Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] звернувся у суд із позовом до вказаних відповідачів про звільнення з-під арешту автомобіля «Hyundai» Н-1 2001 року випуску, номерний знак АС 7625АТ. Вимоги обґрунтовано тим, що 20 січня 2014 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу даного автомобіля, передано гроші, отримано транспортний засіб та документи на нього. При купівлі відповідач [PERSON] вказав, що автомобіль належить йому, отриманий ним від [PERSON] в рахунок погашення боргового зобовязання. Тривалий час він проводив ремонт транспортного засобу, а в ході випробування на справність його затримано на підставі постанови ВДВС Ковельського МУЮ про арешт майна боржника. З таких підстав просив звільнити майно з-під арешту. У судовому засіданні позивач підтримав позов у повному обсязі, просив його задовольнити. Пояснив, що придбав автомобіль, ніс витрати з ремонту та утримання, не зміг перереєструвати транспортний засіб на своє ім'я в органах ДАІ у звязку з відсутністю знань у галузі права. Також вказав, що визначеним ним відповідачем [PERSON] митницею села Римачі Любомльського району Волинської області будь-які права не порушено; клопотань про заміну даного відповідача чи відмову від позову до нього не заявив. Відповідач [PERSON] позов визнав, просив його задовольнити, пояснив, що за боргове зобовязання передав [PERSON] транспортний засіб. Відповідач [PERSON] також позов визнав, просив його задовольнити, пояснив, що продав автомобіль позивачу за розпискою. Відповідачі [PERSON] митниця та ВДВС Ковельського МУЮ представника у судове засідання не направили, останній подав письмові заперечення проти позову. Заслухавши пояснення сторін, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно д ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», на яку в обґрунтування своїх вимог посилається позивач, визначено право особи, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Вимогу про визнання права власності на автомобіль позивачем не заявлено. Згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 23 листопада 2012 року автомобіль «Hyundai» Н-1, номер кузова [NUMBER], номерний знак [NUMBER], належить відповідачу [PERSON] За розпискою від 20 лютого 2011 року відповідач [PERSON] передав цей автомобіль відповідачу [PERSON] в рахунок погашення боргу. Останній відповідно до розписки від 20 січня 2014 року продав автомобіль позивачу [PERSON] ВДВС Ковельського МУЮ на підставі постанови Любомльського районного суду Волинської області від 13 жовтня 2013 року винесено постанови про арешт майна боржника [PERSON], оголошення заборони на його відчуження, а також постанову про розшук та затримку транспортних засобів, належних [PERSON] 29 вересня 2015 року автомобіль затримано та арештовано. Відповідно до ч. 1 ст. 328, ч. 4 ст. 334 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно зі ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» в редакціях, що були чинними на час виникнення спірних правовідносин, так і ухвалення судом рішення, реєстрація транспортних засобів здійснюється відповідними підрозділами Міністерства внутрішніх справ України, а порядок установлюється Кабінетом Міністрів України. Зокрема, набуття права власності на автомобіль встановлено Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (надалі Порядок). Як на час виникнення домовленості між відповідачами [PERSON] і [PERSON], відповідачем [PERSON] і позивачем [PERSON] щодо передачі у власність спірного автомобіля, так і на час розгляду справи судом, указаним Порядком (пункти 7, 8) передбачений обовязок власників транспортних засобів та осіб, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представників, зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Порядком визначений перелік документів, які підтверджують правомірність придбання транспортних засобів. Власноруч написана розписка власника транспортного засобу про передачу його у власність іншій особі упродовж 2011 2015 років до вказаного переліку не належала. Тобто, придбання автомобіля підлягає обовязковій державній реєстрації в підрозділах Міністерства внутрішніх справ України. Наведене свідчить, що автомобіль «Hyundai» Н-1, номерний знак [NUMBER], належить відповідачу [PERSON] і у власність [PERSON] чи [PERSON] не переходив. Оскільки до позивача не перейшло право власності на автомобіль, то підстави для зняття арешту за його вимогою відсутні. З урахуванням наведеного, суд відмовляє у задоволенні позову повністю. Визнання відповідачами [PERSON] і [PERSON] позовних вимог не може бути підставою для задоволення позову, оскільки воно суперечить вимогам закону і відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України не може бути прийняте судом. На підставі ст. ст. 15, 328, 334 ЦК України, ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388,

Outcome: dismissed