Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

у квітні 2018 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській області звернулося до Карлівського районного суду Полтавської області зі вказаним позовом (а.с.3-9 т.1), у якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 10.09.2003, укладений між ВАТ «Бурякорадгосп Октябрського цукрового комбінату» та [PERSON] на нежитлову будівлю (колишній магазин) площею 185 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] ; визнати право власності держави Україна в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області на вказану будівлю; витребувати нежитлову будівлю (колишній магазин) площею 185 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь позивача нежитлову будівлю (колишній магазин) площею 185 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] та стягнути З відповідача судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказане приміщення було відчужене на підставі договору купівлі-продажу від 10.09.2003, укладеного між ВАТ «Бурякорадгосп Октябрського цукрового комбінату» та [PERSON] . Зазначає, що приміщення площею 185 кв.м., яке є об`єктом соціально-побутового призначення, який не увійшов до статутного капіталу ВАТ «Бурякорадгосп Октябрського цукрового комбінату» та був безоплатно переданий йому в користування, у зв`язку з чим у підприємства не виникло право власності на вказане майно, а лише залишився у даного товариства на балансі як об`єкт права державної власності. У подальшому ВАТ «Бурякорадгосп Октябрського цукрового комбінату» ліквідовано за рішенням загальних зборів підприємства, на даний час державне майно залишилося без балансоутримувача. Позивач уважає, що вказане державне майно вибуло з володіння Держави поза волею власника майна внаслідок незаконних дій відповідача, оскільки було укладено договір від 10.09.2003 року з юридичною особою, державну реєстрацію якої скасовано на момент вчинення правочину, а саме з ВАТ «Бурякорадгосп Октябрського цукрового комбінату», що суперечить положенням діючого на момент укладення цього договору Закону України «Про власність», ст.225 ЦК УРСР. Позивач уважає що в даному випадку майно вибуло з володіння Держави всупереч законодавству та волі Держави в особі уповноваженого на те органу, що дає підстави для пред`явлення вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі ст.388 ЦК України, а оскільки факт оформлення відповідачем права власності на об`єкт нерухомості свідчить про те, що він не визнає права власності Держави на це майно, є всі підстави для визнання права власності на спірне нерухоме майно за позивачем. 04.06.2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с.46 т.1). У серпні 2018 року вказана цивільна справа надійшла з Карлівського районного суду Полтавської області до Машівського районного суду Полтавської області, за підсудністю (а.с.63-67 т.1), автоматизованим розподілом судової справи між суддями визначена для розгляду судді Косик С.М. , яка 29.08.2018 року прийняла справу до свого провадження та призначила підготовче засідання (а.с.68,69 т.1). 15.11.2018 року відповідач подав відзив на позов (а.с.97-100 т.1) та 28.03.2019 року заперечення на позов (а.с.201-204 т.1), в якому не погоджується з позовними вимогами та зазначає, що позивач посилається на порушення своїх майнових прав, але не надає жодного доказу на підтвердження наявності прав на спірну нежитлову будівлю, зокрема відомостей з Реєстру об`єктів державної власнсоіт, які би свідчили про належність спірного майна до державного майна. Водночас з Інформації з Реєстру державного майна, яке не увійшло до статуних капіталів господарських товариств, що подане станом на 09.01.2019 року неможливо визначити дату та підстави внесення відомостей до Реєстру щодо нежитлової будівлі (колишній магазин) по [ADDRESS] , а тому відомості ймовірно внесені до Реєстру після набуття відповідаченм права власності на нього відповідачем. Також зазначає, що відомості щодо спірного майна як об`єкту державної власності повинні бути внесені до Реєстру не пізніше 01.07.2004 року, натомість позивач не надав відомостей з Реєстру об`єктів державної власності, які би свідчили про належність спірного об`єкту до державного майна саме станом на 01.07.2004 року. Позивач не надає документу, що підтверджує присвоєння адреси об`єкту, натомість в документах, доданих до позову фігурує магазин, що розміщений в с.Іванівка Карлівського району Полтавської області, натомість за актом депутата Карлівської міської ради у вказаному населенному пункті на території ВАТ «Бурякорадгосп Октябрського цукрокомбінату» розміщено два магазини. Вважає що позивачем не надано жодних документів, згідно з якими можливо було б встановити, у який саме спосіб встановлено управління щодо спірного майна, оскільки зі змісту договору купівлі-продажу державного майна №129 та Акта передачі майна від 23.02.95 р., що укладений з Товариством покупців членів трудового коллективу Бурякорадгосп Октябрського цукрокомбінату, неможливо встановити, що спрірне майно передано ВАТ «Бурякорадгосп Октябрського цукрокомбінату», яке створено лише 04.09.1996 р. та 12.06.2002 року скасовану державну реєстрацію вказаного підприємства. Також зазначає, що він є добросовісним набувачем та відкрито, безперервно користується будівлею, починаючи з 2002 року та сторонами були дотримані вимоги законодавства, які регулювали чинні правовідносини. У відповіді на відзив позивач наполягає на задоволенні позову (а.с.149 т.1) та посилається на те, що згідно з актом передачі майна від 23.02.95 регіональне віділення передало на баланс ВАТ «Бурякорадгосп Октябрського цукрокомбінату» об`єкти соціально-прбутоового призанчення залишковою вартістю 414007 тис.крб, для яких органом приватизації встнролвено пільги та вказані об`єкти залишилися на балансі на умовах користування без зміни власника у державній власності. Позивачем неодноразово проводилися превірки утримання, збереження, використання спірного державного майна та згідно з актом перевірки стану утримання, зберігання та використання державного майна, яке обліковувалося на балансі ВАТ «Бурякорадгосп Октябрського цукрокомбінату» та проводилося 25.06.2001 року із залученням представника ВАТ «Бурякорадгосп Октябрського цукрокомбінату», спосіб управління спірним державним майном визначений як такий, що майно підлягає приватизації. Також покликається на те, що предметом позову є визнання недійсним незаконного правочину, укладеного з неправоздатною юридичною особою, державну реєстрацію якої скасовано на момент вчинення правочину та що спірне майно вибуло з володіння держави всупереч законодавству. Ухвалою Машівського районного суду Полтавської обалсті від 28.03.2019 року залучено до участі в справі правонаступника позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях (а.с.219-229 т.1). 26.05.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.171 т.2). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, наполягала на задоволенні позову та пояснила, що під час приватизації ВАТ «Бурякорадгосп Октябрського цукрокомбінату» на баланс вказаного підприємтва було передано магазини, що розташовані в с.Іванівка та Солона Балка Карлівського району, як об`єкти соціальної сфери, тобто об`єкти, що не підлягали приватизації та включенню до статутного фонду, тобто спірний магазин залишився в користуванні ВАТ «Бурякорадгосп Октябрського цукрокомбінату» як об`єкт державної власності та в послідуючому неодноразово перевірявся працівниками позивача на предмет наявності. 30.07.2017 року було виявлено, що об`єкт державної власності огороджений відповідачем [PERSON] та в послідуючому з`ясовано, що спірне нерухоме майно вибуло з власності Держави поза волею позивача на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ВАТ «Бурякорадгосп Октябрського цукрокомбінату» та [PERSON] , на той час підприємство вже було ліквідовано. Також повідомила, що на час передачі магазину на баланс ВАТ «Бурякорадгосп Октябрського цукрокомбінату», в документах не зазначена площа та точна адреса магазину, на той час такі дані не вказувалися, проте 12.10.2017 року відомості про адресу внесені до реєстру на підставі повідомлення Карлівської міської ради, залишкова вартість магазину - 0,00 грн. Відповідач та його представник позов не визнали, покликаючись на те, [PERSON] є добросовісним набувачем спірного магазину та нерухоме майно вибуло з волі ВАТ «Бурякорадгосп Октябрського цукрокомбінату», у володінні якого перебувало майно. Відповідач не знав про ліквідацію підприємства. Наполягали на застосуванні строку позовної давності з тих підстав, що в 2003 році під час перевірки спріного майна позивачем зазначено, що в магазині розташований пункт помолу зерна ПП [PERSON] , тобто позивач обізнаний ще з 2003 року про те, що магазин у власності відповідача, однак лише в 2017 році звернувся до суду. Також зазначили, що в с.Іванівка Карлівського району два магазини та з документів, наданих позивачем, незрозуміло який саме є об`єктом державної власності, в документах відсутні ідентифікуючі ознаки майна - не зазначено площа та адреса магазина. Суд, заслухавши сторони, допитавши свідків та дослідивши письмові докази у справі, встановив такі обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною. Нерухоме майно функціонує у натурально-речовій та вартісній формі. Фізичні характеристики об`єкта нерухомості включають, зокрема, місце розташування, форму, розміри, тобто визначають конкретні показники залежно від об`єкта нерухомості. Сукупність цих характеристик визначає індивідуальні ознаки об`єкту нерухомості, тобто ці ознаки характеризують та відрізняють різні об`єкти нерухомості, що дає змогу їх ідентифікувати. Так, позивач на підтвердження своїх вимог надав акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу Бурякорадгоспу Октябрського цукрокомбінату станом на 01.01.1994 року (а.с.10,11 т.1) та план приватизації ВАТ «Бурякорадгоспу Октябрського цукрокомбінату» від 27.10.1994 (а.с.12-16 т.1), згідно з якими за доводами позивача до статутного капіталу не включалися об`єкти соціально-побутового призначення вартістю 414007 тис. крб.., в т.ч. магазини на відділках бурякорадгоспу в с.Іванівка та с.Солона Балка Карлівського району та залишилися на балансі створеного ВАТ, як об`єкти державної власності, для яких органом приватизації встановлено пільги. З інвентаризаційного опису слідує, що до складу цілісного майнового комплексу ВАТ «Бурякорадгоспу Октябрського цукрокомбінату» входить магазин 1981 року побудови вартістю 4620852 (а.с.17-20 т.1), проте площа та інші характеристики приміщення не зазначено. 27.02.1995 року на виконання договору купівлі-продажу №129 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській області та товариство покупців членів трудового колективу Бурякорадгоспу Октябрського цукрокомбінату підписали акт передачі державного майна акціонерного товариства типу «Бурякорадгосп Октябрського цукрокомбінату» (а.с.21-23 т.1), згідно з яким регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській області безоплатно передало товариству покупців членів трудового колективу Бурякорадгоспу Октябрського цукрокомбінату державне майно Бурякорадгоспу Октябрського цукрокомбінату вартістю 3678425 тис.крб. згідно з інвентаризаційними описами та актом оцінки вартістю 3678425 тис.крб. та одночасно на баланс ВАТ «Бурякорадгосп Октябрського цукрокомбінату» передано об`єкти соціально-побутового призначення залишковою вартістю 414007 тис.крб. та об`єкти житлового фонду залишковою вартістю 39768 тис.крб. для подальшого використання відповідо до плану приватизації. 04.09.1996 року видано свідоцтво про державну реєстрацію ВАТ «Бурякорадгосп Октябрського цукрокомбінату», відомості до ЄДРПОУ внесені 17.09.1996 року (а.с.101 т.1). 21.05.2001 року на замовлення ВАТ «Бурякорадгосп Октябрського цукрокомбінату», виготовлено технічний паспорт на нежитлову будівлю «магазин» 1981 року побудови площею 217,3 кв.м. вартістю 2010 грн (а.с.102-106 т.1). Вказаний магазин узаконений ВАТ «Бурякорадгосп Октябрського цукрокомбінату», як самовільно побудований (а.с.107-148 т.1). ВАТ «Бурякорадгосп Октябрського цукрокомбінату» ліквідовано та виключено з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України 12.06.2002 року (а.с.24,25 т.1). 10 вересня 2003 року між Відкритим акціонерним товариством «Бурякорадгосп Октябрського цукрокомбінату» (продавець) та [PERSON] (покупець) був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого продавець передав у власність (продав), а покупець прийняв у власність (купив) нежилу будівлю - магазин, по [ADDRESS] (а.с.35 т.1). У договорі купівлі-продажу також зазначається, що ціна продажу складає 1588,34 грн, які оплачені покупцем в повному обсязі згідно квитанції від 10.12.2002 року (а.с.36 т.1), право власності переходить до покупця з моменту підписання договору сторонами. Право власності на нерухоме майно було зареєстровано Державним реєстратором Карлівської районної державної адмінстарції Полтавської області Фомічовою Ю.Г. за покупцем [PERSON] 07.08.2017 року, за реєстраційним номером 1325016653216 на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу (а.с.29-34 т.1). Свідок [PERSON] повідомив, що [PERSON] тривалий час господарює в с.Іванівка Карлівського району в приміщенні, де 20 років мукомельне господарство. Свідок [PERSON] показав, що [PERSON] проживає в с.Іванівка Карлівського району, де має нежитлове приміщення, в якому здійснює господарську діяльність, а саме з 2001 року вказаному приміщенні облаштував мельницю, раніше приміщення було у власності радгоспу. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Оскільки спірний договір купівлі-продажу було укладено 10 вересня 2003 року, то спір про визнання договору недійсним має вирішуватися на підставі норм, які були чинними в момент його укладення, тобто до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ЦК Української РСР 1963 року у редакції, чинній на момент їх виникнення. Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 41 ЦК УРСР 1963 року угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно (стаття 225 ЦК Української РСР 1963 року). Згідно зі статтею 48 ЦК Української РСР 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Частиною першою статті 59 ЦК Української РСР 1963 року передбачено, що угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. У тому разі, коли правочин укладено до набуття чинності ЦК України від 16 січня 2003 року і він оскаржується з підстав, передбачених законодавством, чинним на момент його укладання, вимога про визнання такого правочину недійсним підпадає під дію позовної давності. На вимоги про визнання недійсними правочинів за ЦК Української РСР 1963 року поширювався загальний строк позовної давності у три роки. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (статті 71, 75 ЦК Української РСР 1963 року). Відповідно до статті 76 ЦК Української РСР перебіг позовної давності починається з дня виникнення в особи права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відсутність самого права виключає і застосування позовної давності, і можливість захисту в судовому порядку. Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові (частина перша статті 80 ЦК Української РСР 1963 року). Відповідно до пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. У разі, якщо строк позовної давності сплив до 1 січня 2004 року, правила ЦК України не застосовуються, а застосовуються приписи ЦК Української РСР 1963 року. Це стосується і вимог про визнання недійсними правочинів. Договір купівлі-продажу, який є предметом даного спору, укладений 10 вересня 2003 року, спірні правовідносини щодо позовної давності регулюються ЦК України. За правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше». Оскільки на час вчинення оспорюваного договору державну реєстрацію ВАТ «Бурякорадгосп Октябрського цукрокомбінату» було скасовано, правочин є недійсним. Водночас відповідно до акта перевірки утримання, збереження, використання державного майна, яке знаходиться на балансі підприємства ВАТ «Бурякорадгосп Октябрського цукрокомбінату» від 03.12.2003 року, про те що в магазині 1981 р.п. зроблений пункт помолу зерна ПП [PERSON] (а.с.166 т.1) позивач дізнався ще в 2003 році суд доходить висновку про відмову у задоволенні вимог про визнання недійсним договору курівлі-продажу спірного магазину у зв`язку зі спливом позовної давності. За повідомленням ПП Полтавського бюро інвентаризації «Інвентаризатор» від 31.10.2017 року № 11158 (а.с.31) остання інвентаризація спірного об`єкту нерухомого майна проведена 24.05.2017 року та замовником виступила фізична особа. В єдиному Реєстрі об`єктів державної власності під реєстровим номером 384868.6.ААБАДК550 значиться нежитлова будівля за адресою: [ADDRESS] , станом на 09.01.2019 року (а.с.154 т.1). Віндикаційний позов - це позов неволодіючого власника до незаконно володіючої майном особи з метою відновлення порушеного володіння річчю шляхом вилучення її в натурі. Позивач вправі самостійно обирати шлях досягнення кінцевої мети, тобто обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах, зокрема шляхом пред`явлення віндикаційного позову без визнання недійсним правочинів, на підставі яких відповідач набув право власності. Право позивача на витребування спірного майна визначено нормами матеріального права, зокрема статтями 387,388 ЦК України. Відповідно до статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (стаття 41 Конституції України). Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Норма статті 388 ЦК України може застосовуватися як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхнього волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Отже, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Окрім того, відповідно до п.3 частини першої ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Власник має право витребувати своє майно в усіх випадках від особи, яка заволоділа ним незаконно, без відповідної правової підстави (стаття 387 ЦК України) та від особи, яка набула його безвідплатно в особи, яка не мала право його відчужувати (частина третя ст.388 ЦК України). Якщо майно відчужено за відплатним договором, то відповідно до частини першої ст.388 ЦК України власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею (було загублено, викрадене, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом). У разі, коли відчуження майна мало місце два і більше разів, це майно може бути витребувано від особи, яка є стороною останнього правочину. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у відчужувача за першим відплатним договором у ланцюгу договорів. Суд уважає що не можна стверджувати, що є доведеним фактом вибуття об`єкта права власності від особи, якій воно передано власником, поза волею цієї особи, оскільки відповідач придбав спірне нерухоме майно за договором купівлі-продажу з ВАТ «Бурякорадгосп Октябрського цукрокомбінату», якому позивач передав магазин в корситуванняа тому положення п.3 частини першої ст.388 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Отже, в задоволенні позову потрібно відмовити в повному обсязі. Згідно з вимогами ст.141 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed