Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

У листопаді 2016 року до суду надійшла позовна заява ТОВ «МТД груп» до [PERSON], [PERSON], третя особа Служба у справах дітей та сімї Броварської міської ради Київської області, про визнання правочину недійсним та зобовязання вчинити дії. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 18 липня 2006 року між Акціонерним банком «Банк регіонального розвитку» (правонаступник за договором відступлення прав вимоги є Товариство з обмеженою відповідальністю «МТД груп») та [PERSON], який є рідним братом [PERSON], укладений кредитний договір №27/10-6201. Поручителем по виконанню зобовязань за Кредитним договором виступив [PERSON], про що з останнім укладено Договір поруки № 027/ДП7511 від 18.07.2006 року. Відповідно до умов Договору поруки [PERSON] зобовязався перед Банком у повному обсязі відповідати за виконання Боржником зобовязань, за Кредитним договором № 27/10-6201 від 18.07.2006 року. 03.10.2006 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області, [PERSON], посвідчено Договір дарування, реєстровий № 3945, за яким [PERSON] набув право власності на квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Оскільки Боржником регулярно порушувалися умови Кредитного договору, Акціонерний банк «Банк регіонального розвитку» у лютому 2013 року звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області із позовною заявою про стягнення з Боржника та [PERSON] заборгованості за Кредитним договором. [PERSON], будучи власником вищевказаної квартири, усвідомлюючи обставини регулярного порушення Боржником зобовязань за Кредитним договором, розуміючи, що Банк може звернути стягнення на належну йому квартиру в рамках примусового виконання рішень, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, без волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного, з порушенням вимог ст. 203 Цивільного кодексу України, здійснив її відчуження, шляхом укладання 06 березня 2013 року Договору дарування ? частини квартири із [PERSON], яка є його дружиною, та шляхом укладання 18 грудня 2013 року Договору дарування ? частини квартири із [PERSON], який є сином відповідачів. Однак, після укладання Договорів дарування [PERSON] продовжує проживати у подарованій квартирі, користуватися та розпоряджатися нею на власний розсуд, сплачувати за неї комунальні послуги, що додатково підтверджує відсутність його волевиявлення на безоплатну передачу майна (квартири) у власність обдаровуваних [PERSON] та [PERSON], оскільки метою [PERSON] було приховання нерухомого майна шляхом перереєстрації права власності на квартиру, з подальшим проживанням у подарованій ним квартирі. Станом на день звернення позивача із даним позовом, зобовязання Боржника та [PERSON] за Кредитним договором не виконані та належним чином не виконуються, у звязку з чим в останнього виник обовязок перед позивачем щодо повернення коштів, оскільки позивач звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з відповідним позовом про стягнення заборгованості. До початку розгляду справи по суті позивач подав заяву про зміну предмету позову, в якій, зазначив, що 06 березня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір дарування квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], та відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] належну йому на праві власності квартиру № 147, що розташована у будинку № 18-Б по вулиці М.Лагунової у м. Бровари Київської області. Однак, даний Договір дарування є фіктивним, оскільки [PERSON] зробив це умисно, щоб уникнути відповідальності за борговим зобовязанням за Договором поруки. Тому, з огляду на фіктивність вказаного Договору дарування, позивач просить: визнати недійсним внаслідок фіктивності, договір дарування квартири № 147, розташованої за адресою: м. Бровари, вул. М.Лагунової, 18-Б, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], реєстровий номер № 379, зі скасуванням в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності [PERSON] на спірну квартиру; повернути передану за недійсним правочином квартиру № 147, що розташована у будинку № 18-Б по вул. М.Лагунової у місті Бровари Київської області, загальною площею 67,0 кв.м., житловою площею 35.0 кв.м. у власність [PERSON]. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] доводи позову підтримав з підстав, викладених у заяві про зміну предмета позову, просив позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не відомі. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечив у повному обсязі, посилаючись на те, що позивачем пропущені строки позовної давності, а також вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Крім того, при ухваленні рішення по справі просив вирішити питання про розподіл судових витрат. Представник служби у справах дітей та сімї Броварської міської ради Київської області у судове засідання не зявився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не відомі. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що 18 липня 2006 року між акціонерним банком «Банк регіонального розвитку» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 27/10-6201, відповідно до умов якого Банк надав останньому у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти у сумі 74\~730 (сімдесят чотири тисячі сімсот тридцять) доларів США. З метою забезпечення виконання [PERSON] своїх зобовязань за вищевказаним Кредитним договором, між Акціонерним банком «Банк регіонального розвитку» та [PERSON] укладено Договір поруки № 027/ДП7511, відповідно до умов якого [PERSON] зобовязався перед Банком у повному обсязі відповідати за виконання Боржником зобовязань за Кредитним договором № 27/10-6201 від 18 липня 2006 року. Матеріалами справи встановлено, що у лютому 2013 року АБ «Банк регіонального розвитку» звернувся із позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. Однак, зазначений позов ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2013 року залишено без розгляду. Відповідно до договору № 55 відступлення права вимоги (цесії) від 09 вересня 2013 року АБ «Банк регіонального розвитку» відступив Товариству з обмеженою відповідальністю «МТД груп» права вимоги за кредитними договорами, у тому числі і за Кредитним договором № 27/10-620І від 18.07.2006 року. Із матеріалів справи вбачається, що 06 березня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір дарування квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], та відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] належну йому на праві власності квартиру № 147, що розташована у будинку № 18-Б по вулиці М.Лагунової у м. Бровари Київської області. Відповідно до\~ст. 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі\~ст. 234 ЦК України\~фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Як роз'яснено в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Необхідно оцінювати докази та враховувати те, чи обговорювали сторони істотні умови, чи здійснювались нотаріальне посвідчення та державна реєстрація правочину тощо. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалась досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. На обґрунтування доводів фіктивності правочину позивач посилається на те, що згідно відповіді ПАТ «Київобленерго» №449 від 05.04.2017 року спірна квартира електрофікована згідно договору про користування електроенергією №200876437 від 04.08.2010 року, який укладений з власником [PERSON]. Із даної відповіді видно, що споживачем послуг з використання електроенергії є [PERSON], який продовжує використовувати електроенергію. Водночас, до матеріалів справи додано договори про надання послуг щодо спірної квартири: Договір про надання телекомунікаційних послуг, укладений 01.04.2015 року між [PERSON] та підприємством ТОВ «Ефірно-кабельне телебачення» «Екта-Бровари», договір від 29.12.2014 року, укладений між [PERSON] та КП Броварської міської ради Київської області «Броваритепловодоенергія», договір про надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, укладений між [PERSON] та Обєднанням співвласників багатоквартирного будинку «[PERSON] 18 Б» 06.03.2013 року. Виходячи з викладеного, видно, що відповідач [PERSON] користується спірною квартирою, про що свідчать вищевказані договори. Одночасно, стороною позивача у судовому засіданні не доведено, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення договору дарування, тому суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог про визнання договору дарування фіктивним. Інші позовні вимоги є похідними, тому задоволенню також не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приходить до наступного. Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати з судового збору та витрати на правову допомогу. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 та ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, є витратами, пов'язаними з розглядом справи, які несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. У пункті 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам розяснено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір яких визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Так, з матеріалів справи вбачається, що 06 лютого 2017 року між [PERSON] та Адвокатським обєднанням «Пасльон і [PERSON]» в особі партнера [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги. Згідно актів про обсяг надання правової допомоги за вказаним договором від 20 березня 2017 року та 19 червня 2017 року вартість наданих послуг становить 29\~440 грн. ( 23 год.) Також до матеріалів справи додано квитанцію про сплату [PERSON] 3 8340 грн. та квитанцію до прибуткового касового ордеру №1 на суму 25\~600 грн. Разом з тим, із журналу судових засідань видно, що адвокат [PERSON] представляв інтереси відповідача у судових засідання, які загалом тривали близько 4 годин. Крім того, така послуга як отримання матеріалів справи не належить до правової допомоги, а також час на вивчення матеріалів справи ( 6 год.) та підготовки заяви про застосування строків позовної давності (3 год.) є очевидно перебільшеним при розгляді даної категорії справи. Отже, на думку суду відшкодуванню із позивача підлягають витрати на правову допомогу у розмірі 12\~800 грн. ( 10 годин * 1\~280 грн.). На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed