Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] предявила в суд позов до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі ПАТ «КБ «Надра», банк, відповідач) про визнання кредитного договору та додаткової угоди такими, що укладені з порушенням Закону України «Про захист прав споживачів». В обґрунтування своїх вимог зіслалась на те, що з 08 серпня 2009 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія І-СГ №125041, яке видане 08 серпня 2009 року Шевченківським відділом РАЦС Львівського міського управління юстиції. 10 листопада 2015 року з Єдиного реєстру судових рішень та зі слів свого чоловіка їй стало відомо про те, що 25 квітня 2008 року між її чоловіком [PERSON] та ВАТ «КБ «Надра», яке пізніше було перейменовано на ПАТ «КБ «Надра», було укладено кредитний договір №38/177/08-Ф (далі кредитний договір) на суму 72 720,00 доларів США, на строк до 23 квітня 2038 року та зі сплатою відсоткової ставки 12,3 відсотків річних. Відповідно до п.3.3.2. кредитного договору позичальник позичає кредит та сплачує відсотки шляхом внесення мінімального необхідного платежу в розмірі 771,34 доларів США до 10 числа поточного місяця на рахунок банку «Надра». 11 листопада 2010 року між її чоловіком [PERSON] та ПАТ «КБ «Надра» було укладено додаткову угоду №1 до договору «Житлові рішення» №38/177/08-Ф від 25 квітня 2008 року, відповідно до якої в кредитний договір вносяться наступні зміни, а саме: в п.1.3.1. - відсотки за користуванням кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 15,99 відсотків на рік, та в п.3.3.1. - повернення суми кредиту здійснюється рівними платежами щомісячно у сумі 986,27 доларів США, починаючи з грудня місяця 2010 року. На підставі вищевикладеної ситуації банк предявляє позовні вимоги до її чоловіка про стягнення 815 462,04 грн. Вона, [PERSON], повідомляє суд, що відповідач ПАТ «КБ «Надра» не надав її чоловікові меморіальний ордер, як доказ отримання останнім кредитним коштів, що суперечить положенням ч.2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а також, в порушення вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням кредитного договору не повідомив її чоловіка, як споживача, про кредитні умови надання валютних коштів. Відповідно до ч.2 ст. 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно з п.1 ч.1 ст. 31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Оспорюваний кредитний договір та додаткова угода №1 до вказаного договору не дрібними побутовими та вона, позивач, не надавала згоди на їх укладення та про їх укладення їй не було відомо. Зі слів чоловіка їй відомо, що у випадку невиконання ним своїх грошових зобовязань перед банком, останній має право звернути стягнення на майно позичальника. Таким чином юридичним наслідком кредитного договору №38/177/08-Ф та додаткової угоди №1 до цього договору в даному випадку є розпорядження майном, яке є їх з чоловіком спільною сумісною власністю. Крім цього, її чоловікові з боку банку не було надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформації про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання [PERSON] продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредит, чим порушено його права, як споживача, тощо. В судовому засіданні позивач [PERSON] та залучений до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог її чоловік [PERSON] позовні вимог підтримали, покликаючись на обставини, які викладені в позовній заяві. Представник ПАТ «КБ «Надра» [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, зіславшись на доводи, які викладені в долученому до справи письмовому запереченні. Заслухавши учасників процесу, зясувавши обставини, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підялгає до задоволення з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Таким чином, правовідносини про надання споживчого кредиту є договірними, до яких мають бути застосовані, зокрема, як загальні положення ЦК України про зобовязання та договір, так і приписи частини другої статті 627 щодо необхідності врахування вимог законодавства про захист прав споживачів. Положеннями ч.ч.1,2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. В ч.ч.3, 5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому п.4 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що для цілей застосування цього закону та повязаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. В судовому засіданні встановлено, що 25 квітня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON], який залучений до участі в справі в якості третьої особи без самостійних, було укладено кредитний договір №38/177/08-Ф за яким банк надав, а [PERSON] отримав кредит в розмірі 72720,00 доларів США зі сплатою 12,3% річних строком та кінцевим поверненням кредиту до 23 квітня 2038 року. Ціллю кредитування за вказаним договором було проведення розрахунків по договору купівлі-продажу від 25 квітня 2008 року, який був укладений між [PERSON]Й і [PERSON] і за яким позичальник придбав у власність квартиру №13 по вул. Грінченка.6-б в м. Львові. Того ж числа, тобто 25 квітня 2008 року, придбана [PERSON] за кредитні кошти вищевказана квартира в якості забезпечення виконання зобовязань була передана в іпотеку банку, про що між сторонами був укладений відповідний договір іпотеки. На час укладення вказаного кредитного договору [PERSON] обіймав посаду начальника відділення цього ж банку. Після укладення кредитного договору [PERSON] 08 серпня 2009 року зареєстрував шлюб з позивачем [PERSON] 11 листопада 2010 року [PERSON] уклав з ВАТ «КБ «Надра» додаткову угоду №1 до зазначеного кредитного договору «Житлові рішення» №38/177/08-Ф від 25 квітня 2008 року, за умовами якої у звязку зі звільненням [PERSON] з роботи в банку з 01 грудня 2010 року збільшено відсоткову ставку до 15,99%. На час укладення оспорюваного кредитного договору та додаткової угоди до нього [PERSON], як споживач і як начальник відділення банку був ознайомлений з усіма істотними умовами договору. Вищевказані обставини підтверджуються поясненнями учасників процесу, долученими до справи копіями кредитного договору №38/177/08-Ф від 25 квітня 2008 року, додаткової угоди №1 від 11 листопада 2010 року, свідоцтва про шлюбу між [PERSON] і [PERSON] та ці обставини ніким з учасників процесу не оспорювались. За правилами ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1 3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Відповідно до п.10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивілних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II ЗУ від 15.02.2011р. №3024-V1 «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків», є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Згідно з ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Судом безспірно встановлено, що третя особа [PERSON] на час укладення кредитного договору і договору іпотеки в зареєстрованому шлюбі з позивачем [PERSON] не перебував, та він, як керівник відділення банку, на час укладення кредитного договору в іноземній валюті мав достатньо інформації про види та умови кредитування у даному банку, валютні ризики, які несе позичальник у разі отримання кредиту в іноземній валюті. Вибір форми кредитування зроблений ним свідомо. Положеннями ч.3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При розгляді справи також встановлено, що у провадженні Шевченківського районного суду м. Львова знаходилась цивільна справа №466/4722/13-ц за позовом [PERSON] до ПАТ «КБ «Надра» про визнання вищевказаних кредитного договору і додаткової угоди №1 недійсними та цивільна справа №466/2468/15-ц за позовом [PERSON] до ПАТ «КБ «Надра» про визнання їх такими, що укладені з порушенням Закону України «Про захист прав споживачів». Рішеннями Шевченківського районного суду м. Львові відповідно від 02 червня 20134 року та від 13 липня 2015 року, які судом апеляційної інстанції залишені без змін та набрали законної сили, у задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є безпідставним та у його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed