Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

У листопаді 2004 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, третя особа - [PERSON], про визнання права власності на спадкове майно зобов'язання видати правовстановлюючі документи. У ході судового розгляду позивач [PERSON] неодноразово зменшувала, збільшувала та уточнювала свої позовні вимоги, в результаті чого остаточно просила суд визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті її матері [PERSON]: право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,1200 га, розташовану на території [ADDRESS], надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель; право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,1203 га, розташовану на території [ADDRESS], надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель; право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS]; право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS]; право власності на 1/3 частину гаража під [NUMBER] в кооперативі «Кіровець», що знаходиться в [ADDRESS]; право власності на 1/3 частину коштів на рахунку «до запитання» в іноземній валюті № [NUMBER], відкритому 19.09.2002 року на ім'я [PERSON] у філії «Ленінградське відділення ПАТ Промінвестбанк в м. Київ». Вказані позовні вимоги позивач [PERSON] з урахуванням їх зменшення, збільшення та уточнення мотивувала тим, що [INFO] померла її мати [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина на: земельну ділянку площею 0,1200 га, розташовану на території [ADDRESS], надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель; земельну ділянку площею 0,1203 га, розташовану на території [ADDRESS], надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель; квартиру [ADDRESS]; 1/2 частину квартири [ADDRESS]; гараж під [NUMBER] в кооперативі «Кіровець», що знаходиться в [ADDRESS]; кошти на рахунку № [NUMBER] в Українському акціонерному комерційному промислово-інвестиційному банку. Окрім вказаного спадкового майна за життя спадкодавиця самочинно побудувала на земельній ділянці площею 0,1200 га, розташованій на території [ADDRESS], наданій для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, житловий будинок. Проте, на думку [PERSON], оскільки вказаний об'єкт є самочинний, він не включений до складу спадщини. Також [PERSON] зазначила, що спадкоємцями за законом після смерті її матері є вона, [PERSON] та [PERSON] У березні 2005 року позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа - Гореницька сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно. У ході судового розгляду позивач [PERSON] неодноразово зменшував, збільшував та уточнював свої позовні вимоги, в результаті чого остаточно просив суд: встановити факт прийняття ним спадщини після смерті його матері [PERSON]; визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті його матері [PERSON]: право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,1200 га, розташовану на території [ADDRESS], надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель; право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,1203 га, розташовану на території [ADDRESS], надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель; право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS]; право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS]; право власності на 1/3 частину гаража під [NUMBER] в кооперативі «Кіровець», що знаходиться в [ADDRESS]; право власності на 1/3 частину коштів на рахунку «до запитання» в іноземній валюті № [NUMBER], відкритому 19.09.2002 року на ім'я [PERSON] у філії «Ленінградське відділення ПАТ Промінвестбанк в м. Київ». Свої позовні вимоги позивач [PERSON] з урахуванням їх зменшення, збільшення та уточнення обґрунтував тим, що [INFO] померла його мати [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина на: земельну ділянку площею 0,1200 га, розташовану на території [ADDRESS], надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель; земельну ділянку площею 0,1203 га, розташовану на території [ADDRESS], надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель; квартиру [ADDRESS]; 1/2 частину квартири [ADDRESS]; гараж під [NUMBER] в кооперативі «Кіровець», що знаходиться в [ADDRESS]; кошти на рахунку № [NUMBER] в Українському акціонерному комерційному промислово-інвестиційному банку. Окрім вказаного спадкового майна за життя спадкодавиця самочинно побудувала на земельній ділянці площею 0,1200 га, розташованій на території [ADDRESS], наданій для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, житловий будинок. Проте, на думку [PERSON], оскільки вказаний об'єкт є самочинний, він не включений до складу спадщини. Також [PERSON] зазначив, що він прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки за домовленістю з [PERSON] та [PERSON] він після смерті його матері в кінці лютого 2003 року забрав належні їй чайний та столовий сервіз, 2 вази та літературу. Тобто, спадкоємцями за законом після смерті його матері є він, [PERSON] та [PERSON] Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.03.2005 року справи за позовом [PERSON] та за позовом [PERSON] було об'єднано в одне провадження. У квітні 2005 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], Гореницькою сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, третя особа - Дванадцята Київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно, його поділ та зобов'язання видати правовстановлюючі документи. У ході судового розгляду позивач [PERSON] неодноразово зменшував, збільшував та уточнював свої позовні вимоги, в результаті чого остаточно просив суд: визнати за ним право власності на 1/2 частину на недобудований будинок [ADDRESS] вартістю 359 363,50 грн., на 1/2 частину огорожі вартістю 27 201 грн., 1/2 земельної ділянки розміром 0,12 га по [ADDRESS] вартістю 161 160 грн. та на квартиру [ADDRESS] вартістю 453 825 грн. на загальну суму 1 001 549,50 грн.; визнати за ним право власності на 2/3 частини грошового вкладу в розмірі 7 524 долари США з належними відсотками, який він отримав в Українському акціонерному комерційному промислово-інвестиційному банку у м. Києві; визнати за [PERSON] визнати право власності на 1/4 частину недобудованого будинку [ADDRESS] вартістю 179 681,75 грн., 1/4 частину огорожі вартістю 13 600,50 грн., 1/4 частину земельної ділянки 0,12 га по [ADDRESS] вартістю 80 580 грн., на 1/2 частину квартири [ADDRESS] вартістю 311 374,50 грн., гараж 26 542 грн., на загальну суму 611 778,75 грн., зобов'язавши виплатити [PERSON] грошову компенсацію 3 861,42 грн.; визнати за [PERSON] право власності на ? частину грошового вкладу у розмірі 2 821 доларів США з належними відсотками, який знаходиться в Українському акціонерному комерційному промислово-інвестиційному банку у м. Києві; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину недобудованого будинку [ADDRESS] вартістю 179 681,75 грн., 1/4 частину огорожі вартістю 13 600,50 грн., 1/4 частину земельної ділянки 0,12 га по [ADDRESS] вартістю 80 580 грн., на земельну ділянку розміром 0,1203 га вартістю 323 126 грн., на загальну суму 596 988,25 грн.; визнати право власності за [PERSON] на ? частину грошового вкладу в розмірі 2 821 долар США з належними відсотками, який знаходиться в Українському акціонерному комерційному промислово-інвестиційному банку у м. Києві. Свої позовні вимоги позивач [PERSON] з урахуванням їх зменшення, збільшення та уточнення обґрунтував тим, що з 1996 року він перебував у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON]. У 1997 році вони з нею придбали земельну ділянку площею 0,1200 га, розташовану на території [ADDRESS], надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. У період 1997-2002 роки ним було придбано будівельні матеріали та здійснено ряд будівельних та оздоблювальних робіт щодо зведення на даній ділянці житлового будинку. 15.09.2001 року він та [PERSON] зареєстрували шлюб. Після цього він зробив ще ряд робіт щодо будівництва вказаного будинку. [INFO] його дружина [PERSON] померла. На день її смерті готовність будинку складала 61,2 %. Таким чином [PERSON] вважав, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на: 1/2 частину будинку вартістю 359 363,50 грн.; 1/2 частину огорожі вартістю 27 201 грн.; земельну ділянку площею 0,12 га, на якій знаходиться вказаний будинок і яка розміщена на території [ADDRESS], надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, вартістю 322 320 грн.; земельну ділянку площею 0,1203 га, розташовану на території [ADDRESS], надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, вартістю 323 126 грн.; 1/2 частину квартири [ADDRESS] вартістю 311 374,50 грн.; квартиру [ADDRESS] вартістю 453 825 грн.; гараж під [NUMBER] в кооперативі «Кіровець», що знаходиться в [ADDRESS], вартістю 26 542 грн.; кошти на рахунку № [NUMBER] в Українському акціонерному комерційному промислово-інвестиційному банку в сумі 11 047 доларів США. Окрім цього, [PERSON] зазначав, що має право на 1/2 частину згаданого недобудованого житлового будинку та 1/2 частину огорожі. Більш того, [PERSON] вказував на те, що 05.01.2007 року йому згідно з рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області 11.01.2006 року, ухваленим попередньо у даній справі, було видано 8 465 доларів США, але він має право на 2/3 частини від загальної суми вкладу 11 047 доларів США, що становить 7 524 доларів США, тому він зобов'язався переплачену йому суму в 941 долар США виплатити [PERSON] та [PERSON] у рівних частках, а залишок підлягає поділу між ними в рівних частках. 11.01.2006 року Києво-Святошинським районним судом Київської області у даній справі було ухвалено рішення, яким спадкове майно було розділено між спадкоємцями [PERSON] та [PERSON], у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 26.06.2006 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.01.2006 року було скасовано у частині поділу самочинно збудованого будинку, у цій частині у задоволенні позову було відмовлено. За результатами касаційного оскарження вказаних судових рішень ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.03.2008 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.01.2006 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 26.06.2006 року були скасовані, справу передано до Києво-Святошинського районного суду Київської області на новий розгляд в іншому складі. Мотивами скасування судових рішень було те, що не було встановлено, залишила померла відповідне розпорядження у банку щодо свого вкладу на випадок смерті, не було вирішено клопотання [PERSON] про призначення судової експертизи, не визначено факту набуття спадкодавцем прав на спадкові земельні ділянки, не враховано при відмові у задоволенні позовних вимог [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини позовних вимог та пояснень [PERSON] та [PERSON], які фактично визнали цю обставину. У судове засідання з'явилась [PERSON], яка свій позов в останній редакції підтримала, просила його задовольнити у повному обсязі, вказуючи на обставини, зазначені у ньому, позовні вимоги [PERSON] визнала, проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечувала. [PERSON] направив у судове засідання свого представника, яка його позовні вимоги в останній редакції підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі, позовні вимоги [PERSON] визнала, проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечувала. [PERSON] теж з'явився у судове засідання, свій позов з урахуванням уточнень підтримав, просив його задовольнити у повному обсязі, проти задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON] заперечував. Гореницька сільська рада Києво-Святошинського району Київської області у судове засідання свого представника не направила, про час, день та місце розгляду справи була повідомлена належними чином, більш того, надсилала лист з проханням слухати справу у відсутність її представника, вирішення спору поклала на розсуд суду. Дванадцята Київська державна нотаріальна контора у судове засідання свого представника теж не направила, звернулась до суду з проханням слухати справу у відсутність її представника, свою позицію щодо позову суду не повідомила. Вислухавши пояснення сторін, повно і всебічно дослідивши матеріали справи, письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позови [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.10.1995 року [PERSON] придбала у [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Вісімнадцятої Київської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2у-527. Вказаний договір зареєстровано у КП «Київське міське БТІ» 04.11.1995 року. 30.10.1996 року [PERSON] придбала у [PERSON] гараж [NUMBER] у кооперативі по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів Ленінського району м. Києва «Кіровець», що знаходиться в [ADDRESS], за договором купівлі-продажу гаража, посвідченого державним нотаріусом Вісімнадцятої Київської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-2810. 30.05.1997 року [PERSON] придбала у [PERSON] земельну ділянку площею 0,12 га, яка знаходиться по [ADDRESS], надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, за договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори за реєстровим № 1-1452. 08.08.2000 року [PERSON] придбала у [PERSON] земельну ділянку площею 0,1203 га, яка знаходиться по [ADDRESS], надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, за договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори за реєстровим № 1-1444. 19.12.2000 року [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житло - на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Вказане свідоцтво зареєстровано у КП «Київське міське БТІ» за № 1417. Згідно зі свідоцтвом про одруження Серії [NUMBER] 15.09.2001 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] за актовим записом № 998. 19.09.2002 року [PERSON] відкрила у Філії «Ленінградське відділення Промінвестбанку в м. Києві» Українського акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку рахунок «до запитання» № [NUMBER] на суму 11 047 доларів США. Відповідно до умов договору про відкриття та обслуговування поточного рахунку № [NUMBER] від 19.09.2002 року ніяких заповідальних розпоряджень щодо свого вкладу на випадок своєї смерті [PERSON] не робила. Відповідно до листа ПАТ «Промінвестбанк» № 20-1/161 від 24.05.2012 року у зв'язку з реорганізацією філії даному рахунку було присвоєно новий номер [NUMBER]. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] від 16.10.2002 року. Відповідно до свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 22.12.1976 року матір'ю [PERSON] є [PERSON]. З огляду на Форму № 1, заповненої 05.10.1996 року на видачу нового паспорта, матір'ю [PERSON] є [PERSON]. 24.03.2003 року [PERSON] та [PERSON] подали до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори спільну заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] Відповідно до довідки КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області» № 109 від 14.11.2005 року по [ADDRESS] знаходиться самовільно побудований об'єкт нерухомого майна незавершений будівництвом готовністю 64 %. Вказане підтверджується і відмітками в інвентаризаційній справі № 739 на даний об'єкт нерухомого майна. Згідно з довідкою Гореницькою сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 14.01.2009 року № 11 відповідно до рішення виконкому Гореницькою сільської ради № 3/22 від 25.01.1995 року та 11/31 від 16.05.1995 року гр. [PERSON] було виділено земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель площею 0,1200 га в [ADDRESS], відповідно до договору купівлі-продажу дана земельна ділянка у 1997 році перейшла [PERSON] Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 275/276/277, складеного Київським НДІ судових експертиз 05.04.2011 року на виконання ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.03.2009 року, дійсна вартість спірного незакінченого будівництвом житлового будинку складає 1 095 449 грн.; загальний відсоток його готовності - 61,2 %; визначено варіанти розподілу цього будинку на 1/4 та 3/4, 1/3, 1/3 та 1/3; дійсна вартість земельної ділянки площею 0,12 га, яка знаходиться по [ADDRESS] та на якій розташований незакінчений будівництвом житловий будинок, 322 320 грн.; визначено варіанти розподілу цієї ділянки на 1/3, 1/3 та 1/3 частини, а також на 1/2 та 1/2 частини; дійсна вартість земельної ділянки площею 0,1203 га, яка знаходиться по [ADDRESS], 323 126 грн.; визначено варіанти розподілу цієї ділянки на 1/3, 1/3 та 1/3 частини, а також на 1/2 та 1/2 частини; розподіл спірних квартир та гаража не вбачається можливим; дійсна вартість гаражу - 26 542 грн.; дійсна вартість двокімнатної квартири [ADDRESS] складає 453 825 грн.; дійсна вартість трикімнатної квартири [ADDRESS] складає 622 749 грн. Також в матеріалах справи наявні копії платіжних документів, виписаних в тому числі і на ім'я [PERSON] та [PERSON], проте з них неможливо встановити адресу, якої вони стосуються, у зв'язку з чим суд не може їх пов'язати із спірним незакінченим будівництвом житловим будинком. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми та рекомендації Верховного суду України. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Зважаючи на ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності. Згідно з п. 1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року даний кодекс набрав законної сили 01 січня 2004 року. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року передбачено, що ЦК України 2003 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. У відповідності до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 86 ЦК УРСР 1963 року відносини власності регулювались Законом України «Про власність». З огляду на ч. 1 ст. 105 ЦК УРСР 1963 року громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо). Частиною 1 ст. 128 ЦК УРСР 1963 року визначено, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Зважаючи на ст. 524 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. У ст. 529 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. У статті 549 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 562 ЦК УРСР 1963 року поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, що прийняли спадщину. При недосягненні згоди поділ провадиться судовим порядком відповідно до часток належних кожному з спадкоємців за законом або за заповітом. З огляду на ст. 564 ЦК УРСР 1963 року порядок розпорядження на випадок смерті вкладами в державних ощадних касах і Державному банку СРСР за спеціальними вказівками вкладників визначається статутами названих кредитних установ і виданими в установленому порядку правилами. Якщо вкладник не зробив розпорядження ощадній касі або банку, то в разі смерті вкладника його вклад переходить до спадкоємців на загальних підставах за правилами цього розділу. Відповідно до ст. 22 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. У ст. 24 КпШС УРСР передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Згідно зі ст. 28 КпШС УРСР в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Зважаючи на ч.ч. 3, 4 ст. 18 ЗК УРСР 1990 року придбання земельних ділянок, що перебувають у колективній або приватній власності, провадиться за договором купівлі-продажу, який посвідчується у нотаріальному порядку. Договір купівлі-продажу земельної ділянки і документ про оплату вартості землі є підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і видачі державного акта на право власності. З огляду на ч. 1 ст. 22 ЗК УРСР 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЗК УРСР 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. У ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Виходячи зі змісту п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про власність» праця громадян є основою створення i примноження їх власності. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. У відповідності до ст. 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Зважаючи на ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. З огляду на думку, висвітлену у п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.06.1973 року № 6 «Про деякі питання, що виникли в судовій практиці по застосуванню Кодексу про шлюб та сім'ю України», у якій Верховним судом України було роз'яснено застосування норм КпШС УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, зазначено, що відповідно до ст. 22 КпШС УРСР спільною сумісною власністю подружжя є лише майно, нажите ними під час шлюбу, зокрема, речі домашнього вжитку, будівлі, грошові суми, а також вклади, внесені в кредитні установи, паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному і гаражно-будівельному кооперативі, цільові внески в садівницькі товариства, а у разі повного внесення пайового внеску - квартира, дача, гараж, інша відповідна будівля або приміщення, страхова або викупна сума і страхові внески, що їх одержав або вправі одержати страхувальник за договорами особистого страхування, які оплачувались за рахунок спільних коштів подружжя, та викупна сума, що належала б йому у разі дострокового розірвання договору змішаного страхування життя на час припинення шлюбних відносин, і належні подружжю грошові суми та майно за іншими зобов'язальними правовідносинами (квартира, викуплена (придбана) у будинку державного чи громадського житлового фонду). Майно, яке належало подружжю до укладення шлюбу, а також одержане ними під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Тому, якщо за рахунок зазначеного майна ким-небудь із подружжя зроблені вкладення для придбання спільного майна, то ці вкладення мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст.28 КпШС). З огляду на позицію, викладену у п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.06.1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», при встановленні в справі про поділ спадщини, що до її складу включено майно, придбане спадкодавцем у шлюбі разом з тим з подружжя, хто пережив іншого, суд визначає частку останнього у спільній власності і майно, що на неї припадає, за правилами статей 28, 29 КпШС УРСР і виключає його з того, що підлягає поділу між спадкоємцями. Якщо до складу спадщини включено не все майно, придбане у шлюбі, питання про визначення розміру частки дружини, що пережив іншого, вирішується з урахуванням частини майна, яке залишилося у нього. Вклади в кредитних установах, внесені подружжям у період спільного проживання на їм'я одного або кожного з них, становлять їх спільну сумісну власність, тому спадщина відкривається також лише на належну померлому дружині частку. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Виходячи зі змісту ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Статтею 234 ЦПК України визначено, що судом може бути встановлено факти, що мають юридичне значення, тобто такі, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з ч. 6 ст. 235 ЦПК України у разі наявності спору про право, встановлення факту, що має юридичне значення, повинно розглядатися у порядку позовного провадження. З огляду на п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. У відповідності до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Зважаючи на ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Частиною 2 ст. 380 ЦПК України передбачено, що якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернено на новий розгляд, а при новому розгляді справи в позові відмовлено або позовні вимоги задоволено в меншому розмірі, або провадження у справі закрито чи заяву залишено без розгляду, суд, ухвалюючи рішення, повинен зобов'язати позивача повернути відповідачеві безпідставно стягнене з нього за скасованим рішенням. З урахуванням проаналізованих правових норм та рекомендацій Верховного суду України в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. З огляду на зміст позовних вимог та їх обґрунтувань [PERSON] та [PERSON] в їх останніх редакціях вони визнають той факт, що [PERSON] фактично вступив в управління та володіння спадковим майном після смерті його матері [PERSON], а тому в силу ст.ст. 61, 174 ЦПК України та ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, суд визнає [PERSON] таким, що прийняв спадщину. [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину після смерті [PERSON] шляхом звернення до нотаріальної контори у визначений законодавством шестимісячний термін з відповідною заявою. Тобто, спадкоємцями майна померлої [PERSON] є її діти [PERSON] та [PERSON] і її чоловік [PERSON] Поруч з тим, суд не знайшов підтвердженим факт проживання [PERSON] та [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах з 1996 року до реєстрації їх шлюбу, оскільки в ході судового розгляду не було доведено, що у цей період вони мали спільні права та обов'язки, спільний бюджет та підтримували стосунки, характерні подружжю. На цій підставі суд не вбачає можливості застосувати ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» і визнати майно, набуте на ім'я [PERSON] за період з 1996 року до реєстрації її шлюбу з [PERSON], їх спільним сумісним майном. У зв'язку з цим суд вважає, що єдиним спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] у спірному майні є грошові кошти на банківському рахунку, який був відкритий за час їх зареєстрованого шлюбу, і враховує, що 1/2 частина цього вкладу належить [PERSON] і не включається до спадкової маси. Окрім цього, в ході судового розгляду було встановлено, що незавершений будівництвом житловий будинок, який, на думку [PERSON], повинен бути включений до спадкового майна, є самочинним, оскільки будувався без будь-яких дозволів, погоджень та проекту. На цій підставі, з огляду на зміст ст. 105 ЦК УРСР 1963 року у спадкодавиці не виникло жодних прав на даний будинок, які б могли перейти її спадкоємцям. У даному випадку у [PERSON] виникли лише права на матеріали та конструкції, з яких даний нерухомий об'єкт побудований, але щодо цього жоден із позивачів не висував вимог, а суд не в праві вийти за межі позовних вимог. Зважаючи на це, суд у будь-якому разі відмовляє у задоволенні позову [PERSON] щодо визнання права власності на недобудований житловий будинок у с. Гореничах. Стосовно наявності у спадкодавиці права власності на спадкове нерухоме майно, то право власності на квартири та гараж підтверджується відповідними свідоцтвом та договорами купівлі-продажу. З приводу земельних ділянок, то суд вважає, що у розумінні ст. 128 ЦК УРСР 1963 року вона набула права власності на них, а також в силу ст. 18 ЗК УРСР 1990 року отримала право зареєструвати це право власності на своє ім'я, проте за життя цього не зробила. Вимоги ст.ст. 22, 23 ЗК УРСР 1990 року були виконані попередніми власниками цих земельних ділянок, тому невиконання цих вимог спадкодавицею не може означати того, що [PERSON] не набула прав на ці ділянки. Окрім цього, з огляду на зміст чинного законодавства, так як особа, вказана у правовстановлюючих документах (договорах) на спадкові землі, [PERSON], померла, не встигши зареєструвати свої права на них, реалізувати свої права на ці земельні ділянки спадкоємці зможуть лише у судовому порядку. Підсумовуючи викладене, суд вважає, що спадкову масу після смерті [PERSON] складають: земельна ділянка площею 0,1200 га, розташована на території [ADDRESS], надана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель; земельна ділянка площею 0,1203 га, розташована на території [ADDRESS], надана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель; квартира [ADDRESS]; 1/2 частина квартири [ADDRESS]; гараж під [NUMBER] в кооперативі «Кіровець», що знаходиться в [ADDRESS]; 1/2 частина коштів на рахунку «до запитання» в іноземній валюті № [NUMBER], відкритому 19.09.2002 року на ім'я [PERSON] у філії «Ленінградське відділення ПАТ Промінвестбанк в м. Київ» та номер якого після реорганізації філії змінено на № [NUMBER], у сумі 11 047 доларів США. Відсотки, нараховані по згаданому банківському рахунку після смерті [PERSON], суд не включає у спадкову масу, оскільки вони були нараховані вже після смерті спадкодавиці, а тому на них у неї не виникло ніяких прав, які переходять спадкоємцям. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно за [PERSON] та [PERSON], то в їх задоволенні слід відмовити з тих підстав, що [PERSON] в силу ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України не в праві висувати вимоги, пов'язані із захистом прав та інтересів інших осіб. Прямої вимоги щодо поділу спадщини не в ідеальних частках жодним із позивачем не висувалось. Лише [PERSON] запропонував варіант розподілу спадщини з урахуванням вартості кожного об'єкта у спадковій масі, проте інші позивачі таких вимог не висували, а просили поділити спадщину в ідеальних частках. У зв'язку з цим суд не може врахувати визначену експертизою вартість майна і виділити кожному спадкоємцю в натурі відповідно до його частки майно, так як це у будь-якому разі призведе до виходу за межі позовних вимог когось із позивачів, що буде порушенням ст. 11 ЦПК України. З огляду на це суд приходить до висновку, що найдоцільнішим у даному випадку буде розділити спадкову масу між позивачами, визначивши їх ідеальні частки у кожному об'єкті спадкового майна з урахуванням того, що їх частки є рівними і 1/2 частина вище згаданого банківського вкладу належить [PERSON] При цьому, так як позовні вимоги [PERSON] щодо визнання за ним права власності стосуються не всіх об'єктів спадкової маси, і суд обмежений у праві виходити за межі позовних вимог, необхідно залишити частки у деяких із цих об'єктів (1/3 частина земельної ділянки площею 0,1200 га, розташована на території [ADDRESS], надана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель; 1/6 частина квартири [ADDRESS]; 1/3 частина гаража під [NUMBER] в кооперативі «Кіровець», що знаходиться в [ADDRESS]) відкритими для того, щоб [PERSON] в подальшому зміг визнати за собою право на ці частки. Стосовно вимог [PERSON] про визнання за ним права власності на 2/3 частини спадкових коштів на банківському рахунку, то суд не може їх задовольнити, оскільки, як стверджує сам позивач, він за рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.01.2006 року, яке було попередньо ухвалено у даній справі і в подальшому скасовано, отримав ці кошти, тобто його права у цій частині ніким не порушено, а тому вони не підлягають судовому захисту. Більш того, як вбачається з матеріалів справи за життя [PERSON] було покладено до банку на рахунок 11 047 доларів США, тобто 2/3 частина [PERSON] складає 7 365 доларів США, проте за вище згаданим рішення суду він отримав 8 465 доларів США, що на 1 100 доларів США більше його частини. З огляду на вимоги ст. 380 ЦПК України та вказаний розрахунок суд приходить до висновку про необхідність зобов'язати [PERSON] повернути кошти у сумі 1 100 доларів США на банківський рахунок, що забезпечить реалізацію прав інших спадкоємців [PERSON] та [PERSON], які успадкували по 1/6 частині коштів на даному рахунку кожний, що становить по 1 841 долару США кожному з них. Зважаючи на вищенаведене та рекомендації, викладені у Постановах Пленуму Верховного Суду України від 15.06.1973 року № 6 «Про деякі питання, що виникли в судовій практиці по застосуванню Кодексу про шлюб та сім'ю України» та від 24.06.1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування»,

Outcome: partial