Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-22 00:00:00

У липні 2018 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Позов обґрунтований такими обставинами. На підставі свідоцтва про право власності від 05.09.2012, яке видане Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради, позивач є власником квартири [ADDRESS] , у якій зареєстровані позивач та відповідач. Відповідач з 01.10.2017 не проживає у квартирі. Відповідач формально була зареєстрована у вищевказаній квартирі та ніколи у ній не проживала, оскільки фактично мешкала за іншою адресою, витрат по утриманню квартири не здійснювала. Реєстрація відповідача у квартирі порушує право позивача на розпорядження його квартирою, як власністю. Відповідач викликалася в судове засідання у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем її проживання, проте до суду вона не з`явилася без повідомлення причин неявки, відзив на позов не подала. Зважаючи на неявку відповідача в судове засідання та неподання відзиву на позов, суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши позивача та дослідивши письмові докази, суд встановив такі обставини. На підставі свідоцтва про право власності від 05.09.2012, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . За відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» та згідно інформації житлово-експлуатаційного органу - ТОВ Фірма «Компас» у квартирі [ADDRESS] з 01.10.2017 зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , перебуваючи на реєстраційному обліку у спірній квартирі, ніколи не проживала у ній, її майно у квартирі відсутнє, витрати на утримання житла не несе. З пояснень позивача в судовому засіданні вбачається, що [PERSON] є його колишньою співробітницею, яку він зареєстрував у своїй квартирі на її прохання. Фактично [PERSON] ніколи не проживала у квартирі, а мешкала за межами м. Києва - у м. Вишневому чи Крюковщині , де у неї було своє житло. Більше року він не може зв`язатися з відповідачем і вирішити питання зняття її з реєстрації у житлі, яке йому потрібно для особистого проживання і проживання його сім`ї. Вирішуючи даний спір, суд керується положеннями цивільного законодавства, які визначають зміст права власності, основні способи його захисту. Так, за приписом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 ЦК України, яка встановлює визначальні принципи здійснення права власності, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Доказів, які б підтверджували, що відповідач цікавилася чи цікавиться житловою площею, сплачує комунальні послуги та намагається вселитися у спірну квартиру, а також поважності причин її відсутності у житлі, суду не надано. Суду також не надано доказів укладення сторонами угоди щодо певного порядку користування спірною квартирою та інших умов припинення права користування житлом. За приписом статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку. Отже зважаючи на встановлені обставини, вищенаведені положення матеріального законута ураховуючи, що реєстрація місця проживання відповідача у спірній квартирі перешкоджає її власнику в повній мірі користуватися та розпоряджатися своїм майном, суд вбачає підстави для захисту порушеного права позивача в обраний ним спосіб - шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України покладає на відповідача сплачений позивачем судовий збір в сумі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved