Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач, Громадянин Російської Федерації [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Провадження відкрито за номером №753/21521/16. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.11.2016 №72050774 стало відомо, що 08.07.2016 з його володіння незаконно вибула належна йому на праві власності житлова квартира [ADDRESS] (далі по тексту - Квартира). Дана квартира за договором купівлі-продажу квартири від 08.07.2016, зареєстрованого за №1110 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г.Ю., перейшла у власність [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Позивач зазначає, що він 06.02.2008 придбав квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Кравченко І.B. Київського міського нотаріального округу та зареєстрованого в peєстpi за №653, квартиру [ADDRESS] , яка складається з двох жилих кімнат, жилою площею 59, 00 кв.м., загальною площею 116, 30 кв.м. вартістю 1186 750 грн. на момент вчинення правочину. Згодом Позивачу стало відомо, що 02.02.2012 ніби-то між ним та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири та зареєстрований нотаріально, в той час як позивач будь-яких договорів щодо цієї квартири, в тому числі купівлі-продажу, не укладав та не підписував. На підтвердження вказаних обставин, представником Позивача було надано листи Державної прикордонної служби України від 02.12.2016 та 28.03.2017 та копії паспортів громадянина Російської Федерації відповідно до яких 02.02.2012 Позивач на території України був відсутній (а.с. 112 т.1). На підтвердження виконання підпису на договорі купівлі-продажу Позивачем надається висновок почеркознавчого дослідження за № 2177 від 30.03.2017, відповідно до якого підпис у графі Продавця вчинено не [PERSON] (а.с. 166-173, т. 1) У травні 2018 року позивач, Громадянин Російської Федерації [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Провадження відкрито за номером №753/7986/18. 06 вересня 2019 р. ухвалою Дарницького районного суду м. Києва справи були об`єднані в одне провадження за №753/21521/16. На підставі наведеного Позивач вважає, що договір купівлі-продажу квартири від 02.02.2012 року підлягає визнанню недійсним. Оскільки квартира вибула з власності Позивача поза його волею, то вона підлягає витребуванню у всіх наступних власників. Позивач просив позов задовольнити в повному обсязі. На адресу суду надійшов відзив представника Відповідача 1, відповідно до якого, Відповідач не визнає позовні вимоги та просить відмовити в позові в повному обсязі з наступних підстав. Відповідач зазначає, що Позивач мав можливість перетину кордону України з іншим паспортом, оскільки на території Російської Федерації дозволено подвійне громадянство, відтак, довідка прикордонної служби України не є належним доказом не перебування Позивача під час укладення договору від 02.02.2012. Відповідач також стверджує, що почеркознавча експертиза проводилась на підставі наданих копій договору, а не оригіналу, що є грубим порушенням. Оскільки експертне дослідження не було проведене відповідно до норм чинного законодавство, то вказаний доказ вчинення підпису на договорі не може братись судом до уваги, оскільки є неналежним та недопустимим доказом. Відповідач придбав квартиру у [PERSON] , сплатив йому кошти та після посвідчення договору у нотаріуса та внесення відомостей до єдиного державного реєстру нерухомого майна став власником. Відповідач зазначає, що є добросовісним набувачем. Позивач, спростовуючи доводи Відповідача щодо добросовісного покупця надав до суду Висновок експерта №ЕС-1727-1-1348.19 від 14.06.19 за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи. (а.с. 160-179 т. 2). Відповідно до висновку ринкова вартість квартири [ADDRESS] станом на дату укладання договору купівлі-продажу квартири від 08.07.2016, становила 2 636 000,00 грн., в той час як продаж був вчинений за 868 518,00 грн., що не свідчить про добросовісність Покупця. Купуючи квартиру по заниженій в три рази ціні, Відповідач знав чи міг знати про існування обмежень щодо розпорядження квартирою. Крім того, на даний час Головне управління Національної поліції у місті Києві здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному у Єдиний реєстр досудових розслідувань за №12016100020013622 за фактом незаконного заволодіння належною позивачу квартирою, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України. В рамках цього кримінального провадження було проведено почеркознавчу експертизу. Експертами Київського НДЕЦК МВС України згідно висновку №8-4/1818 від 15.11.2018 встановлено, що: «Підпис, в наданому на дослідження договорі купівлі-продажу квартири від 02.02.2012 серія ВРР №012416 в графі «продавець» виконаний не [PERSON] . Рукописний запис « [PERSON] » в наданому на дослідження договорі купівлі-продажу квартири від 02.02.2012 серія ВРР №012416 в графі «продавець» виконаний не [PERSON] , а іншою особою.» (а.с. 114-121 т. 2). Тому позивач просив визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири від 02.02.2012, яка знаходиться в [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Н.Л. Витребувати з чужого незаконного володіння, а саме від [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Стягнути з Відповідачів на користь Позивача судові витрати. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 06.03.2017 відкрито провадження у цивільній справі №753/21521/16. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 25.09.2017 заяву представника позивача [PERSON] про відвід головуючого судді по розгляду цивильної справи задоволено. Справа перед для повторного авторозподілу між суддями. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 05.06.2018 у справі призначено почеркознавчу експертизу та зупинено провадження. 10.09.2018 року ухвалою суду відполено провадження по справі Справу повторно передано для автоматичного розподілу між суддями та призначено суддю Комаревцеву Л.В. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 10.07.2019 року відкрито провадження у цивільній справі №753/1124/19. 06 вересня 2019 р. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва справи були об`єднані в одне провадження за №753/21521/16. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 03.12.2019 задоволено клопотання представника Позивача та залучено до розгляду справи Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пальору Ганну Юріївну, яка посвідчувала договір купівлі-продажу квартири від 02.02.2012 року між [PERSON] та [PERSON] . Приватний нотаріус надала до суду матеріали нотаріальної справи. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, з підстав викладених у позовній заяві. Відповідачі та представник відповідачів підтримали заперечення викладені у відзиві. Треті особи та відповідач [PERSON] в судове засідання не прибули. Про розгляд справи повідомлені в установленому законом порядку. Суд заслухавши пояснення сторін, їх представників, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). При розгляді справи судом встановлено, [PERSON] 06.02.2008 придбав квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Кравченко І.B. Київського міського нотаріального округу та зареєстрованого в peєстpi за №653. Позивачем було укладено договори з обслуговуючими організаціями. З 2008 року по 2016 рік Позивач справно сплачував всі комунальні послуги, підтвердженням чого є надані квитанції. Відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.11.2016 №72050774 Позивачу стало відомо, що 08.07.2016 з його володіння незаконно вибула належна йому на праві власності житлова квартира [ADDRESS] (далі по тексту - Квартира). Дана квартира за договором купівлі-продажу квартири від 08.07.2016, зареєстрованого за №1110 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г.Ю., перейшла у власність [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Згодом Позивачу стало відомо, що 02.02.2012 між ним та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири та зареєстрований нотаріально, в той час як позивач будь-яких договорів щодо цієї квартири, в тому числі купівлі-продажу, не укладав та не підписував. На підтвердження вказаних обставин, представником Позивача було надано листи Державної прикордонної служби України від 02.12.2016 та 28.03.2017, копії паспортів громадянина Російської Федерації відповідно до яких 02.02.2012 Позивач на території України був відсутній (а.с. 112 т.1). Позивачем було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення та на даний час Головне управління Національної поліції у місті Києві здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному у Єдиний реєстр досудових розслідувань за №12016100020013622 за фактом незаконного заволодіння належною позивачу квартирою, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України. В рамках цього кримінального провадження було проведено почеркознавчу експертизу. Експертами Київського НДЕЦК МВС України згідно висновку №8-4/1818 від 15.11.2018 встановлено, що: «Підпис, в наданому на дослідження договорі купівлі-продажу квартири від 02.02.2012 серія ВРР №012416 в графі «продавець» виконаний не [PERSON] . Рукописний запис « [PERSON] » в наданому на дослідження договорі купівлі-продажу квартири від 02.02.2012 серія ВРР №012416 в графі «продавець» виконаний не [PERSON] , а іншою особою.» (а.с. 114-121 т. 2). Відповідач не надав належних та допустимих доказів щодо придбання квартири. Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позивач не мав волевиявлення на продаж квартири, він не підписував договір купівлі-продажу квартири від 02.02.2012 та не уповноважував будь-кого на вчинення такого правочину, таким чином договір купівлі-продажу від 02.02.2012 , є недійсним, відповідно до ст.203 ЦК України, оскільки не було волевиявлення учасника на вчинення правочину. Стаття 321 ЦК України передбачає, непорушність права власності, а саме ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до статті 387 ЦК України власник майна має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п.3 ч.1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відтак, договір купівлі-продажу квартири від 02.02.2012 підлягає визнанню недійсним, витребувати оскільки в момент вчинення дії позивач не міг проявити волю, в силу того, що такий правочин відбувався без його участі та без участі представника, якби такий відповідно був. Відтак, майно, що вибуло поза волею власника підлягає витребуванню на його користь з незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, виходячи з вимог, передбачених ст. ст. 215, 388 ЦК України, достатньо визнання недійсним лише першого правочину, на підставі якого було відчужено майно на користь іншої особи, при цьому подальше визнання наступних правочинів, на підставі яких відчужується нерухомість - акти цивільного законодавства не вимагають, і в такому випадку позивач має право пред`явити вендикаційний позов до особи, яка востаннє набула за правочином право власності на нерухомість, в даному випадку до відповідача, на підставі п.3 ч.1 статті 388 ЦК України. Аналогічної позиції дотримується Верховний суд України, який в п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6листопада 2009 року за №9 роз`яснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини 1 статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання індикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. З огляду на наведене, враховуючи матеріали справи в їх сукупності, загальні засади цивільного законодавства, а саме справедливість та розумність суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved