Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 65 у будинку № 9 по вул.Проектній в м.Марганець Дніпропетровської області, з дня її вибуття з 08.04.2013 року. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником вказаної квартири. З відповідачкою перебував у шлюбі з 2001 року. 08.04.2013 року [PERSON] забрала речі і пішла до своїх батьків, і тепер, разом з донькою постійно проживає у батьків за адресою: м.Марганець Дніпропетровської області, вул.Перспективна, 10/24. З того часу, тобто більше 2-х років, відповідачка в належній йому квартирі не проживає, що підтверджується актом МГКП «Житлове господарство» від 02.07.2015 року. 08.04.2013 року рішенням Марганецького міського суду між ним та [PERSON] шлюб розірвано. Знятися з реєстрації у квартирі [PERSON] добровільно не бажає, кошти на утримання житла не надає, витрати по оплаті комунальних послуг не здійснює. Оскільки він не може в повній мірі розпоряджатися своїм майном просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою № 65 в будинку № 9 по вул.Проектній в м.Марганець Дніпропетровської області. В судовому засіданні представники відповідача позов підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі. Додатково пояснили, що позивач створив нову сімю з [PERSON], [INFO], яка проживає в оспорюваній квартирі та зареєстрована в ній з жовтня 2014 року. Відповідачка та її представник позов не визнали, заперечували проти задоволення позовних вимог. 26.08.2015 року [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах малолітньої [PERSON], [INFO], подано до суду зустрічний позов до [PERSON], третя особа: виконавчий комітет Марганецької міської ради, про зобовязання [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] та [PERSON] у користуванні квартирою № 65 в будинку № 9 по вул.Проектній в м.Марганець Дніпропетровської області шляхом вселення у вказану квартиру. Свої вимоги позивач-2 обґрунтовує тим, що після одруження з [PERSON] у вересні 2001 року вона за згодою останнього зареєструвалася у належній йому квартирі [ADDRESS]. 28.10.2003 року народилася донька, [PERSON]. Але сімейні стосунки не склалися і рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 08.04.2013 року шлюб між нею та [PERSON] розірвано. Після фактичного припинення шлюбних стосунків відповідач-2 привів до квартири іншу жінку, вчиняв сварки, травмував психіку малолітньої дитини, почав чинити їй перешкоди у користуванні житлом, відібрав у неї ключі від квартири, а згодом замінив і вхідні двері, щоб ні вона, ні дитина не мали можливості потрапити до квартири. Таким чином, ні вона, ні дитина не проживали у квартирі відповідача-2 з поважних причин, тобто внаслідок того, що [PERSON] не впускав їх у квартиру. Вважає, що відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України, ч.4 ст.156 ЖК України вона та їх спільна з [PERSON] малолітня донька мають право на користування квартирою відповідача-2 і на вселення до неї. Позивачка-2 та її представник в судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити позовні вимоги. Представники відповідача позов не визнали і заперечували проти його задоволення. В судовому засіданні пояснили, що [PERSON] добровільно виїхала з квартири [ADDRESS], вивезла свої речі, й назад вселитися до оспорюваної квартири протягом двох років не намагалася. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, повно і всебічно зясувавши фактичні обставини даної справи, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності та співставленні, суд вважає за необхідне частково задовольнити первісний позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову з таких підстав. Відповідно до\~ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно\~ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. В судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] згідно Договору дарування квартири від 21.11.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 3149 (а.с.5). 08.09.2001 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. 28.10.2003 року у сторін народилася донька [PERSON]. Згідно копії домової книги для прописки громадян, які проживають в буд.№ 9 кв.65 по вул.Проектній в м.Марганець, [PERSON], [INFO] зареєстрована за вказаною адресою з 03.12.2001 року (а.с.7-8). 08.04.2013 року рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] Судом встановлено, що з липня 2012 року сторони спільного господарства не ведуть, проживають в одній квартирі в різних кімнатах, спільне життя не склалося у звязку з постійними сварками і різними поглядами на життя та сімейні цінності, внаслідок чого спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити інтересам [PERSON] У встановлений судом строк примирення між стронами не досягнуто. Спір про поділ майна між сторонами відсутній. Спору з приводу місця проживання дитини немає (а.с.10). Згідно акту, складеного паспортистом Марганецького МКП «Житлове господарство» 02.07.2015 року в присутності мешканців будинку [PERSON], [PERSON] на предмет проживання в квартирі № 65 [PERSON], остання не проживає за вказаною адресою більше двох років (а.с.9). Згідно довідки Марганецького міського комунального підприємства «Житлове господарство» від 20.10.2015 року № 1136 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. [PERSON], [INFO] за даною адресою проживала з моменту народження без реєстрації (а.с.87). В судовому засіданні допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Свідок [PERSON] пояснив, що проживає по-сусідству з [PERSON] у квартирі [ADDRESS] два роки. [PERSON] з донькою в квартирі № 65 не проживають приблизно той же час. Дитина іноді відвідує батька. В квартирі № 65 постійно проживає інша жінка, імя якої він не знає. Свідок [PERSON], який проживає у [INFO], пояснив, що знає [PERSON] та [PERSON] більше десяти років. Раніше сімя [PERSON] проживала у [INFO] в одній квартирі, номер квартири не памятає. Але вже більше двох років [PERSON] не проживає з [PERSON] в його квартирі. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою батьків [PERSON] Приблизно два роки тому вона бачила, як з підїзду будинку № 9 батько [PERSON] та два невідомих їй хлопців виносили корпусні меблі й вантажили до мікроавтобусу. Вона повідомила про даний факт матері [PERSON], яка пішла зясовувати ситуацію, а потім сказала, що [PERSON] ([PERSON]П.) вибралася з квартири й забрала речі. Свідок [PERSON] пояснив суду, що навесні 2013 року приблизно у березні місяці він вигулював собаку й бачив, як з будинку № 9 по вул.Проектній виносилися меблі й завантажувалися у білий мікроавтобус. Також він побачив батька [PERSON], й зробив собі висновок, що хтось виїжджає з квартири [PERSON]. Про те, що з квартири виїжджає саме [PERSON], він не знав. Свідок [PERSON] пояснила, що приблизно наприкінці лютого або на початку березня 2013 року, коли її син, [PERSON], був відсутній у м.Марганець, сусідка [PERSON] повідомила їй, що з квартири [PERSON] вивозяться меблі. Вона пішла в квартиру [ADDRESS] та побачила там батьків [PERSON], її брата, її саму та ще двох невідомих їй хлопців, які виносили корпусні меблі з квартири. Після того, як меблі винесли, всі вийшли з квартири й їй віддали в руки ключ від вхідної двері. Олена не жалілася, що їй немає де жити, не висловлювала бажання залишитися в квартирі № 65. Після виїзду [PERSON] з оспорюваної квартири, вона також ніколи не висловлювала бажання вселитися до неї знову. На запитання, чому [PERSON] виїхала з квартири, свідок повідомила, що її син, [PERSON] перебував в той час на сесії, і він зателефонував [PERSON], й попросив її виїхати. Свідок також пояснила, що дитина [PERSON], Анна, не була зареєстрована в [INFO]. На даний час вона проживає з матірю у батьків останньої, але дуже часто приходить до неї. Крім того, ніхто не заважає дитини приходити до батька. Нею всі опікуються. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працювала разом з [PERSON] і приблизно у січні 2013 року взнала в останньої, що в сімї [PERSON] розлад, і що чоловік [PERSON] вимагав, аби [PERSON] вибралася з квартири, погрожуючи їй тим, що, якщо вона не піде, він викине її речі. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] є її дочкою. У 2013 році розпочався розлад у сімї [PERSON] та [PERSON], сварки. Одного разу донька їй зателефонувала й сказала, що [PERSON], який в той час знаходився на сесії, надіслав їй sms-повідомлення з погрозами викинути її речі на вулицю, якщо вона не звільнить квартиру [ADDRESS]. Вона наполягла на тому, аби [PERSON] забрала свої речі й з дитиною переїхала жити до них за адресою: Дніпропетровська область, м.Марганець, вул.Перспективна, 10/24. Речі були вивезені через два дні після отримання sms-повідомлення. Вона та її чоловік, [PERSON], допомогали [PERSON] вивозити речі. Ключі від квартири були передані матері [PERSON] особисто в руки, яка й зачинила квартиру. Її онука, [PERSON], спілкується з батьком, ходить до нього. Вона дуже погано перенесла розлад між батьком та матірю. Свідок [PERSON] надав пояснення, аналогічні поясненням його дружини, [PERSON], а саме, що після того, як у сімї [PERSON] та [PERSON] розпочалися сварки й [PERSON] запропонував [PERSON] звільнити квартиру, він сказав дочці, щоб вона забирала свої речі та переїжджала жити до них. За правилами ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на\~користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено судом і не оспорюється сторонами, [PERSON] у квітні 2013 року забрала речі й виїхала з квартири [ADDRESS]. Разом з дитиною, [PERSON], [INFO], оселилася у своїх батьків за адресою: [ADDRESS], де й проживає до теперішнього часу. Тобто, відповідачка-1 не проживає в оспорюваній квартирі більше двох років. Намагань вселитися в квартиру [ADDRESS] не здійснювала. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника будинку (квартири) належать дружина, їх діти і батьки. Членами сімї власника будинку (квартири) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із власником будинку (квартири) і ведуть із ним спільне господарство. Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Посилання [PERSON] на те, що вона має право на користування житловим приміщенням, яке належить [PERSON], судом оцінюється критично, оскільки на даний час вона не є членом сімї власника квартири (шлюб розірвано відповідно до рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області 08.04.2013 року). Позивач-1 у 2014 році створив нову сімю. В квартирі [ADDRESS] зареєстрована з жовтня 2014 року та проживає [PERSON] Також, відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти члени сімї наймача або власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. У відповідності до ч.2 ст.176 СК України права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюється законом. Згідно статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а способи захисту цивільних прав та інтересів, перелічені у ч.2 ст.16 ЦК України. Згідно свідоцтва про народження серії І-Ки № 237047, [PERSON] народилася 28.10.2003 року, тобто на час розгляду справи в суді їй виповнилося 12 років (а.с.39). Суд також вважає встановленим, що малолітня [PERSON] на час розгляду справи в суді не проживає в оспорюваній квартирі, а проживає за адресою: [INFO], разом зі своєю матірю [PERSON] Відповідно до ст.ст.30, 31 ЦК України, фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), є частково дієздатною, тобто не може в повні мірі своїми діями набувати для себе цивільні права і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обовязки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Тобто, в даному випадку, неповнолітня [PERSON], не може проживати у квартирі, за адресою: [ADDRESS], оскільки згідно з ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Аналогічне положення міститься і в ст.ст.160,161 СК України. Таким чином, згідно діючого законодавства, місце проживання неповнолітньої дитини є похідним від місця проживання її батьків або одного з них, а не навпаки. В даному випадку малолітня [PERSON] проживає лише з одним з батьків матірю [PERSON], яка у квартирі [ADDRESS] не проживає і власником даної квартири вона не являється. Крім того, як встановлено судом, на час розірвання шлюбу спору з приводу місця проживання дитини між сторонами не було (а.с.10). Сторони не оспорюють той факт, що донька [PERSON], Анна, часто відвідує бабусь та дідусів з боку, як матері, так і батька, а також може безперешкодно знаходитися у квартирі свого батька за адресою: вул.Проектна, 9/65. За таких обставин, задоволення зустрічного позову в межах заявлених позовних вимог суд вважає неможливим, оскільки вони є безпідставними та необґрунтованими. Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.\~ Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача-1 є законними, обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки підтверджені представленими по справі доказами. Вимоги [PERSON] в частині втрати права користування житловим приміщенням з дня вибуття відповідачки-1 з квартири [ADDRESS], тобто з 08.04.2013 року, суд вважає таким, що задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили. Тобто, з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Outcome: partial