Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

У липні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Правекс-Банк» про визнання договору недійсним. Позовні вимоги, мотивовані тим, що 2 червня 2006 року між сторонами укладено кредитний договір № 666-005-06Р, згідно з яким банк надав позивачу у кредит кошти у розмірі 20 000 доларів США зі строком погашення кредиту до 2 червня 2026 року та зі сплатою процентів в розмірі 12% річних. Просив визнати вказаний догові недійсним з підстав відсутності ліцензії у банку на використання іноземної валюти, наявності у договорі положення про збільшення процентної ставки без зазначення максимального розміру збільшення процентної ставки, що вказує на істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача - споживача кредитних договору, несправедливі умови кредитного договору, що полягають у праві банку в односторонньому порядку збільшувати процентну ставку, змінити або доповнити умови такого договору, розірвати кредитний договір. Вказаний кредитний договір позивач просить визнати недійсним, оскільки його умови не відповідають вимогам справедливості та суперечать ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Представник відповідача до судового засідання не з'явився, надав письмові заперечення. Вказав, що у відповідача на час укладення кредитного договору була ліцензія Національного банку України на здійснення банківських операцій в іноземній валюті. Кредитний договір не містить несправедливих умов та таких, що вказують на істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача чи порушують положення Закону України «Про захист прав споживачів». Сторони є вільними у використанні наданих їм прав та при укладенні договорів, у зв'язку з чим при укладенні договору сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору. Крім того, просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності, у зв'язку з чим відмовити у задоволенні позовних вимог. Тому суд розглянув справу у його відсутність, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Судом встановлено, що 2 червня 2006 року між сторонами [PERSON] та ПАТ КБ «Правекс-Банк» укладено кредитний договір № 666-005-06Р, згідно з яким банк надав позивачу у кредит кошти у розмірі 20 000 доларів США зі строком погашення кредиту до 2 червня 2026 року та зі сплатою процентів в розмірі 12% річних (а.с. 6-9). Згідно із ч. 1, 3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України « Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальних ліцензій, на весь період дії режиму валютного регулювання. Таким чином, спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті. Відповідно до ст. 8 вказаного Декрету валютні курси встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 року № 496, котрою передбачено, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США, установлюється щоденно. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу. Під час укладення кредитного договору в іноземній валюті у сторін кредитного договору не було будь-яких підстав вважати, що зміна встановленого на день підписання договору валютного курсу не настане. Положеннями ст. 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня. Разом з тим, ч. 2 ст. 192, ч. 2 ст. 524, ч. 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом допускається використання іноземної валюти при виконанні зобов'язань. Отже, чинне законодавство передбачає можливість вираження та виконання зобов'язань у іноземній валюті у випадках встановлених законом. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитними операціями є операції, вказані, зокрема, в п. 3 ч. 1 ст. 47 цього Закону, а саме операції з розміщення залучених коштів від свого імені на власних умовах та на власний ризик. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик банки мають право здійснювати на підставі ліцензії. Згідно з абз. 8 ч. 1 ст. 2 Закону банківською ліцензією є документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність. Відповідно до ч. 3 ст. 49 Закону «Про банки і банківську діяльність» операції, визначені п. 1-3 ч. 1 цієї статті (серед яких операції з розміщення залучених коштів в національній та іноземній валюті) належать виключно до банківських операцій, здійснювати, які у сукупності дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію. Пунктом 1.5 Положення Національного банку України № 843 від .14.10.2004 року визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду Україну у п.13 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судаки законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до абзацу 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. І ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особні (ч. 2 ст. 5 ЦК України). Тому, оскільки кредитний договір № 66-005/06Р укладено сторонами 2 червня 2006 року, тобто до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VІ, тому дія цього Закону не поширюється на спірні правовідносини. Таким чином, доводи позивача щодо порушення банком нормативів по видачі кредитних коштів в іноземній валюті є безпідставними, у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання кредитного договору, який виданий в іноземній валюті, недійсним. Крім того, з наданих відповідачем документів вбачається, що 03.12.2001 року ПАТ КБ «Правекс Банк» отримав ліцензію № 7 на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також 03.12.2001 року - Дозвіл № 7 на право здійснення операцій, визначених п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», зокрема операції з валютними коштами. Також суд дійшов висновку про відмову у задвооленні позовних вимог про визнання договору недійсним з підстав порушення положень Закону України «Про захист прав споживачів», виходячи з такого. Відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12.04.96 року Закон України «Про захист прав споживачів» поширює свою дію на кредитні правовідносини. За положеннями ч. 5 ст. 11, ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Разом з тим, з умов кредитного договору не вбачається, що він містить несправедливі умови на шкоду позивача, що тягне за собою істотний дисбаланс сторін кредитного договору. Крім того, суд враховує положення ст. 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір, в силу ст. 638 ЦК України вважаєтеся укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору, якими є предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Спірний кредитний договір № 666-005/06Р від 02.06.2006 року підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. У кредитному договорі, зокрема, зазначена сума кредиту, дата видачі кредиту, річна відсоткова ставка, щомісячна сума необхідного платежу по кредиту, строк внесення платежів, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, право дострокового виконання зобов'язань за договором та його умови. Своїм підписом на кредитному договорі сторони підтвердили свою згоду з тим, що ними узгоджені усі істотні умови, позичальник та кредитор повністю розуміє значення своїх дій і керує ними, розуміє всі умови цього кредитного договору, свої права та обов'язки за ним і погоджується з ними. Тобто, оспорюваний договір відображає повне розуміння сторонами його предмету та інших питань, зазначених в ньому. Будь-яких нез'ясованих питань та зауважень позичальник при укладанні кредитного договору не мав. Крім того, суд бере до уваги, що лише по спливу тривалого час від дати укладення кредитного договору (більше 10 років) позивач звернувся з вказаним позовом до суду, що свідчить про ухилення позивача від виконання зобов'язань за кредитним договором. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з цих підстав. Разом з тим, суд відхиляє доводи відповідача про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, виходячи з такого. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг якої згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі 6-75цс15 перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. Положення частини п'ятої статті 261 ЦК України застосовуються до вимог про зобов'язання сторін (щодо виконання правочину), а не до вимог про недійсність правочину. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі 6-152цс14 для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Враховуючи, що кредитний договір був підписаний сторонами 02.06.2006 року, тобто з вказаного строку позивач довідався про порушення свого права в частині оспорюваного кредитного договору, то саме з цього часу починається перебіг строку позовної давності тривалістю у 3 роки та закінчується відповідно у червні 2009 року. І лише у вказаний строк позивач мав право на пред'явлення вказаного позову, оскільки [PERSON] безпосередньо був обізнаний про порушення його прав, що стверджується укладеним кредитним договором, та в нього була об'єктивна можливість знати про обставини порушення прав. Проте позов був поданий до суду лише липні 2017 року, тобто після закінчення строку позовної давності. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв'язку з їх не доведеністю позивачем по суті, то підстав для відмови у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності немає, оскільки це є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір позивачу не відшкодовується. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed