Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-04 00:00:00

У листопаді 2013 року Товариство з додатковою відповідальністю «Броварський завод комунального устаткування» (далі - ТДВ «Броварський завод комунального устаткування») звернулося до [PERSON] з позовом про визнання ордеру недійсним й виселення. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що [PERSON] без спільного рішення адміністрації ТДВ «Броварський завод комунального устаткування» та профспілкового комітету вселилася у кімнату [ADDRESS], балансоутримувачем якого є ТДВ «Броварський завод комунального устаткування», хоча не працювала та не працює на даному підприємстві. Відповідач оманним шляхом зареєструвалася в зазначеному гуртожитку на підставі неправомірно отриманого ордера № 188 від 29 травня 2012 року на ліжкомісце у зазначеному гуртожитку, мотивуючи це тим, що реєстрація їй необхідна для роботи. Відповідачу направлялися листи за № 01-72 від 27 червня 2013 року та № 01-81 від 07 серпня 2013 року з роз'ясненнями та проханнями звільнити спірну кімнату, проте [PERSON] на даний час не виконала вимоги позивача. Крім того, відповідач систематично порушує правила внутрішнього трудового розпорядку у гуртожитку, зокрема, не допускає до кімнати коменданта гуртожитку, представників ТДВ «Броварський завод комунального устаткування» як власників гуртожитку, створює у нічний час шум на загальній кухні та ображає вахтерів й мешканців, на що останні постійно скаржаться. У зв'язку з вищевикладеним, ТДВ «Броварський завод комунального устаткування» звернулося до суду із вимогами про визнання ордеру недійсним й виселення відповідача. 16 грудня 2013 року [PERSON] подала зустрічну позовну заяву до ТДВ «Броварський завод комунального устаткування» про визнання частково недійсним ордера № 188 на кімнату в сімейному гуртожитку та визнання права користування кімнатою, яку ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2013 року прийнято до спільного розгляду та об'єднано в одне провадження з первісним позовом ТДВ «Броварський завод комунального устаткування» до [PERSON] про визнання ордеру недійсним й виселення. Зустрічний позов [PERSON] мотивувала тим, що на підставі рішення профкому Броварського заводу комунального устаткування № 80 від 29 травня 2012 року їй видано ордер № 188, за підписом директора ТДВ «Броварський завод комунального устаткування» Арцімовича О.С., яким відповідачу правомірно надано у користування жилу площу в кімнаті [ADDRESS]. Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Місцем проживання за правилами ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання у ньому (гуртожиток, готель, тощо) у відповідному населеному пункті, в якому особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Проте, у виданому на ім'я відповідача ордері внесено запис щодо надання їй у користування «ліжкомісця» у гуртожитку, хоча положеннями законодавства таке поняття не передбачено так, як і відсутня графа у бланку ордера для зазначення таких даних. Крім того, [PERSON] вказувала на те, що зазначений вище запис було внесено до ордера пізніше, тому є підстави для сумнівів у його правомірності. У зв'язку з вищевикладеним відповідач просила витребувати у позивача копію рішення профкому ТДВ «Броварський завод комунального устаткування» № 80 від 29 травня 2012 року; визнати ордер № 188 від 29 травня 2012 року недійсним в частині зазначених у ньому відомостей щодо надання у користування відповідачу «ліжкомісця» та визнати за нею право користування кімнатою [ADDRESS] У судовому засіданні представники позивача за первісним позовом Ліщук О.В. та Лемпіцький В.А. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити в повному обсязі. Проти зустрічних позовних вимог заперечували та просили їх відхилити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення вимог ТДВ «Броварський завод комунального устаткування». Також підтримав зустрічний позов [PERSON] та просив задовольнити його в повному обсязі. Заслухавши пояснення представників позивача, представника відповідача та дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням № 282 виконкому Броварської міської ради народних депутатів трудящих від 26 серпня 1966 року «Про ввід в експлуатацію гуртожитку Облвиконкому для заводу нестандартного комунального обладнання на 100 чоловік по [ADDRESS]» заводу нестандартного комунального обладнання надано право на використання першого поверху гуртожитку, який нараховує 17 кімнат, житловою площею 286,1 кв.м., під гуртожиток холостяків, другий поверх - в кількості 17 кімнат, житловою площею 286,1 кв.м. - під гуртожиток гостинного типу для малосімейних, що підтверджується архівним витягом № 05-07/26, виданим 25 травня 2010 року архівним відділом Броварської міської ради Київської області (а.с. 7). На даний час в казаний гуртожиток перебуває на балансі ТДВ «Броварський завод комунального устаткування». Також судом встановлено, що [PERSON] проживає у кімнаті [ADDRESS] з 2012 року на підставі ордеру № 188 від 29 травня 2012 року. З ордеру, оглянутого в судовому засіданні вбачається, що він виданий [PERSON] на ліжкомісце без зазначення номеру кімнати на підставі рішення профкому заводу №80 від 29 травня 2012 року та підписаний керівником організації Арцімовичем О.С. Відповідно до вимог ст.. 128 ЖК України порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Проте, як встановлено в судовому засіданні, рішення профспілкового комітету № 80 від 29 травня 2012 року про надання [PERSON] ордеру не приймалося та не існує взагалі, оскільки з серпня 2010 року профспілковий комітет на підприємстві не існує (а.с.36). Крім того, судом також з'ясовано, що 29 жовтня 2008 року, на підставі рішення профкому Броварського заводу комунального устаткування № 64 від 29 жовтня 2008 року, [PERSON] надано право на зайняття житлової кімнати [ADDRESS], площею 17,3 кв.м., у сімейному гуртожитку або будинку готельного типу за [ADDRESS], та видано було відповідний ордер № 17 (а.с. 35). Згідно з вимогами ст.. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Зважаючи на викладене [PERSON] видано ордер на ліжкомісце та вона вселена у кімнату[ADDRESS] як без відповідного рішення профспілкового органу та і у кімнату, на якою мала право на користування та мала відповідний ордер (на всю кімнату) [PERSON], що фактично порушуються її житлові права. Згідно зі ст. 59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі. За змістом ст. ст.. 130, 131 ЖК України порядок користування гуртожитками визначається в тому чисті і Примірним положення про гуртожитки, яке затверджувалося відповідно до законодавства Союзу РСР Радою Міністрів Української РСР, міністерствами, державними комітетами і відомствами СРСР за погодженням з відповідними профспілковими і комсомольськими органами та діє на даний час.. За правилами Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208, гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів та інших громадян у період роботи або навчання. Проте, як з'ясовано, сторони не перебували і не перебувають у трудових відносинах. П. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначено, що судам слід мати на увазі, що виданий на жиле приміщення ордер у випадках, зазначених у ст. 59 ЖК, підлягає визнанню недійсним з наслідками, передбаченими ст. 117 цього Кодексу. Зі змісту ч. 1 ст. 117 ЖК України вбачається, що у разі визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Крім того, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення (ч. 1 ст. 116 ЖК України). Разом з тим, відповідач систематично порушує правила внутрішнього трудового розпорядку у гуртожитку, зокрема, не допускає до кімнати коменданта гуртожитку, представників ТДВ «БЗКУ» як власників гуртожитку, створює у нічний час шум на загальній кухні та ображає вахтерів й мешканців, на що останні постійно скаржились, про що свідчать копія акту від 07 серпня 2013 року, складеного співмешканцями гуртожитку [PERSON], [PERSON], [PERSON], затвердженого завідуючою гуртожитку [PERSON], що також підтвердили у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], та копії листів № 01-72 від 27 червня 2013 року та № 01-81 від 07 серпня 2013 року з вимогами звільнити неправомірно займане відповідачем приміщення житлової кімнати гуртожитку (а.с. 8, 9, 11). Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість первісних позовних вимог ТДВ «Броварський завод комунального устаткування» до [PERSON] в частині визнання ордера недійсним та про її виселення. Також і стаття 132 ЖУ України регулює порядок виселення з гуртожитків та передбачає перелік осіб, які можуть бути виселені з наданням іншого жилого приміщення. До вказаного переліку [PERSON] не відноситься. За змістом ч 2 вказаної статті працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. [PERSON] взагалі не перебувала та не перебуває з ТДВ «Броварський завод комунального устаткування» у трудових відносинах тому в розумінні вказаної норми підлягає виселенню без надання іншого. Щодо зустрічних позовних вимог про визнання частково недійсним ордера № 188 від 29 травня 20012 року, то вони не можуть бути задоволені, оскільки суд дійшов висновку про недійсність даного ордера в цілому. Посилання ж [PERSON] на ту обставину, що в оскаржуваному ордері протиправно та значно пізніше ніж виписувався ордер було зазначено про надання «ліжкомісця», не доведені в судовому засіданні та не спростовують висновків суду про визнання ордеру в цілому недійсним. Зважаючи на наведені вище обставини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічних вимог [PERSON] і в частині визнання за нею права користування кімнатою у гуртожитку [ADDRESS], оскільки єдиною правовою підставою для вселення та надання права на користування житловим площею в гуртожитку є ордер згідно з вимогами ст.. 129 ЖК України, а такий ордер у даному випадку визнається недійсним.

Outcome: approved