Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-26 00:00:00

У липні 2016 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою, яку 10 лютого 2017 року уточнила та остаточно просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті діда: [PERSON], померлого [INFO] бабусі [PERSON], померлої [INFO] року і матері [PERSON], яка померла [INFO] року на домоволодіння розташоване за адресою: [ADDRESS], на земельній ділянці площею 0850 га, яка складається з: житлового будинку літ.А-1, прибудови літ. а-1, літ. а1-1, літ. а2-1, ганку літ. а, які складаються з наступних приміщень: кухня літ. 1-1, площею 9,2 кв.м.; житлова літ. 1-2, площею 6,6 кв.м.; житлова літ. 1-3, площею 9,4 кв.м.4 житлова літ. 1-4, площею 13,1 кв.м.; житлова літ. 1-5, площею 7,6 кв.м.; санвузол літ. 1-6, площею 3,5 кв.м.; тамбур літ. 1-7, площею 4,2 кв.м., загальною площею 53,6 кв.м., житловою площею 36,7 кв.м. Житлового будинку літ. Б-1, прибудови літ. б-1, ганку літ. б, які складаються з наступних приміщень: кухні літ. 2-1, площею 6,2 кв.м.; житлова літ. 2-2, площею 6,8 кв.м.; житлова літ. 2-3, площею 5,0 кв.м.; житлова літ. 2-4, площею 14,3 кв.м., загальною площею 32,3 кв.м., житловою площею 26,1 кв.м., гаражу літ. Г, сараю літ. Ж, убиральні літ. Е, споруд № 1-6, І,ІІ,ІІІ. В обґрунтування позову вказала, що згідно довідки Міськжилуправління від 20 травня 1936 року та довідки про землекористування Управління головного архітектора м. Дніпропетровська її дідусю [PERSON] була виділена земельна ділянка площею 872 кв.м. під будівництво житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Згідно інформаційної довідки МКП «Земград» домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] була присвоєна нова адреса: [ADDRESS]. 29 жовтня 1934 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON], яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON]. В 1940 році подружжя [PERSON] побудували на земельній ділянці, яка розташована за адресою: [ADDRESS], площею 872 кв.м. житловий будинок літ. А-1, який складається з наступних приміщень: кухня літ. 1-1, площею 9,2 кв.м.; житлова літ. 1-2, площею 6,6 кв.м.; житлова літ. 1-3, площею 9,4 кв.м.; житлова літ. 1-4, площею 13,1 кв.м.; житлова літ. 1-5, площею 7,6 кв.м.; санвузол літ. 1-6, площею 3,5 кв.м.; тамбур літ. 1-7, площею 4,2 кв.м., загальною площею 53,6 кв.м., житловою площею 36,7 кв.м. [INFO] року у [PERSON] та [PERSON]. народилася донька [PERSON] у 1941 році [PERSON] під час Великої Вітчизняної війни пропав безвісті. 16 вересня 1961 року [PERSON] вийшла заміж за [PERSON] і змінила прізвище на [PERSON]. [INFO] року у подружжя [PERSON] народився син - [PERSON]. У 1965 році [PERSON] збудувала житловий будинок Б-1, який складається з наступних приміщень: кухні літ. 2-1, площею 6,2 кв.м.; житлова літ. 2-2, площею 6,8 кв.м.; житлова літ. 2-3, площею 5,0 кв.м.; житлова літ. 2-4, площею 14,3 кв.м., загальною площею 32,3 кв.м., житловою площею 26,1 кв.м. У цьому домоволодінні мешкали та були зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Вона народилася [INFO] року. 18 липня 1980 року відповідач [PERSON] зареєстрував шлюб і став проживати за адресою: [ADDRESS]. З 18 січня 2000 року [PERSON] став проживати за адресою: [ADDRESS]. 05 березня 1986 року [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] [INFO] року померла бабуся [PERSON] Рішенням Жовтневого районного суду м. дніпропетровська від 03 лютого 1989 року [PERSON] був оголошений померлим в 1941 році. Після смерті [PERSON] та [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з домоволодіння [ADDRESS]. Протягом усього періоду свого життя, [PERSON] та [PERSON] відповідно до домової книги були зареєстровані, мешкали та користувалися даним домоволодінням. Але оформити свідоцтво на спадщину [PERSON] не змогла, у зв'язку з тим. що у [PERSON] та [PERSON] не були оформлені правовстановлюючі документи на домоволодіння. Вважає, що [PERSON] є власником домоволодіння, хоча правові документи оформлені не були. [INFO] року померла її мати [PERSON] спадкоємицями першої черги є вона та [PERSON] Вона зареєстрована та мешкає з 03 серпня 1989 року у даному домоволодінні, тому фактично прийняла спадщину після смерті матері [PERSON] 13 березня 2014 року вона звернулася до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М. з заявою про відкриття спадщини після смерті матері [PERSON], а 08 липня 2016 року отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів, які б підтверджували належність будь-якого майна спадкодавцю і рекомендовано їй звернутися до суду, у зв'язку з чим вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та просила позов задовольнити. Суду пояснила, що на той період часу право власності регулювалося Указом Президії верховної ради СРСР від 25 серпня 1948 року «Про право громадян на придбання і будування індивідуальних житлових будинків», який діяв на час виникнення правовідносин і прийнятий відповідно до наказу від 26 серпня 1948 року Постановою ради Міністрів СРСР 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування указу Президії Верховної Ради СРСР від 25 серпня 1948 року «Про право громадян на придбання і будування індивідуальних житлових будинків». Відповідно до п. 2 даної Постанови, земельна ділянка для будівництва індивідуальних житлових будинків відводиться за рахунок земель міст, селищ, державного земельного фонду та земель держлісфонду в безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Відповідно до п. 6 Перехідних положень ЗК України громадяни, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, зобов'язані до 01 січня 2005 року переоформити в установленому порядку право власності або оренди на них, проте рішенням Конституційного суду України від 22 вересня 2005 року п.6 Перехідних положень ЗК України визнано таким, що не відповідає чинному на той час законодавству. Той факт, що домоволодіння було побудовано [PERSON] та [PERSON] підтверджується актами Дніпропетровського міжміського бюро технічної інвентаризації від 12 грудня 1967 року та 13 лютого 1987 року. згідно постанови КМУ № 1127 від 25 грудня 2015 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень було затверджено Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до п. 42 цього порядку визначено, що документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального житлового будинку, господарської будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 05 серпня 1992 року є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна. Згідно листа вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» п. 3.2, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні, або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. По домоволодінню 3 [ADDRESS] були отримані документи: довідка Міськжилуправління від 20 травня 1936 року та довідка про землекористування Управління головного архітектора м. Дніпропетровська, про виділ земельної ділянки площею 872 кв.м. під будівництво житлового будинку по [ADDRESS]; інформаційна довідка МКП «Земград» про присвоєння нової адреси; технічний паспорт на домоволодіння та акти Дніпропетровського міського інвентарьбюро від 12 грудня 1967 року та 13 лютого 1987 року. Враховуючи вищевикладене вважає, що [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] Оскільки позивачка зареєстрована та постійно проживає за адресою: [ADDRESS], то вона після смерті своєї матері [PERSON] фактично прийняла спадщину, тому позовні вимоги про визнання за позивачкою право власності в порядку спадкування слід задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позову. Суду пояснила, що право власності виникає з моменту державної реєстрації. Наказом Мінюсту України від 07 лютого 2002 року № 7/5 затверджено Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, яким визначено, що право власності на нерухоме майно фізичних та юридичних осіб підлягає обов'язковій реєстрації. Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень», державна реєстрація прав є обов'язковою. Інструкція про права на нерухоме майно та їх обтяжень підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Частиною 3,4 даної статті зазначено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим законом визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, при таких умовах: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язковій реєстрації таких прав та їх обтяжень. Така реєстрація права власності на момент виникнення правовідносин була обов'язковою. Підставою для відмови у видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її матері [PERSON] послугувало те, що позивачкою не були подані правовстановлюючі документи, які б підтверджували належність будь-якого майна спадкодавцю. Отже, [PERSON] за життя не було зареєстровано у встановленому законом порядку право власності на домоволодіння. умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомого майна є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленого законом порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, квартиру, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємців переходить лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. У зв'язку з тим, що право власності на спірне домоволодіння не було належним чином зареєстроване за спадкодавцем, тому таке право не є таким, що увійшло до спадкової маси, а отже не може бути набуте позивачем. У судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, але надав суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутності. Позовні вимоги підтримує. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Згідно вимог ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Статтею 59 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 29 жовтня 1934 року у Красногвардійському ЗАГС м. Дніпропетровська зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER]. Згідно довідки Міськжилуправління від 20 травня 1936 року та довідки про землекористування Управління головного архітектора м. Дніпропетровська її дідусю [PERSON] була виділена земельна ділянка площею 872 кв.м. під будівництво житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. В 1940 році подружжя [PERSON] побудували на земельній ділянці, яка розташована за адресою: [ADDRESS], площею 872 кв.м. житловий будинок літ. А-1, який складається з наступних приміщень: кухня літ. 1-1, площею 9,2 кв.м.; житлова літ. 1-2, площею 6,6 кв.м.; житлова літ. 1-3, площею 9,4 кв.м.; житлова літ. 1-4, площею 13,1 кв.м.; житлова літ. 1-5, площею 7,6 кв.м.; санвузол літ. 1-6, площею 3,5 кв.м.; тамбур літ. 1-7, площею 4,2 кв.м., загальною площею 53,6 кв.м., житловою площею 36,7 кв.м. та прибудови до нього літ. а-І, літ.а1-1, літ. а2-1, ганок літ. а, що підтверджується актами Дніпропетровського міжміського бюро технічної інвентаризації від 12 грудня 1967 року. В 1941 році [PERSON] під час Великої Вітчизняної війни пропав безвісті від 08 травня 1944 року. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 1989 року, яке набрало законної сили 14 лютого 1989 року [PERSON] оголошено померлим у 1941 році. Судом також встановлено, що у 1965 році [PERSON] на місті старого жилого будинку літ. Б-1 збудувала житловий будинок Б-1, який складається з наступних приміщень: кухні літ. 2-1, площею 6,2 кв.м.; житлова літ. 2-2, площею 6,8 кв.м.; житлова літ. 2-3, площею 5,0 кв.м.; житлова літ. 2-4, площею 14,3 кв.м., загальною площею 32,3 кв.м., житловою площею 26,1 кв.м., прибудови до нього літ. б-1, ганок літ. б, гараж літ. Г, сарай літ. Ж, убиральня літ. Е, споруди № 1-6, І,ІІ,ІІІ, що підтверджується актами Дніпропетровського міжміського бюро технічної інвентаризації від 13 лютого 1987 року та 01 червня 2016 року. Згідно інформаційної довідки МКП «Земград» від 06 червня 2007 року за № 929, домоволодіння за адресою - [ADDRESS] Протягом усього життя [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані та мешкали за адресою: [ADDRESS], що підтверджується домовою книгою. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що правовідносини щодо побудови житлового будинку Б-1, а також набуття спадкодавцем відповідного речового права відносно цього об'єкту нерухомого майна, виникли під час дії ЦК УРСР 1963 року, який і підлягає до застосування разом з іншими нормативно-правовими актами, що діяли у відповідний період часу включно до кінця 1991 року. Відповідно до статті 86 ЦК УРСР право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Оскільки судом встановлено, що житловий будинок літ. А-1 був збудований у 1940 році, то набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-137цс13 від 18 грудня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України . Житловий будинок літ.А-1 в експлуатацію не приймався. До компетенції виконкомів місцевих рад відносились питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначався рік введення в експлуатацію будинку. Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. З моменту внесення виконавчою радою народних депутатів запису в погосподарську книгу про будівництво особа набуває статусу власника житлового будинку. Також слід вказати, що будівництво житлового будинку А-1 відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому законом порядку земельній ділянці, тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦЦК РСР. Житловий будинок під літ. Б-1 побудований у 1965 році. Зміст п. 4, п. 27 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР № б/н від 31 січня 1966 року, яка була чинною до 13 грудня 1995 року (надалі по тексту Інструкція 1966 р.), зазначають, що реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селиш міського типу УРСР … які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих. В разі будівництва, з дозволу виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, будинку взамін старого, що підлягає знесенню, після закінчення будівництва та прийняття нового будинку в експлуатацію, забудовнику повинно бути видано на підставі відповідного рішення виконкому місцевої Ради депутатів трудящих свідоцтво про право власності, а старий правовстановлюючий документ відбирається та погашається. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Згідно п. 11 Додатку 1 до Інструкції 1966 року правовстановлюючими документами, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, в даному випадку, (оскільки мова йде про будівництво будинку), - є рішення виконкому, місцевої Ради депутатів трудящих про відвід земельної ділянки установам, підприємствам і організаціям і про дозвіл цього будівництва та акт державної комісії про прийняття будинку (будинків) та введення їх в експлуатацію. Відповідно до п. п. 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04 жовтня 1991 року, у приватній власності громадян можуть перебувати жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах. Право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Однак в матеріалах справи відсутній затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття збудованих будинків до експлуатації, тому [PERSON] не набула статусу власника домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] померла [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Статтею 525 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Згідно ст. 529 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Судом встановлено, що [INFO] року у подружжя [PERSON] народилася донька [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії № [NUMBER]. 16 вересня 1961 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та їй присвоєно прізвище [PERSON], про що Красногвардійським ЗАГС м. Дніпропетровська в книзі записів громадянського стану про одруження було зроблено відповідний актовий запис за № 1230, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] Таким чином єдиним спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] була [PERSON] У подружжя [PERSON] [INFO] року народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та [INFO] року донька [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] 05 березня 1986 року Відділом реєстрації актів громадського стану Красногвардійського районного управління юстиції м. Дніпропетровська було здійснено запис за № 307 про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] 07 березня 1992 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], про що Ленінським відділом ЗАГС м. Дніпропетровська в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу було зроблено актовий запис за № 165, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER]. [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] За змістом ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Отже згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. У відповідності до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] належить до спадкоємців першої черги. Згідно повідомлення Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 03 лютого 2017 року за № 347/01-16 після смерті [PERSON], померлого у 1941 році, [PERSON], померлої [INFO] року та [PERSON], померлої [INFO] року із заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не відкривалась та свідоцтво про право на спадщину за законом/заповітом не видавалось. 13 березня 2014 року позивачка звернулася до приватного нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М. з заявою про відкриття спадщини та заявою про видачу на її ім'я свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її матері [PERSON], проте приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М. 08 липня 2016 року виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, оскільки заявником не були подані правовстановлюючі документи, які б підтвердили належність будь-якого майна спадкодавцю. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 392 ЦК України, тільки власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частиною 1 ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. За правилом ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Частина 3 цієї статті визначено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. В судовому засіданні належними доказами встановлено, що дід [PERSON], бабуся [PERSON] та мати [PERSON] при житті не оформили належно державну реєстрацію нерухомого майна, а саме вищевказаного домоволодіння, який розташований за адресою: [ADDRESS], а тільки були прописані та проживали у вказаному житлі. Встановлено, що замовником технічної інвентаризації на об'єкт нерухомого майна, який розташований за адресою [ADDRESS] є позивачка [PERSON], технічний паспорт на зазначений об'єкт нерухомості виготовлено на її ім'я 01 червня 2016 року. За таких обставин, зазначений позивачкою житлові будинки при житті діда, баби та матері позивачки не були належно ними оформлені, останні не набули на нього права власності, а тому домоволодіння, яке розташоване за адресою [ADDRESS] не може бути об'єктом спадкування, тобто якщо за життя спадкодавець не набув права власності на зазначений у позові житловий будинок, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. Суд не може перебирати на себе повноваження органів, яким законом надано право реєстрацію права власності і відповідно не повинен задовольняти позови про визнання права власності на спадкове майно із зазначених підстав. За таких обставин позовна вимога позивачки щодо визнання за нею права власності на домоволодіння в порядку спадкування у зв'язку з смертю її діда [PERSON], бабусі [PERSON] та матері [PERSON] до задоволення не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, суд вважає що не має підстав в повернені позивачу судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed