Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

У листопаді 2014 року Кредитна спілка «Запоріжжя» (надалі - позивач) звернулась до суду з позовом, в якому зазначено, що 18.09.2013 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений Договір кредиту № 1407, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 3000,00 грн. із сплатою процентів у розмірі 0,1644% від суми кредиту за кожен день користування кредитом, що складає 60% річних, строком до 18.09.2014 року. Кредит був виданий під поруку відповідача [PERSON] на підставі Договору поруки № 1 від 18.09.2013 року, за умовами якого відповідачі зобов'язались нести солідарну відповідальність перед позивачем за Договором кредиту № 1407 від 18.09.2013 року, а також щомісячно вести контроль по виконанню зобов'язань перед позивачем. В період часу до 1302.2014 року відповідач [PERSON] частково виконувала зобов'язання за кредитним договором, нею було зроблено декілька платежів у рахунок погашення кредиту та сплати процентів, але з порушенням графіка та не в повному обсязі. З 14.02.2014 року погашення взагалі припинилося, а станом на 03.11.2014 року заборгованість по Договору кредиту № 1407 від 18.09.2013 року становить 3485,43 грн., в тому числі 2402,78 грн. основної суми боргу та 1082,65 грн. процентів за користування кредитом. Від добровільного погашення заборгованості відповідачі ухиляються, у зв'язку з чим позивач просить стягнути зазначену заборгованість у судовому порядку. В судове засідання представник позивача не з'явилась. До суду надала заяву, в якій просить розглянути справу без її участі на позовних вимогах наполягає. Відповідачі були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, але у судове засідання не з'явились, про причини неявки не повідомили, заперечень проти позову не надали. У зв'язку з цим, з урахуванням думки представника позивача, на підставі ст. 224 ЦПК України справа розглянута в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши подані позивачем докази, проаналізувавши законодавство, яким регулюються спірні правовідносини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 18.09.2013 року між позивачем, який зареєстрований як фінансова установа відповідно до розпорядження Держфінпослуг від 23.09.2004 року № 2392, та відповідачем [PERSON] був укладений Договір кредиту № 1407 (надалі - Договір № 1407). Пунктом 1.1 Договору № 1407 передбачено, що позивач зобов'язується надати відповідачу [PERSON], як позичальнику, кредит у розмірі 3000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а позичальник зобов'язується повернути його позивачу відповідно до умов цього договору. Відповідно до п. п. 1.2, 1.3 Договору № 1407 строк дії договору становить дванадцять місяців від дати отримання позичальником кредиту, і дає до повного виконання сторонами своїх зобов'язань, а плата за користування кредитом (проценти) є фіксованою та становить 0,1644% від суми залишку кредиту за кожний день користування кредитом, що складає 60% річних. Пунктом 2.1 Договору № 1407 встановлений графік помісячного погашення кредиту, останньою датою платежу за яким є 18.09.2014 року. Відповідно до п. п. 4.1.4, 4.1.9 Договору № 1407 позичальник зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати проценти та повертати кредит, а у разі прострочення повністю або частково планового платежу позичальник зобов'язаний сплатити суму боргу, яка включає сплату кредиту та проценти. Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст.1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики. На підставі ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 ст.1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ч.1 ст.1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, на підставі ч.2 якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший процентів не встановлений договором або законом. На підставі ст.617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника відповідних коштів. Згідно ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Крім того, 18.09.2013 року між позивачем, відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений Договір поруки № 1407/П, з п.п. 2.1, 3.1 якого випливає, що відповідачі несуть солідарну відповідальність перед позивачем за зобов'язаннями, що виникають з Договору № 1407. Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. У зв'язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що є підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача солідарно суми основного боргу по несплаченому кредиту, та процентів за користування ним відповідно до приведеного позивачем розрахунку, який суд визнає належним доказом по справі. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача. При цьому суд бере до уваги абз. 5, 6 п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10, відповідно до яких при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 553, 554, 610, 611, 612, 617, 625, 651, 1048, 1049, 1050, 1054, 1056-1 ЦК України, ч. 4 ст. 169, ст. ст. 209, 212-215, 224 ЦПК України, суд,

Outcome: approved