Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

у липні 2018 р. представник позивача звернувся з позовними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки квартири [ADDRESS] , у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014/0983/74/59957 від 30.08.2007 в сумі 1263729 дол. США 05 центів (32763328 грн.14 коп.), шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за ціною не нижче 945987 грн. 00 коп., виселити з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення відповідачів, стягнути суму судового збору. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 30.07.2007 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір №014/0983/74/59967, відповідно до умов якого останньому надано кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 140679 дол. США 00 центів, терміном до 30.08.2027, зі сплатою 13,00 % річних. У якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором, 30.08.2007 сторони уклали договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS] . У зв`язку з неналежним виконанням кредитних зобов`язань, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.11.2014, змінене рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.05.2015, з [PERSON] стягнуто заборгованість в розмірі 1593243 грн.30 коп. Позичальник рішення суду не виконав, станом на 12.04.2018 розмір заборгованості становить 1263729 дол. США 05 центів (32763328 грн.14 коп.). Враховуючи, що умови договору та рішення суду щодо повернення коштів за кредитним договором не виконується, жодних заходів щодо повернення коштів не здійснюється, що спричиняє банку значну матеріальну шкоду, погіршує його матеріальний стан, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог. Ухвалою суду від 25.007.2018 відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання (а.с. 60). 01.10.2018 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, зазначив, що предмет іпотеки використовується відповідачами як місце постійного проживання, на дане майно поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому в задоволенні позову необхідно відмовити (а.с. 74-75). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача проти позову заперечував з підстав необґрунтованості та безпідставності позовних вимог, обставини, викладені у відзиві, підтримав. Представник Служби у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації у минулому судовому засіданні проти позовних вимог заперечував. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Київської міської державної адміністрації у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, 10.09.2018, 01.03.2019 надіслав клопотання про виключення Служби зі складу учасників процесу (а.с.72, 86). Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 30.08.2007 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір №014/0983/74/59957, відповідно до умов якого останньому надано кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 140679 дол. США 00 центів, терміном до 30.08.2027, зі сплатою 13,00 % річних (а.с. 14-15). У якості забезпечення зобов`язань за вказаним договором, 30.08.2007 сторони уклали договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Щелковим Д.М. Предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] , яка належить іпотекодавцю відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 30.07.2007 (а.с. 24-26). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.11.2014 з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» стягнуто заборгованість за кредитним договором та судовий збір на загальну суму 2575956 грн.39 коп. (а.с. 34-35). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.05.2015 рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17.11.2014 змінено в частині стягнення пені за прострочення погашення кредиту та відсотків, зменшено пеню до 100000 грн.00 коп. та відповідно зменшено загальний розмір суми заборгованості за кредитним договором з 2575956 грн.39 коп. до 1593243 грн.30 коп. (а.с. 35-37). [PERSON] рішення суду не виконує, заборгованість за кредитним договором не погашає, що підтверджується розрахунком заборгованості від 12.04.2018, відповідно до якого заборгованість становить 32763328 грн. 14 коп. На адресу реєстрації позичальника надсилались письмові вимоги про виконання грошових зобов`язань (а.с. 8-10, 38-41). Відповідно до висновку про вартість майна від 03.04.2018, ринкова вартість квартири [ADDRESS] , становить 945987 грн.00 коп. (а.с. 32). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 24.07.2018, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 56-59). В силу п. 6.1. договору іпотеки у разі порушення боргового зобов`язання, умов кредитного договору або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити всю суму зобов`язання на момент звернення стягнення, у тому числі заборгованості за кредитом та відсотками, штрафами, санкціями, комісійною винагородою незалежно від настання строку виконання боргового зобов`язання, який зазначається у кредитному договорі, у наступних випадках: якщо у момент настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором вони не будуть виконані, а саме, при повному або частковому неповерненні у встановлений кредитним договором строк суми кредиту; або при несплаті або при частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сум процентів, комісійної винагороди, сум неустойки (п. 6.2). За змістом ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека- вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з ч. 3 ст. 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Аналіз наведеної норми права свідчить, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» лише обмежує в часі примусове стягнення майна до моменту втрати ним чинності, натомість не є підставою для відмови у задоволенні позову. Верховний Суд України у постанові від 09.09.2015 у справі № 6-483цс15 виклав правовий висновок, відповідно до якого поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (п. 2ч. 1 ст. 263 ЦК України). Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором та не може бути підставою для відмови в позові, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Таке обмеженення можливо за наявністю обов`язкових складових. З наведеного вбачається, що для того, щоб норми даного Закону діяли, необхідна одночасна наявність наступних підстав: 1) нерухоме майно виступає як забезпечення зобов`язань за споживчими кредитами в іноземній валюті; 2) таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя; 3) у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; 4) загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Посилання представника відповідача на те, що на дані правовідносини поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки використовується відповідачами як місце постійного проживання, не заслуговує на увагу з огляду на наступне. З наявних в матеріалах справи відомостей, а саме, з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 13.06.2018 вбачається, що [PERSON] на праві власності належить: житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 78,9 кв.м.; 1/3 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 41,3 кв.м.; квартира [ADDRESS] загальною площею 30,8 кв.м.; квартира [ADDRESS] , загальною площею 44, 00 кв.м.; ј частина квартири [ADDRESS] , загальною площею 39,5 кв.м.; Ѕ частини квартири в [ADDRESS] , загальною площею 57,3 кв.м. (а.с. 77-80). Тобто у позичальника у власності перебуває інше майно, в тому числі, квартири, будинки, а тому дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», на дані правовідносини не поширюється. З огляду на те, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.11.2014, змінене рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.05.2015 в частині стягнення пені, з відповідача стягнуто заборгованість за кредитним договором. Рішення суду до цього часу не виконано, заборгованість не погашена, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ч. 3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача. При зверненні до суду з позовом, позивачем сплачено судовий збір в розмірі 5286 грн.00 коп. (а.с. 7) та витрати на проведення висновку від 03.04.2018 в сумі 1500 грн. 00 коп. (а.с. 33). Вказані суми підлягають стягненню звідповідачів в якості судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved