Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-04 00:00:00

У листопаді 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави, посилаючись не те, що Банк 04 вересня 2008 року уклав з відповідачем кредитно-заставний договір, за умовами якого відповідачу [PERSON] видано кредит в сумі 14861,50 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 03 вересня 2013 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитно-заставним договором відповідач надав у заставу автомобіль ВАЗ 21214, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Зважаючи на те, що відповідач належним чином не виконував умови договору щодо погашення кредиту, відсотків за користування ним Банк звернувся до суду з позовною вимогою про звернення стягнення на предмет застави. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 02 листопада 2011 року звернуто стягнення не предмет застави автомобіль ВАЗ 21214, реєстраційний номер [NUMBER], шляхом продажу вказаного автомобіля Банком. Не дивлячись на порушення [PERSON] умов кредитного договору, він не передав Банку предмет застави відповідно до умов кредитно-заставного договор. Враховуючи викладене, Банк просив задовольнити позовні вимоги. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Відповідач [PERSON]В. в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся про день і час розгляду справи. Беручи до уваги викладене, враховуючи згоду представника позивача, суд, з урахуванням положень ст. 224 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача з ухваленням по справі заочного рішення. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та, дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що 04 вересня 2008 року відповідач та ПАТ КБ «ПриватБанк» підписали кредитно-заставний договір № PLAWAN36850042 відповідно до якого Банк видав відповідачу [PERSON] кредит у сумі 14861,50 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 03 вересня 2013 року В рахунок забезпечення виконання зобовязань за кредитно-заставним договором відповідач [PERSON] надав автомобіль ВАЗ 21214, реєстраційний номер [NUMBER]. Враховуючи положення ст. ст. 572, 589, 590 ЦК України, ст. ст. 1, 19, 20 Закону України «Про заставу», ст. ст. 22, 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» суд приходить до висновку, що Банк має право в разі виникнення у [PERSON] заборгованості з повернення кредиту та сплати відсотків задовольнити свої вимоги за рахунок предмета застави - автомобіля ВАЗ 21214, реєстраційний номер [NUMBER]. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 02 листопада 2011 року в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором № PLAWAN36850042 від 04 вересня 2008 року в сумі 176597 грн. звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль ВАЗ 21214, реєстраційний номер [NUMBER], що належить відповідачу [PERSON] Рішення суду набрало законної сили та звернуто до виконання. 20 серпня 2012 року державний виконавець відкрив виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-1087, виданого Ленінським районним судом м. Полтави, 09 грудня 2011 року, про звернення стягнення на предмет застави - автомобіль ВАЗ 21214, реєстраційний номер [NUMBER]. Згідно постанови державного виконавця від 24 жовтня 2012 року оголошено розшук транспортного засобу автомобіля ВАЗ 21214, реєстраційний номер [NUMBER], що належить боржнику [PERSON] 26 листопада 2012 року державний виконавець наклав арешт на автомобіль ВАЗ 21214, реєстраційний номер [NUMBER], який належить боржнику [PERSON] та заборонив здійснити відчуження його, що підтверджується постановою державного виконання. Як вбачається з витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна є запис про арешт всього рухомого майна, яке належить [PERSON], та заборону його відчуження, що внесений на підставі постанови Ленінського ВДВС Полтавського МУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 26 листопада 2012 року. 30 квітня 2015 року державний виконавець виконавчий лист повернув Банку, у звязку з тим, що майно боржника, розшук якого здійснювався, не виявлено протягом року з дня оголошення розшуку. Отже, на час розгляду даної справи відповідач [PERSON] має заборгованість перед Банком, у звязку з невиконанням умов кредитно-заставного договору від 04 вересня 2008 року та рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 02 листопада 2011 року. З огляду на наведені обставини, суд приходить до висновку, що у позивача, як заставодержателя виникло право звернення стягнення на предмет застави, оскільки відповідач, не виконав зобов'язання по сплаті кредиту та відсоткам у встановлені строки. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов'язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов'язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов'язаний вживати заходи щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону. Якщо боржник, у володінні якого знаходиться предмет забезпечувального обтяження, не виконує обов'язок щодо передачі предмета забезпечувального обтяження у володіння обтяжувача, звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічна умова передбачена п.п. 12.2.2., 12.2.6. кредитно-заставного договору від 04 вересня 2008 року. Згідно ст. 44 Закону України «Про заставу» заклад це застава рухомого майна, при якій майно, що складає предмет застави, передається заставодавцем у володіння заставодержателя. Приймаючи до уваги, що відповідач [PERSON] ухиляється від передачі предмета застави у володіння заставодержателя Банку, а тому виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 02 листопада 2011 року стосовно звернення стягнення на предмет застави неможливо без фактичного знаходження предмету застави у володінні позивача, а відтак необхідно вилучити у відповідача та передати в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» предмет застави автомобіль ВАЗ, модель 21214, рік випуску 2008, реєстраційний номер: ВІ 2559 ВА. Згідно вимог ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп. підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк». На підставі викладеного,

Outcome: approved