Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-05 00:00:00

У листопаді 2017 року до Баранівського районного суду звернулася [PERSON] (надалі також позивач) з позовом до [PERSON] (надалі також відповідач) про поділ майна подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що 09.08.1997 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, який 22.05.2014 року рішенням Баранівського районного суду Житомирської області було розірвано. Рішенням виконавчого комітету Баранівської селищної ради народних депутатів від 07.12.1992 року відповідачу було виділено земельну ділянку під забудову, площею 0.12 га.. Відповідач отримав будівельний паспорту 25.03.1993 року, а державний акт на право власності на землю 05.01.1998 року, коли вони перебували у шлюбі, але будинок не був завершений будівництвом. На час реєстрації шлюбу відповідачем була зведена лише коробка будинку із піноблоків по вул. Б.Хмельницького, 3, а решту будинку вони будували спільно. Зокрема, на будівництво будинку були витрачені кошти, подаровані їм на весілля гостями, як з боку позивача, так і з боку відповідача. Після весілля вони певний час проживали за адресою [INFO] в будинку батьків відповідача. В цей час відповідач ще навчався, використовуючи при цьому спільні сімейні кошти. Посильну допомогу надавали батьки, як позивача, так і відповідача. Під час шлюбу за кошти батьків позивача були встановлені та засклені вікна, за спільні кошти вони робили в будинку штукатурку, стелили підлогу, встановлювали внутрішні двері. Батьки позивача допомагали будувати сарай, адже купували будівельний матеріал. З часом, за спільні кошти подружжя було зроблено прибудову до будинку, а також, були замінені вікна, з деревяних на металопластикові. Під час будівництва вони перебували в шлюбі, позивач постійно працювала, зароблені кошти витрачалися на будівництво. В даний час відповідач вважає, що будинок належить лише йому, так як у 2015 році після розірвання шлюбу, виготовив технічний паспорт на будинок реєстровим номером 3340 та 15.10.2015 року зареєстрував вищевказаний будинок на себе та отримав свідоцтво про право власності. Але припинення шлюбу не припиняє спільну сумісну власність. З огляду на викладене, позивач вирішила звернутися до суду із вказаним вище позовом. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали заявлений позов, просили його задовольнити, крім того 25.01.2018 року подала відповідь на відзив та зазначила, що статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). На будівництво будинку були витрачені кошти, подаровані на весіллі, як моїми так і відповідача гостями. Так як Будинок не був закінчений, певний період подружжя проживало [INFO], у будинку батьків відповідача і продовжували добудовувати будинок. Навіть, допомога медичним працівникам в комунальному забезпеченні надавалась їй за адресою: вул. Комарова, 26 в м. Баранівка в 1997-1998 роках. В цей час відповідач ще навчався, використовуючи при цьому спільні сімейні кошти. Посильну допомогу в будівництві надавали батьки з обох сторін. Під час шлюбу, за кошти батьків позивача були встановлені та засклені вікна. За спільні сімейні кошти робили в будинку штукатурку, встановлювали внутрішні двері. З часом, за спільні кошти та спільною працею подружжя було зроблено прибудову до будинку, а також був зроблений капітальний ремонт в будинку: замінені вікна, з деревяних на металопластикові, облицьовані кімнати та повністю перероблені деякі кімнати. Під час будівництва позивач та відповідач перебували у шлюбі. Позивач постійно працювала, зароблені кошти витрачалися на будівництво. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували, вважали його безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню, крім того, 15.01.2018 року відповідач подав відзив на позовну заяву та зазначив, що шлюб з позивачем вони уклали у 1997 році, спірний будинок був прийнятий в експлуатацію у 1998 році до майнових правовідносин їхнього подружжя та поділу майна мають застосовуватися положення КпШС України, СК України, а також і норми ЦК України. Відповідач зазначає, що позивачем має бути доведено або факт будівництва спірного будинку під час шлюбу, або факту істотного збільшення його вартості за час шлюбу. Натомість позовні вимоги є голослівними, не підтвердженими належними та допустимими доказами та не підлягають до задоволення. Крім того, відповідач зазначає, що будинок по вул. Богдана Хмельницького, 3 є його особистою приватною власністю, оскільки він побудований до шлюбу з позивачем, за період з квітня 1993 року по липень 1997 року, не дивлячись на те, що акт прийому в експлуатацію був підписаний після реєстрації шлюбу, а право власності зареєстрований після розірвання шлюбу, що підтверджено відповідними доказами. За час шлюбу було збудовано: вхід у погріб цегляний, площею 3.1 м. 2, інвентаризаційною вартістю 2575.00 грн. № 3; сарай, 2000 року побудови площею 54.6 м. 2 інвентаризаційною вартістю 45700.00 грн.-літер «В»; навіс, 2000 року побудови площею 28.2 м. 2 інвентаризаційною вартістю 2801.00 грн-літера «Г»; огорожу дощату 39.7 м, інвентаризаційною вартістю 2221.00 грн. Крім зясування думки позивача та відповідача щодо предмету позову суд допитав свідків, а саме: [PERSON]М в судовому засіданні пояснила, що будинок вони з чоловіком збудували для свого сина [PERSON] із власного матеріалу. За три роки до весілля будинок був із готовим дахом. Перед весіллям будинок обклали плиткою. Крім того, після весілля молодята (позивач та відповідач) їздили у весільну подорож на яку брали весільні кошти та кошти, які давала їм вона сама. На весіллі у них було 250 гостей, з сторони позивача лиш 50 чоловік. Підсумовуючи викладене зазначила, що будинок був збудований «під ключ», а позивач та відповідач сумісно збудували лиш хлів і піднавіс. [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що до весілля будинок був готовий. Після весілля позивач та відповідач здійснювали лиш покраску. Крім того вказав на те, що в будинку не було ванної кімнати і туалету. [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що до шлюбу позивача та відповідача вказаний вище будинок був майже готовий. Вікна в будинку були зі склом, стіни і стеля були поштукатурані. Крім того будинок був із готовою крівлею, стіни із цегли. Сам особисто в будинку він допомагав класти підлогу та двері до весілля. [PERSON] зазначила, що вона штукатурила вказаний будинок у 1996 році. На той час відповідач не був одружений, допомагав їй у вказаних роботах. Двері та вікна в будинку на той час вже були. [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що після весілля позивач пішла у невістки. У оспорюваному будинку на той момент не були засклені вікна, двері були, був готовий дах, підлогу стелили вже після весілля. У звязку з тим, що в будинку не було на чому готувати їсти, він сам збудував у домі плиту, дав кошти на скло для того щоб засклити вікна. Крім того, після весілля вони будували спільно хліва, городили, робили ремонт, облаштовували ванну кімнату. [PERSON] зазначив, що на ванну кімнату він особисто привіз плитку та обклав її. Будинок обкладали плиткою за час шлюбу, але він коштів на неї не давав, вона була уже придбана. [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що із позивачем та відповідачем знайомі з 2000 року. Вона проживає недалеко від дому, що оспорюється. У 2012 році вони ставили вікна пластикові, вона робила откоси. Вказані вікна ставили у два етапа. За роботу великих коштів не брала. На той час у одній із кімнат клеїли обої, робили гіпсокартонну стелю. [PERSON] пояснив, що він проводив воду в будинок, каналізацію робив, позивач та відповідач заплатили йому кошти за це. До цього в будинку води не було. Вказані роботи робив 7-8 років тому. У будинку було опалення, стояв котел. [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що сама приймала участь у будівництві. Будинок був збудований до весілля, крім того, було зроблено опалення, будинок був обкладений плиткою, були вікна, але два роки тому позивач та відповідач поміняли їх на пластикові. [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що в 2007 році він виготовляв вагонку для облаштування прихожої кімнати у вказаному спірному будинку. Пиломатеріали для виготовлення вагонки привіз батько позивача. Крім того, [PERSON] зазначив, що він у одній із кімнат побив вказану вагонку на стіни, кошти за це не брав, більше того вказав на те, що у 2008-2009 роках його дружина допомагала клеїти в кімнатах обої. Також додав, що він робив гіпсокартонну стелю у одній із кімнат, перила для сходів, проводку від стовпа до хати. [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона працювала разом із позивачем. Одного разу вона стала свідком конфлікту що виник між позивачем та її свекрухою. В результаті даного конфлікту остання повідомила позивачу, що вона в цьому будинку ніхто і не має ніяких прав. Суд, розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 09.08.1997 року та 22.05.2014 року даний шлюб було розірвано відповідним рішенням Баранівського районного суду (а.с. 10). Тобто в шлюбі [PERSON] та [PERSON] фактично прожили спільно майже сімнадцять років. Згідно абзацу п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Таким чином, з метою встановлення істини по справі та належного вирішення порушеного позову, суд досліджує наявні матеріали та докази по справі. Так, рішенням виконавчого комітету Баранівської селищної ради від 07.12.1992 р. №149 [PERSON] було виділено земельну ділянку площею 0.12 га під забудову (а.с. 20). 15.12.1992 року за №353 був зареєстрований будівельний паспорт, виданий на імя [PERSON] (а.с. 27-32). Рішенням Баранівської селищної ради від 15.02.1996 року №35 [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0.12 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку та вирішено видати державний акт на право приватної власності на землю (а.с. а.с.33). 05.01.1998 р. [PERSON] отримав державний акт II-ЖТ №02.18.43 про право приватної власності на земельні ділянки по вул. Богдана Хмельницького:0.12 га.-для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0.9 га-для особистого селянського господарства, право приватної власності за якими зареєстрував 17.07.2015 р. (а.с. 34-35). 19.01.1998 року Новоград-Волинським МБТІ був виготовлений технічний паспорт на будинок по вул. Богдана Хмельницького, 3, який був необхідний для подання до комісії держархбудконтролю, щоб прийняти будинок в експлуатацію. Згідно з цим техпаспортом, на момент його видачі був збудований будинок площею 98 м2-літера «А», сіни площею 36.3 м2-літера «а1», тераса площею 2.6 м2-літера «а2», ганок площею 2.6 м2- №1, погріб площею 25.8 м2-№2, вбиральня площею 1.2 м2-літера «Б» (а.с. 36-39). 18.02.1998 р. був підписаний акт прийому в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку і господарських будівель індивідуального забудовника, в якому зазначено про наявність колодязя біля будинку (а.с. 40,41). 17.07.2015 року Новоград-Волинським МБТІ був виготовлений технічний паспорт на будинок по вул. Богдана Хмельницького, 3. Згідно з цим технічним паспортом, інвентаризації підлягав житловий будинок, [INFO], площею 98 м2, інвентаризаційною вартістю 215408.00 грн.- літера «А», прибудова, 1998 року побудови, площею 36.3 м2, інвентаризаційною вартістю 93726.00 грн.-літера «а1», відкрита веранда, 1998 року побудови, площею 2.6 м2, інвентаризаційною вартістю 3696.00 грн.-літера «а2», ганок бетонний, площею 2.6 м2, інвентаризаційною вартістю 500.00 грн. -№1, погріб, 18 р. побудови, площею 25.8 м2, 22044.00 грн.-№2, вхід у погріб цегляний, площею 3.1 м2, інвентаризаційною вартістю 2575.00 грн.-№3, вбиральня, 1993 року побудови, площею 1.2 м2, інвентаризаційною вартістю 826.00 грн.-дітера «Б», сарай, 2000 року побудови площею 54.6 м.2, інвентаризаційною вартістю 45700.00 грн.-літера «В», навіс, 2000 року побудови площею 28.2 м. 2, інвентаризаційною вартістю 2801.00 грн.-літер «Г», огорожа дощата 39.7 м, інвентаризаційна вартість 2221.00 грн. та колодязь інвентаризаційною вартістю 4767.00 грн-№5 (а.с. 42-46). З огляду на викладене, відповідач вважає будинок своєю власністю та таким, що не підлягає визнанню спільною сумісною власністю та подальшому поділу. Позивач у свою чергу просить визнати його спільною сумісною власністю та визнати за нею право власності на 1/2 частини будинку зважаючи на те, що вона протягом усього періоду, починаючи з дати одруження працювала, кошти витрачала як на сімю, так і на будівництво (а.с. 12,13). Протягом шлюбу у будинку робили спільно ремонт, міняли вікна з деревяних на пластикові, що підтверджує специфікацією до замовлення №1783 (а.с. 130,131). Звертає увагу суду на те, що на той момент коли вони перебралися проживати в оспорюваний будинок там не було ні газу, ні води, ні ванної кімнати з туалетом, даний факт підтверджений в судовому засіданні, як свідками так і самим відповідачем. Отже, з матеріалів справи вбачається, що вказаний вище будинок був прийнятий в експлуатацію після спливу шести місяців після реєстрації шлюбу. Показами свідків підтверджено факт побудови каркасу будинку, а саме: фундамент, стіни, дах, вікна. Крім того, встановлено, що на час реєстрації шлюбу було вже придбано плитку для зовнішнього оздоблення будинку, викопано криницю. Щодо показів про встановлення факту наявності до шлюбу в будинку штукатурки (на стінах та стелі), підлоги, скла у отворах вікон, суд ставиться критично, оскільки у цій частині не вдалося достеменно встановити істину, адже кожен із свідків у цій частині свідчив як на користь позивача, так і на користь відповідача. З огляду на викладене, частково беручи до уваги покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що за час шлюбу житловий будинок, що знаходиться за адресою по вул. Богдана Хмельницького, 3 в місті Баранівка Баранівського району Житомирської області істотно збільшився у своїй цінності. Оскільки шлюб між позивачем та відповідачем був укладений 1997 році, спірний будинок був прийнятий в експлуатацію у 1998 році, до майнових правовідносин подружжя та поділу майна мають застосовуватися положення КпШС України та СК України, а також інші норми ЦК України. Згідно приписів ст. 25 КпШС України майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення й у ст. 62 СК України. Згідно абзацу 2,3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Конституційний суд України у своєму рішенні № 17-рп від 19 вересня 2012 року дійшов наступних висновків: «Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Частиною 1\~ст. 69 СК України\~встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. З огляду на викладене, суд враховує те, що під час шлюбу відбулося істотне збільшення вартості оспорюваного майна, оскільки будинок хоч і був збудований до шлюбу, але введено в експлуатацію після спливу шести місяців після одруження, крім того, судом встановлено, що під час перебування у шлюбі позивачем та відповідачем було підведено до будинку газ та воду, зроблено ванну кімнату, поміняно вікна з деревяних на пластикові, проведено капітальний ремонт у інших кімнатах. При цьому, суд не бере до уваги доводів позивача про факт наявності заборгованості по сплаті аліментів на дочку, що продовжує навчання, оскільки це не підтверджено ніякими доказами по справі. Більше того, з прямої вказівки ст. 70 СК України випливає, що частка в праві на майно того з подружжя, з яким залишається дитина, може бути збільшена лише у разі, якщо недостатнім є розмір аліментів, які вони одержують, чого позивачем доведено належними та допустимими доказами не було. Так само, суд не бере до уваги докази (копії накладних та квитанцій) відповідача щодо витрат на будівництво даного жилого будинку. Судом встановлено, що батько відповідача одночасно будував будинок іншому сину, а тому надані документи не підтверджують того, що всі будівельні матеріали, які значаться в накладних використовувалися під час будівництва будинку відповідача. Таким чином, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню шляхом визнання будинку, що знаходиться по вул. Богдана Хмельницького, 3 в місті Баранівка Баранівського району Житомирської області обєктом спільної сумісної власності подружжя. При цьому, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/2 частини вказаного будинку, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що її трудові та фінансові витрати співставні із трудовими та фінансовими витратами відповідача у процесі зведення та ремонту вказаного вище домоволодіння, відповідно її частка не може бути співставною із часткою відповідача та на думку суду має бути визначена у розмірі 6/20 частини будинку. Така позиція суду відповідатиме ч. 2 ст. 70 СК України згідно якої при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. На підставі викладеного,

Outcome: partial