Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Селіверстов Владислав Олегович, про визнання правочину недійсним, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння. Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 15 лютого 2008 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчуком В.О. за реєстровим номером 939 [PERSON] придбала житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться з адресою: [ADDRESS]. На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Біккінеєвою І.А. та зареєстрованого в реєстрі за номером 2650, 30 грудня 2009 року [PERSON] придбав у [PERSON] вищезазначений житловий будинок, зареєструвавши в подальшому даний правочин в Державному реєстрі правочинів за № 3789541, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру правочинів від 30 грудня 2009 року за № 8153651. Згідно п. 4 вищезазначеного договору купівлі-продажу будинку вказано, що продаж будинку вчинено за 1 195 500 грн. 00 коп., які [PERSON] одержала особисто від Позивача готівкою в повному розмірі до моменту підписання договору. Вказаний житловий будинок, який [PERSON] продала позивачу, належав їй не на праві особистої приватної власності, а був об'єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв'язку з чим ще до укладення і нотаріального посвідчення із Ппозивачем договору купівлі-продажу її чоловік [PERSON] надав своїй дружині згоду на продаж будинку, яка викладена в письмовій формі і посвідчена 30 грудня 2009 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Біккінеєвою І. А. за реєстровим № 2646. Відповідно до умови п. 13 договору купівлі-продажу будинку, сторони підтвердили, що даний договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, відповідає справжній волі, вчинений без будь-яких погроз, фізичного та психологічного тиску, не приховує іншого правочину, не укладається під впливом тяжкої для будь-якої зі сторін обставини, у тексті договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу будинку. Пунктом 14 договору купівлі-продажу сторони зазначили, що укладений ними договір не носить характеру фіктивного або удаваного правочину. Згідно умови п. 8 договору купівлі-продажу будинку, продавець - [PERSON] зобов'язалася звільнити проданий нею будинок з членами її сім'ї, виписати (зняти з реєстраційного обліку) усіх приписаних там осіб, вилучити ключі від відчужуваного будинку в осіб, які їх мали, передати будинок з його приналежностями та документами (технічний паспорт на будинок, будинкову книгу, квитанції про сплату комунальних послуг тощо) не пізніше 14 січня 2010 року, а покупець дає згоду на звільнення будинку та на проживання продавця з членами сім'ї у зазначеному будинку до цього терміну. Однак, окрім передання Позивачу технічного паспорту на будинок інших визначених п. 8 договору і зазначених вище своїх зобов'язань [PERSON] не виконала, проданий нею будинок не звільнила, ключі від нього позивачу не передала, всіх прописаних в будинку осіб з реєстраційного обліку не зняла. У листопаді 2015 року [PERSON] дізнався, що у серпні 2014 року було зареєстровано право власності на спірний житловий будинок за [PERSON]. 06 жовтня 2015 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходяться з адресою: [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Селіверстовим Владиславом Олеговичем за реєстровим номером 715. 06 жовтня 2015 року за заявою [PERSON] за останньою було зареєстровано право власності на спірний будинок, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 45148579. Позивач зазначив, що укладений і нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу спірного житлового будинку між відповідачами є нікчемним в силу ст. ст. 228, 658 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки він спрямований на порушення конституційного права власності Позивача та злочинне заволодіння належним йому майном. [PERSON] просив суд: встановити факт нікчемності та визнати недійсним укладений між [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) та [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений 06 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Селіверстовим Владиславом Олеговичем за реєстровим № 715, скасувати за [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) проведену 06 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Селіверстовим Владиславом Олеговичем державну реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, [ADDRESS] (номер запису про право власності: 11484310) і поновити державну реєстрацію права власності на цей житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, [ADDRESS], за позивачем [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]); визнати за позивачем [PERSON] (ідентифікаційний номер 27986107191) право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться адресою: с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, [ADDRESS], і витребувати це майно на його користь з чужого незаконного володіння відповідачів [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]), [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]); усунути позивачу [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) перешкоди у користуванні житловим будинком з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, [ADDRESS], шляхом виселення з цього будинку відповідачів [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) та звільнення будинку від їхніх речей; покласти на відповідачів понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати. 06 червня 2016 року до участі у цивільній справі у якості співвідповідачів судом було залучено [PERSON] та [PERSON]. Під час судового розгляду, позивачем неодноразово подавались до канцелярії суду та в судовому засіданні уточнені позовні заяви, зокрема від 14.03.2016 року за вх. № 6753 та від 22.08.2016 року за вх. № 23496. В остаточному варіанті, крім вказаних в першій редакції позовної заяви, для обґрунтовування заявлених вимог, позивачем було зазначено наступне. Так, 06 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договорі купівлі-продажу спірного житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Селіверстовим Владиславом Олеговичем за реєстровим номером 715. Крім того, 06 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений і договір купівлі-продажу земельної ділянки [ADDRESS] Пунктом 3 вищезазначених договорів купівлі-продажу зазначено, що будинок та земельна ділянка для його обслуговування належали [PERSON] на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 13 серпня 2014 року, справа № 22-ц/401/2014. Позивач переконаний, що вказане рішення сфальсифіковане (підроблене) відповідачами і ніколи Апеляційним судом Київської області не ухвалювалось. Більш того, аргументуючи власні позовні вимоги, позивач зазначив, що під час судового розгляду, ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2015 року було застосовано заходи забезпечення позову та накладено арешт (заборону відчуження) на житловий будинок [ADDRESS] Однак, як пізніше було з'ясовано представником позивача зі змісту Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 05 січня 2016 року за № 51442663, одразу після постановления судом ухвали про забезпечення позову [PERSON], спірний житловий будинок, на який судом було накладено арешт (заборону на відчуження), [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 22 грудня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Селіверстовим Владиславом Олеговичем за реєстровим № 1083 було відчужено [PERSON]. Крім того, як вбачається із вказаної Інформаційної довідки від 05 січня 2016 року 51442663, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 грудня 2015 року, посвідченого тим самим вищезазначеним приватним нотаріусом за реєстровим № 1085, [PERSON] відчужила на користь відповідача [PERSON] земельну ділянку кадастровий № [NUMBER], площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] Також, позивачем було зазначено, що 10 березня 2016 року на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 19 лютого 2016 року у справі № 369/10931/16-ц [PERSON] зареєстрував за собою право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, [ADDRESS] та на земельну ділянку [ADDRESS] площею 0,1000 га у межах згідно з планом, кдастровий номер [NUMBER]. Проте, як вбачається із відповіді працівників Апеляційного суду Київської області, згідно бази даних автоматизованої системи суду КП «Д-3» станом на 29 квітня 2016 року до суду не надходила, не реєструвалась та не розглядалась цивільна справа № 369/10931/16-ц за апеляційною скаргою [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Крім того, апеляційний суд повідомив, що ним не ухвалювалось ніякого судового рішення 19 лютого 2016 року у справі № 369/10931/16-ц. На думку позивача, [PERSON] злочинним шляхом зареєстрував за собою право власності на належний позивачу будинок на підставі сфальсифікованого (підробленого) судового рішення. Крім того, на підставі заяви позивача було відкрито кримінальне провадження щодо вчинення відповідачами по справі злочинів щодо спірного нерухомого майна. На думку [PERSON], укладені і нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу спірного нерухомого майна між [PERSON] та [PERSON] та між [PERSON] та [PERSON] є нікчемними в силу ст. 228, 658 ЦК України, оскільки вони спрямовані на порушення конституційного права власності позивача та злочинне заволодіння його будинком. Крім того, на думку позивача, реєстрація права власності на спірне нерухоме майно з [PERSON], повторна реєстрація права власності за [PERSON], реєстрація права власності на майно за [PERSON] та за [PERSON] підлягають скасуванню за рішенням суду, оскільки вчинені вони незаконно, протиправно та з порушенням охоронюваних законом інтересів власника майна [PERSON]. В остаточному варіанті позивач просив суд: визнати факт набуття [PERSON] права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, [ADDRESS] та на земельну ділянку [ADDRESS] площею 0,1000 га у межах згідно з планом, кадастровий номер [NUMBER] - неправомірним; скасувати за [PERSON] проведену 26 серпня 2014 року Реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області державну реєстрацію права власності на вищезазначений житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку; встановити факт нікчемності та визнати недійсними, укладені між [PERSON] та [PERSON] договори купівлі-продажу спірного житлового будинку та земельної ділянки, посвідчені 06 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Селіверстовим Владиславом Олеговичем за реєстровими номерами 715, 716 відповідно та скасувати за [PERSON] проведену 06 жовтня 2015 року вищезазначеним нотаріусом державну реєстрацію права власності на спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER]; встановити факт нікчемності та визнати недійсними укладені між [PERSON] та [PERSON] договори купівлі-продажу спірного житлового будинку та земельної ділянки, посвідчені 22 грудня 2015 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Селіверстовим Владиславом Олеговичем за реєстровими номерами 1083, 1085 відповідно та скасувати за [PERSON] проведену 22 грудня 2015 року вищезазначеним нотаріусом державну реєстрацію права власності на спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER]; визнати факт набуття [PERSON] на підставі підробленого рішення Апеляційного суду Київської області від 19 лютого 2016 року у справі № 369/10931/16-ц права власності на спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та на спірну земельну ділянку - неправомірним; скасувати за [PERSON] проведену на підставі підробленого рішення Апеляційного суду Київської області від 19 лютого 2016 року у справі № 369/10931/16-ц, 10 березня 2016 року Реєстраційною службою Бучанського міського управління юстиції Київської області державну реєстрацію права власності на спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та спірну земельну ділянку; визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та на земельну ділянку, що знаходяться з адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, [ADDRESS] і витребувати це нерухоме майно на його користь з чужого незаконного володіння [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]; усунути [PERSON] перешкоди у користуванні вищезазначеним житловим будинком та земельною ділянкою шляхом виселення з цього майна [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та звільнення цього нерухомого майна від їхніх речей; покласти на відповідачів понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати по справі. 10 серпня 2016 року представником [PERSON] до канцелярії Києво-Святошинського районного суду Київської області були подані письмові заперечення проти позову за вх. № 22553, відповідно до яких було зазначено, що згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) від 22.12.2015 року посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Селіверстовим Владиславом Олеговичем, зареєстрованого в реєстрі за № 1085 та відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) від 22.12.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Селіверстовим Владиславом Олеговичем, зареєстрованого в реєстрі за № 1083, [PERSON] було придбано земельну ділянку [NUMBER], площею 0,1000 га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться в [ADDRESS] загальною площею 382,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] При укладенні зазначених договорів, нотаріусом було перевірено цивільну дієздатність сторін та належність продавцю майна, що відчужується. Так, власником майна відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на момент укладення договорів була [PERSON]. Жодних обтяжень щодо об'єктів нерухомості в реєстрі не було. На думку представника [PERSON], позивачем не доведено та не надано доказів, які б могли свідчити про неправомірність набуття земельної ділянки та житлового будинку [PERSON] та про факти, які б підпадали під дію положень ст. 388 ЦК України, у зв'язку з чим, останній просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] в повному обсязі. 07 листопада 2016 року в судовому засіданні судом до спільного розгляду з первісним позовом на підставі ч. 2 ст. 123 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) було прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним. Заявлені зустрічні позовні вимоги обґрунтовувала тим, що [PERSON] не було зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] Києво-Святошинського району Київської області, а отже він не набув права власності на зазначений об'єкт відповідно до вимог чинного законодавства України та не може вимагати повернення йому майна, власником якого він не є та ніколи не був. Так, згідно із відповіддю Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» №1047 від 10.08.2016 року, право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області від 15.02.2008 Р№ 939 (зареєстроване в БТІ 11.11.2008 року під реєстраційним № 1535 в реєстровій книзі №4). В матеріалах інвентаризаційних справ БТІ наявна інформація щодо зареєстрованих прав власності на нерухоме майно, що проведена БТІ до 31.12.2012 включно. Більш того, як зазначила [PERSON], при укладенні договору купівлі-продажу будинку [ADDRESS] Києво-Святошинського району, Київської області, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Біккінеєвою І.А. 30.12.2009 року у сторін не було реального наміру (умислу) на настання правових наслідків, обумовлених цим договором. Так, покупцем за даним договором [PERSON] продавцю [PERSON] не передавались грошові кошти, обумовлені договором, не оглядалось будинку візуально, не вчинялось дій щодо реєстрації права власності на будинок в БТІ, не вчинялось жодних дій, направлених на реальний вступ у право володіння зазначеним будинком (покупець не зареєструвався по адресу знаходження даного об'єкту, не переоформив договори на постачання води, газу, обслуговування будинку, не сплачував комунальні та інші обов'язкові платежі по утриманню будинку, не звертався до покупця з пропозицією/вимогою виконати зазначений договір, передати ключі від будинку та виселитись з нього). Позивач за первісним позовом не тільки не вчиняв зазначених дій, а й на думку [PERSON], не мав наміру щодо вчинення цих дій та реального виконання договору купівлі-продажу. В свою чергу, продавець за договором [PERSON] теж не мала наміру на реальне виконання договору та не вчиняла дій щодо його виконання, а саме: не отримувала від покупця по договору грошових коштів, обумовлених договором, та не вчиняла дій щодо отримання цих коштів; не вчиняла та не мала наміру вчинити дії по звільненню будинку з членами своєї сім'ї, по зняттю їх з реєстраційного обліку та по передачі ключів від будинку покупцю за договором. [PERSON] й до сьогоднішнього часу продовжує проживання в зазначеному будинку із своєю сім'єю, сплачує рахунки за комунальні платежі та інші платежі, пов'язані з обслуговуванням будинку та земельної ділянки, на якій він знаходиться. Станом на дату подачі первісного позову, жодних вимог по звільненню будинку, передачі ключів та інших дій, що б свідчили про намір первісного позивача виконати умови договору купівлі-продажу на адресу [PERSON] не надходило. Позивачем за зустрічним позовом звернено увагу суду, що покупцем за зазначеним договором не було сплачено грошові кошти, обумовлені договором, а продавцем не було отримано цих коштів. Жодних документів на підтвердження протилежного сторонами не складалось та не підписувалось. Твердження п. 5 договору про отримання покупцем грошових коштів до підписання договору не відповідає дійсності. Таким чином, між [PERSON] та [PERSON] 30.12.2009 було укладено фіктивний договір купівлі-продажу, який не був направлений на реальне виконання та не ніс за собою настання відповідних юридичних наслідків, у зв'язку з чим позивач за зустрічним позовом просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS] Києво-Святошинського району Київської області, посвідченим приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Біккінеєвою Іриною Анатоліївною 30.12.2009 року у зв'язку з його фіктивністю. 30 січня 2017 року [PERSON] через канцелярію Києво-Святошинського районного суду Київської області подав заперечення проти зустрічного позову за вх. № 2490, відповідно до яких останній зазначив, що згідно умов нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу будинку від 30 грудня 2009 року, [PERSON] купив у [PERSON] спірний будинок та сплатив їй за нього кошти в сумі 1 195 500 грн. 00 коп. Вказаний договір купівлі-продажу будинку посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Біккінеєвою І.А. за реєстровим № 2650. При цьому, в п. 11 зазначеного договору сторони дійшли згоди про те, що право власності на спірне майно виникає у покупця з моменту державної реєстрації цього договору. На виконання вимог ст. 334 ЦК України в редакції, яка була чинною на день укладання договору купівлі-продажу будинку, того ж дня, 30 грудня 2009 року, приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Біккінеєвою І. А. було зареєстровано вказаний договір купівлі-продажу будинку в Державному реєстрі правочинів за реєстровим № 3789541, про що позивачу було видано витяг з Державного реєстру правочинів від 30 грудня 2009 року за № 8153651, який міститься в матеріалах справи. Таким чином, на думку позивача за первісним позовом, з моменту реєстрації приватним нотаріусом вказаного договору в Державному реєстрі правочинів вважається, що [PERSON] набув на нього право власності та є законним власником спірного житлового будинку, що відповідає вимогам ст. 334 ЦК України, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин. Таким чином, вищевказані норми ЦК України, які діяли на день укладення спірного договору і внаслідок цього підлягають застосуванню до спірних правовідносин, передбачали виникнення у покупця будинку права власності на цю нерухомість на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу і в результаті його державної реєстрації, а не державної реєстрації права власності, що було визначено вже після укладання спірного договору і внаслідок цього ці додаткові вимоги закону не мають зворотної дії у часі. Більш того, позивачем за первісним позовом у наданих запереченнях зазначено, що доводи [PERSON] щодо фіктивності вищезазначеного правочину повністю спростовуються досягнутою у п. 13 нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу будинку домовленістю сторін, в якому сторони підтвердили, що даний договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, відповідає справжній волі, вчинений без будь-яких погроз, фізичного та психологічного тиску, не приховує іншого правочину, не укладається під впливом тяжкої для будь-якої зі сторін обставини, у тексті договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу будинку. В п. 14 договору купівлі-продажу сторони зазначили, що укладений ними договір не носить характеру фіктивного або удаваного правочину. Також, на думку позивача за первісним позовом нотаріально посвідчена згода чоловіка [PERSON] - [PERSON] на продаж спірного житлового будинку додатково свідчить про реальне бажання та мету [PERSON] продати належний їй на той час житловий будинок [PERSON]. Належних доказів в обґрунтування доводів про відсутність у [PERSON] бажання продавати будинок остання не надала, а факт її постійного проживання в проданому будинку для визнання договору купівлі-продажу фіктивним об'єктивно недостатньо. Крім того, відповідач за зустрічним позовом закцентував увагу суду на тому, що згідно умови п. 4 вищезазначеного договору купівлі-продажу будинку, укладеного між [PERSON] та [PERSON] продаж будинку вчинено за 1 195 500 гривень 00 копійок, які відповідач [PERSON] одержала особисто від позивача [PERSON] повністю готівкою ще до моменту підписання договору. Тобто, сторони договору вирішили зазначити в укладеному між ними договорі купівлі-продажу будинку умову про те, що розрахунок за придбання предмета продажу вже був здійснений ще до моменту його укладання та посвідчення. Крім того, відповідачем за зустрічним позовом було зазначено, що оскаржуючи договір купівлі-продажу будинку, укладений 30 грудня 2009 року, [PERSON] звернулася до суду лише 19 серпня 2016 року, тобто після спливу встановленого ст. ст. 256, 261 ЦК України трирічного строку позовної давності для пред'явлення вимог про визнання вищезазначеного договору недійсним, що на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у позові. В судовому засіданні представники [PERSON] просили суд задовольнити заявлені первісні позовні вимоги та відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви. Представник [PERSON] та представник [PERSON] просили відмовити у задоволенні первісного позову у повному обсязі та задовольнити заявлені зустрічні позовні вимоги. 22 серпня 2016 року [PERSON] подав через канцелярії суду заяву за вх. № 23541 з проханням розглядати справу без його участі. 10 серпня 2016 року через канцелярію суду за вх. № 22552 була подана заява приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Селіверстова Владислава Олеговича з проханням розглядати справу № 369/12454/15-ц без його участі. [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, причини неявки суду не відомі. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні первісної та зустрічної позовних заяв з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 15 лютого 2008 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчуком В.О. за реєстровим номером 939 [PERSON] придбала житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться з адресою: [ADDRESS]. На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Біккінеєвою І.А. та зареєстрованого в реєстрі за номером 2650, 30 грудня 2009 року [PERSON] придбав у [PERSON] вищезазначений житловий будинок, зареєструвавши в подальшому даний правочин в Державному реєстрі правочинів за № 3789541, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру правочинів від 30 грудня 2009 року за № 8153651. Згідно п. 4 вищезазначеного договору купівлі-продажу будинку вказано, що продаж будинку вчинено за 1 195 500 грн. 00 коп., які [PERSON] одержала особисто від Позивача готівкою в повному розмірі до моменту підписання договору. Вказаний житловий будинок, який [PERSON] продала позивачу, належав їй не на праві особистої приватної власності, а був об'єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв'язку з чим ще до укладення і нотаріального посвідчення із Ппозивачем договору купівлі-продажу її чоловік [PERSON] надав своїй дружині згоду на продаж будинку, яка викладена в письмовій формі і посвідчена 30 грудня 2009 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Біккінеєвою І. А. за реєстровим № 2646. Відповідно до умови п. 13 договору купівлі-продажу будинку, сторони підтвердили, що даний договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, відповідає справжній волі, вчинений без будь-яких погроз, фізичного та психологічного тиску, не приховує іншого правочину, не укладається під впливом тяжкої для будь-якої зі сторін обставини, у тексті договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу будинку. Пунктом 14 договору купівлі-продажу сторони зазначили, що укладений ними договір не носить характеру фіктивного або удаваного правочину. Згідно умови п. 8 договору купівлі-продажу будинку, продавець - [PERSON] зобов'язалася звільнити проданий нею будинок з членами її сім'ї, виписати (зняти з реєстраційного обліку) усіх приписаних там осіб, вилучити ключі від відчужуваного будинку в осіб, які їх мали, передати будинок з його приналежностями та документами (технічний паспорт на будинок, будинкову книгу, квитанції про сплату комунальних послуг тощо) не пізніше 14 січня 2010 року, а покупець дає згоду на звільнення будинку та на проживання продавця з членами сім'ї у зазначеному будинку до цього терміну. Як вбачається із матеріалів цивільної справи, 06 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договори купівлі-продажу спірного житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Селіверстовим Владиславом Олеговичем за реєстровим номером 715. Крім того, того 06 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений і договір купівлі-продажу земельної ділянки [ADDRESS] Пунктом 3 вищезазначених договорів купівлі-продажу зазначеного, що будинок та земельна ділянка для його обслуговування належали [PERSON] на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 13 серпня 2014 року, справа № 22-ц/401/2014. 06 жовтня 2015 року за заявою [PERSON] за нею було зареєстровано право власності на спірний будинок, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 45148579. Як вбачається із матеріалів цивільної справи, в подальшому [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 22 грудня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Селіверстовим Владиславом Олеговичем за реєстровим № 1083 спірний будинок було відчужено [PERSON]. Крім того, як вбачається із копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 грудня 2015 року, посвідченого тим самим вищезазначеним приватним нотаріусом за реєстровим № 1085, [PERSON] відчужила на користь [PERSON] земельну ділянку кадастровий № [NUMBER], площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] Також, як вбачається із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.03.2016 року, 10 березня 2016 року на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 19 лютого 2016 року у справі № 369/10931/16-ц [PERSON] зареєстрував за собою право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, [ADDRESS] та на земельну ділянку [ADDRESS] площею 0,1000 га у межах згідно з планом, кадастровий номер [NUMBER]. Проте, як вбачається із відповіді працівників Апеляційного суду Київської області, згідно бази даних автоматизованої системи суду КП «Д-3» станом на 29 квітня 2016 року до суду не надходила, не реєструвалась та не розглядалась цивільна справа № 369/10931/16-ц за апеляційною скаргою [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Київська область, [ADDRESS]. Крім того, апеляційний суд повідомив, що ним не ухвалювалось ніякого судового рішення 19 лютого 2016 року у справі № 369/10931/16-ц. Статтею 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний позивачем спосіб. Разом з тим, ст. 16 ЦК України не передбачає такого способу захисту цивільних прав як визнання факту набуття права власності неправомірним. Предмет позову та спосіб захисту своїх прав, обраний позивачем за первісним позовом , в частині позовних вимог щодо визнання факту набуття [PERSON] права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, [ADDRESS] та на земельну ділянку [ADDRESS] площею 0,1000 га у межах згідно з планом, кадастровий номер [NUMBER] - неправомірним та визнання факт набуття [PERSON] на підставі «підробленого» рішення Апеляційного суду Київської області від 19 лютого 2016 року у справі № 369/10931/16-ц права власності на спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та на спірну земельну ділянку - неправомірним, не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, а відтак підстав для задоволення позову в цій частині в обраний позивачем за первісним позовом спосіб не має. Більш того, вказівка [PERSON] на підроблення рішення Апеляційного суду Київської області від 19 лютого 2016 року, незважаючи на наявність висновку службової перевірки Апеляційного суду Київської області від 30.08.2016 року, не може бути покладена в основу рішення, враховуючи, що порядок встановлення факту підроблення документів передбачений кримінально-процесуальним законодавством шляхом порушення кримінального провадження та постановлення вироку чи постанови суду. Тобто, підроблення рішення суду є способом вчинення злочину, а тому ця обставина встановлюється виключно порушенням кримінального провадження та постановленням вироку чи постанови суду. Суд, який повноважний розглядати цивільні справи позбавлений можливості оперувати поняття «підробленого» рішення за відсутності відповідних судових рішень у кримінальному процесі і тим більше позбавлений можливості встановлювати такий факт у цивільному процесі. Більше того, не є належним та правильно обраним позивачем за первісним позовом спосіб захисту права встановлення факту нікчемності правочинів між [PERSON] та [PERSON], між [PERSON] та [PERSON] та визнання таких договорів недійсними. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Підстави недійсності правочину встановлені ст. 215 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Так, відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Позивач за первісним позовом з посилання на положення ст.228 ЦК України вважає вказані в прохальній частині уточненої позовної заяви договори нікчемними, так як вони порушують публічний порядок, оскільки укладені без його згоди, направлені на порушення його конституційних прав на власність. У відповідності до ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Згідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 правочинами, що порушує публічний порядок є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу -землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При такому положенні, укладені між відповідачами договори купівлі-продажу нерухомого майна не мають вище перелічених цілій, а тому вважати їх такими, що порушують публічний порядок та як наслідок встановлювати факт нікчемності суд вважає неможливим. Фактично доводи позивача за первісним позовом зводяться до визнання оспорюваних договорів недійсними на підставі ч.1 ст.203, ч.1, 3 ст. 215 ЦК України, однак такі позовні вимоги суду не заявлялися, а суд приходить до висновку що обраний [PERSON] спосіб захисту свого права на підставі ст.228 ЦК України є помилковим. Враховуючи, що суд не знайшов підстав для задоволення вимог [PERSON] про визнання набуття [PERSON] та [PERSON] права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, [ADDRESS] неправомірними та встановлення факту нікчемності та визнання недійсними договорів між [PERSON] та [PERSON], між [PERSON] та [PERSON], як первісних вимог, то відсутні підстави для скасування відповідних державних реєстрацій права власності на спірне нерухоме майно - як похідних вимог. Більш того, ч.1 та ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» передбачено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Позивач за первісним позовом не врахував норми ст. 26 вищезазначеного Закону та безпідставно просив суд скасувати державну реєстрацію права власності на спірні нерухомі об'єкти, а не рішення про державну реєстрацію прав , на підставі якого державним реєстратором до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Також суд, звертає увагу, що такі позовні вимоги [PERSON] щодо скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно є не вимогами щодо виникнення та припинення цивільних прав, а входять до компетенції суб'єкта владних повноважень, отже відносяться до адміністративних спорів. Крім того, суд не знаходить підстав для задоволення заявлених вимог щодо визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та на земельну ділянку, що знаходяться з адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, [ADDRESS] і витребовування цього нерухоме майно на його користь з чужого незаконного володіння [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та усунення [PERSON] перешкоди у користуванні вищезазначеним житловим будинком та земельною ділянкою шляхом виселення з цього майна [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та звільнення цього нерухомого майна від їхніх речей з огляду на наступне. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи вимоги чинного законодаства, слід звернути увагу на неможливість одночасного пред'явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника) і про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (оскільки негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння). Необхідно зазначити, що віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними, у зв'язку з чим заявлені в цій частині позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Крім того, в прохальній частині позивач за первісним позовом не конкретизує в кого саме необхідно витребувати майно та хто конкретно створює перешкоди у користуванні майном, просто зазначаючи всіх відповідачів по справі. Також в порушення ст. 60 ЦПК України позивач за первісним позовом не надає належних та допустимих доказів щодо проживання у спірному житловому будинку всіх відповідачів, яких [PERSON] пропонує виселити та наявність у будинку речей останніх. З огляду на те, що рішення суду про визнання права власності за позивачем за первісним позовом буде підставою для реєстрації відповідного права в органах державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, а також враховуючи, що на даний час право власності зареєстроване за іншою особою, це право власності не скасоване, суд вважає, що звернення позивача з позовом про визнання права власності на спірне нерухоме майно без визнання у передбачений законодавством спосіб недійсними відповідних правочинів є передчасним. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 р. № 2) до особи, яка придбавала житловий будинок, будівлю або споруду з 1 січня 2004 р. (з моменту введення в дію ЦК), згідно зі ст. 377 ЦК, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК Законом від 27 квітня 2007 р. № 997-V «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України» - і згідно зі ст. 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором цього не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Відповідно до п. 10 договору купівлі-продажу будинку за адресою: с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] від 30.12.2009 року будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га, кадастровий номер [NUMBER], яку продавець ([PERSON]) зобов'язується продати покупцю ([PERSON]) відповідно до умов попереднього договору, посвідченого Біккінеєвою І.А., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 30 грудня 2009 року з реєстровим № 2547 Матеріали цивільної справи не містять ані вищезазначеного попереднього договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, ані основного такого договору укладеного між [PERSON] та [PERSON]. Враховуючи, що відповідно до вимог ст. 120 Земельного кодексу України в редакції чинній на момент виникнення правовідносин, без окремого договору купівлі-продажу земельної ділянки до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування, то вимоги про визнання права власності на всю земельну ділянку є такими, що не мають під собою необхідної правової основи. Враховуючи відмову у задоволенні позову, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд не знаходить підстав для стягнення з відповідачів судових витрат. Щодо зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним, то остання не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність його їх внутрішній волі та реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 234 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійним. В пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Виходячи із системного аналізу зазначених норм права, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, у тому числі у разі його реєстрації. У зв'язку з цим позивач, який звертається із вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Також для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. Ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Так, як вбачається із матеріалів цивільної справи, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Біккінеєвою І.А. та зареєстрованого в реєстрі за номером 2650, 30 грудня 2009 року [PERSON] придбав у [PERSON] вищезазначений житловий будинок, зареєструвавши в подальшому даний правочин в Державному реєстрі правочинів за № 3789541, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру правочинів від 30 грудня 2009 року за № 8153651. Згідно п. 4 вищезазначеного договору купівлі-продажу будинку вказано, що продаж будинку вчинено за 1 195 500 грн. 00 коп., які [PERSON] одержала особисто від Позивача готівкою в повному розмірі до моменту підписання договору. Відповідно до умови п. 13 договору купівлі-продажу будинку, сторони підтвердили, що даний договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, відповідає справжній волі, вчинений без будь-яких погроз, фізичного та психологічного тиску, не приховує іншого правочину, не укладається під впливом тяжкої для будь-якої зі сторін обставини, у тексті договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу будинку. Пунктом 14 договору купівлі-продажу сторони зазначили, що укладений ними договір не носить характеру фіктивного або удаваного правочину. Суд вважає, що обставини, на які посилається позивач за зустрічним позовом, не свідчать про те, що договір купівлі-продажу був фіктивним та укладався без наміру створити правові наслідки. Позивачем також не доведено, що саме діям обох сторін властива ознака фіктивності (що обидві сторони діяли лише для вигляду). Матеріали справи відсутні не містять будь-яких докази щодо відсутності у сторін наміру створити правові наслідки укладеного правочину, які обумовлювалися цим правочином. У зв'язку із вищевикладеним зустрічна позовна заява задоволенню не підлягає. Крім того, суд вважає за необхідне наголосити, про неправомірність обґрунтування зустрічної позовної заяви статтею 334 ЦК України в редакції від 10.02.2010 року (тобто вже після виникнення правовідносин між сторонами). Так, норми ЦК України, які діяли на день укладення спірного договору і внаслідок цього підлягають застосуванню до спірних правовідносин, передбачали виникнення у покупця житлового будинку з надвірними будівлями права власності на цю нерухомість на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу і в результаті його державної реєстрації, а не державної реєстрації права власності, що було визначено вже після укладення спірного договору і внаслідок цього ці додаткові вимоги закону не мають зворотної дії у часі. Також, враховуючи заперечення [PERSON] проти зустрічної позовної заяви щодо застосування наслідків пропуску позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч. ч. 4, 5 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до вимог закону суд має розглянути спір по суті та у разі, коли на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення про відмову в задоволенні позову саме із цих підстав, а не через пропуск позовної давності. У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропуще но без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки суд прийшов до висновку, про відмову у задоволенні зустрічного позову по суті заявлених вимог, він не застосовує строк позовної давності до виниклих між сторонами правовідносин за вищенаведених обставин. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позову. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 11, 15, 16 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed