Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

У липні 2020 року Запорізький державний медичний університет звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням), в обґрунтування якого зазначено, що 01.09.2009 [PERSON] було зараховано студентом першого курсу Запорізького державного медичного університету. З відповідачем було укладено Типову угоду від 01 вересня 2009 року про підготовку фахівця з вищою освітою (далі Угода). Згідно укладеної угоди відповідач проходив навчання за державним замовленням і прийняв на себе зобов`язання після закінчення вищого навчального закладу прибути на місце направлення і відпрацювати не менше 3 років за місцем направлення, у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати вартість навчання. У 2015 році відповідач отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію лікаря (диплом [NUMBER] ). Одночасно з отриманням диплому відповідач отримав направлення на роботу в державному секторі економіки (державні та комунальні заклади), відповідно до Списку працевлаштування персонально кожного випускника, однак, закінчивши навчання в інтернатурі 31.07.2017 до міста роботи КЗ «Центр медико-санітарної допомоги №1» не прибув (лист вих. №276/02-20 від 24.02.2020). Необхідний термін роботи відповідач не відпрацював, що відповідно до п. 21 «Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», затвердженого Наказом МОЗ України від 25.12.2017 року №367, зареєстрованого у МЮУ 15.04.1998 №246/2686, одночасно свідчить про відмову приступити в подальшому до роботи за направленням та відпрацювати три роки молодим спеціалістом в державній медичній установі. На підставі викладеного, позивач просить стягнути з [PERSON] витрати державного бюджету з його підготовки за державним замовленням у сумі 77\~421,31 грн, які складаються з фактичних витрат на навчання 64 942,00 грн. та стипендії у розмірі 12\~479,31 грн., а також витрати зі сплати судового збору. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2020 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження, сторонам по справі надано строк для подання заяв по суті справи. 08.12.2020 (електронною поштою) та 14.12.2020 (поштове відправлення) до суду від представника відповідача адвоката Сьора О.М. надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову, застосувавши строк позовної давності. Так, у відзиві зазначено про те, що 05.03.2015 [PERSON] було отримано направлення на роботу, відповідно до якого, він повинен був прибути 01.08.2015 до місця направлення - КЗ «Центр медико-санітарної допомоги №1». Тобто, перебіг позовної давності для позивача почався 02.08.2015. З урахуванням зазначеного [PERSON] вважає, що Запорізький державний медичний університет звернувся з позовом до нього після спливу строку позовної давності, про застосування якої ним заявлено. Також, відповідач зазначає про те, що розмір збитків, який просить стягнути з нього позивач є спірним та недоведеним, вимога про стягнення «стипендії» є безпідставною. Також зазначено, що згідно листа КЗ Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 м. Кропивницького Департаменту охорони здоров`я Кропивницької ОДА №276/02-20 від 24.02.2020, відповідач [PERSON] був зарахований до КЗ Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 м. Кропивницького 01 серпня 2015 року на посаду лікаря - інтерна, а 31 липня 2017 року відрахований з даної посади. 04 серпня 2017 року за його проханням, Департаментом охорони здоров`я було направлено листа щодо зміни місця призначення з посади лікаря загальної практики на лікаря невідкладної швидкої допомоги. На даний лист 19 серпня було отримано відповідь про те, що питання щодо погодження на зміну місця призначення на роботу [PERSON] неможливо розглянути по суті. Що у свою чергу свідчить про його намір продовжувати роботу у державному секторі економіки тільки на іншій посаді. Отримавши відмову, до роботи у КЗ Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 м. Кропивницького він не приступив, а 16 серпня 2017 року був прийнятий на посаду лікаря - стажиста з медицини невідкладних станів підстанції №1 Станції екстреної (швидкої) медичної допомоги, де 03 травня 2018 року йому було присвоєно звання лікаря спеціаліста за спеціальністю медицина невідкладних станів, що підтверджується копією трудової книжки. Як зазначено у характеристиці, що видана Центром екстреної медичної допомоги та медицини катастроф у Кіровоградській області Кіровоградської обласної ради [PERSON] з 16 серпня 2017 року по теперішній час працює на посаді лікаря з медицини невідкладних станів підстанції №1, Станції екстреної (швидкої) медичної допомоги комунального некомерційного підприємства Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф у Кіровоградській області Кіровоградської обласної ради. Має понад 3 роки медичного стажу, із яких 8 місяців працював в якості лікаря-стажиста з медицини невідкладних станів підстанції №1, Станції екстреної (швидкої) медичної допомоги комунального некомерційного підприємства Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф у Кіровоградській області Кіровоградської обласної ради. На цій посаді він чітко та сумлінно виконує свої функціональні обов`язки. За час роботи проявив себе добросовісним, сумлінним працівником, знає теоретичні та уміло сполучає практичні навички при наданні допомоги хворим. Проводить санітарно-просвітню роботу, дотримується медичної етики та деонтології. Постійно підвищує свій професійний рівень. В роботі проявляє себе досвідченим лікарем, який любить свою справу. Він щиро вважає роботу лікарем своїм покликанням. Вступаючи на навчання та після його закінчення моєю метою було допомагати людям. І там де я працюю зараз я можу робити це у повній мірі та у відповідності до своїх можливостей. Як вбачається з вищевикладеного, він мав намір змінити місце роботи у направленні для офіційного відпрацювання необхідного трирічного періоду, але письмова відповідь була не зрозумілою і він, отримавши усне погодження, спокійно собі працював далі. Підкреслив, що він не пішов з державного сектору економіки, а продовжив працювати у комунальному закладі займаючи посаду у державній установі та сплачує всі встановлені податки до державного бюджету. Враховуючи зазначене вище, відповідач вважає, що фактично відпрацював необхідні три роки у державному секторі економіки. У судовому засідання представник позивача - адвокат Кадуліна І.С. позов підтримала та просила його задовольнити у повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві, а також виходячи з того, що строк позовної давності не пропущено. Представник відповідача - адвокат Сьора О.М., яка приймала участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, проти задоволення позову заперечувала з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Просить у задоволені позову відмовити у повному обсязі. Заслухавши представників сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд дійшов до таких висновків. Суд встановив, що 01.09.2009 відповідача [PERSON] зараховано студентом першого курсу Запорізького державного медичного університету. Між навчальним закладом та відповідачем було укладено типову угоду № 2009074 від 01 вересня 2009 року про підготовку фахівця з вищою освітою (далі Угода). Згідно укладеної Угоди відповідач проходив навчання за державним замовленням і прийняв на себе зобов`язання після закінчення вищого навчального закладу відпрацювати не менше 3 років за місцем направлення, у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати вартість навчання. У 2015 році відповідач отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію «лікар», що підтверджується дипломом спеціаліста [NUMBER] від 30 червня 2015 року. Одночасно з отриманням диплому відповідач отримав направлення на роботу в державному секторі економіки, відповідно до Списку працевлаштування персонально кожного випускника, до КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1». Згідно листа КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 м. Кропивницького» міської ради м. Кропивницького» №276/02-20 від 24.02.2020, випускника 2015 року Запорізького державного медичного університету [PERSON] зараховано на посаду лікаря-інтерна зі спеціальності «загальна практика сімейна медицина» до КЗ «Центр первинної медико санітарної допомоги №1 м. Кропивницького». Проходив інтернатуру з 01.08.2015 по 31.07.2017. 31.07.2017 на підставі наказу директора департаменту охорони здоров`я №227-к від 21.07.2017 відрахований з посади лікаря-інтерна. 04.08.2017 департаментом охорони здоров`я було направлено листа щодо зміні місця призначення з посади лікаря загальної практики на лікаря невідкладної швидкої допомоги. 19.08.2017 з Міністерства охорони здоров`я отримана відповідь про те, що питання щодо погодження на зміну призначення на роботу [PERSON] неможливо розглянути по суті. На роботу до КЗ «Центр первинної медико санітарної допомоги №1 м. Кропивницького» [PERSON] не приступив. Вимоги позову ґрунтуються на тому, що відповідач після закінчення навчання на бюджетній формі не з`явився за направленням на роботу до КЗ «Центр первинної медико санітарної допомоги №1 м. Кропивницького» та не відпрацював там три роки. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту. Пункт 4 частини першої статті 611 ЦК України визначає правові наслідки порушення зобов`язання, встановлені договором або законом відшкодування збитків та моральної шкоди. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 614 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. З огляду на положення статті 22 ЦК України для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про вищу освіту» громадяни України мають право безоплатно здобувати вищу освіту в державних і комунальних вищих навчальних закладах на конкурсній основі в межах стандартів вищої освіти, якщо певний освітньо-кваліфікаційний рівень громадянин здобуває вперше. Частиною 2 статті 52 Закону України «Про освіту» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про вищу освіту» випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. Пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» визначено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Згідно з пунктами 4, 6, 8, 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком № 1; згідно з угодою випускник зобов`язаний глибоко оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою, та відпрацювати у замовника не менше трьох років, а вищий навчальний заклад забезпечити відповідні якість та рівень підготовки фахівця з вищою освітою; випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років; у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Відповідно до пункту 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Згідно з Указом Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року № 77 із змінами, внесеними згідно з Указом Президента України від 16 травня 1996 року № 342/96, особи які навчаються за рахунок державних коштів, укладають угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства на менше, ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Таким чином, дії особи, яка не прибула на місце працевлаштування, зазначене в направленні, чи до будь-якого іншого закладу державного сектору економіки, чи звільнилася за власним бажанням, відмовилася від виконання взятих на себе зобов`язань, передбачають правові наслідки, встановлені законом та угодою, а саме повернення витрачених коштів на навчання до державного бюджету, за рахунок якого ця особа здобула освіту у вищому навчальному закладі. У діях відповідача наявні усі елементи складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, вина. Проаналізувавши встановлені обставини справи суд доходить до висновку про наявність передбачених законом та угодою правових підстав для повернення за рахунок відповідача витрачених коштів на навчання до державного бюджету, за рахунок якого відповідач здобув освіту у вищому навчальному закладі. Отже, заявлений Запорізьким державним медичним університетом позов в частині стягнення витрат на навчання у розмірі 64942,00 грн. є обґрунтованим та доведеним наявними в матеріалах справи розрахунком фактичних витрат на навчання. Разом з тим, суд не погоджується з доводами позивача про стягнення з відповідача стипендії у розмірі 12479,31 грн., яка на його думку відноситься до витрат на навчання, з наступних підстав. Відповідно доч.2ст.52 Закону України від 23травня 1991року «Про освіту» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено: частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (чинною з 23 березня 1996 року до 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2010 року № б/н), пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням»(чинний на час укладення угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2010 року № б/н) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367. Пунктом 14 Постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22серпня 1996року №992 передбачено, що за наявності вказаних в постанові умов випускник зобов`язаний відшкодувати вартість навчання та компенсувати витрати замовника. Пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати. Отже, з аналізу частини другої статті 52Закону України від 23травня 1991року «Про освіту» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено обов`язок випускників відпрацювати за направленням; відсутність негативних наслідків за його невиконання, встановлених законом та можливість встановлення порядку відпрацювання в підзаконному акті, але не відповідальності за його порушення. Разом із тим, саме підзаконним актом (постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22 серпня 1996 року № 992) передбачено такий негативний для випускника наслідок як відшкодування ним вартості навчання. Вартість навчання - це вартість тих послуг, які надаються студенту в навчальному процесі. У законодавстві, чинному на момент виникнення спірних правовідносин, відсутній термін «витрати замовника». Постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року №882 «Про питання стипендіального забезпечення» передбачено, що стипендія виплачується за рахунок коштів загального фонду державного бюджету або коштів відповідних бюджетів. Розмір стипендій визначається відповідно до установленого Кабінетом Міністрів України розміру мінімальної ординарної (звичайної) академічної стипендії з урахуванням типу навчального закладу, умов та напряму навчання, успішності стипендіата. Стипендія (лат. stipendium - оклад) - постійна чи тимчасова грошова виплата, що надається регулярно (зазвичай щомісяця) учням і студентам середніх спеціальних та вищих навчальних закладів. Підстави призначення стипендії у вищих навчальних закладах встановлені у Порядку призначення і виплати стипендій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882, який поширюється на осіб, які навчаються у навчальних закладах і наукових установах за рахунок коштів загального фонду державного бюджету. Крім того, передбачено ще виплата та правила призначення академічних стипендій, які у відповідному навчальному закладі розробляються відповідно до цього Порядку, затверджуються його вченою (педагогічною) радою за погодженням із органом студентського самоврядування та первинною профспілковою організацією осіб, які навчаються, а також оприлюднюються не пізніше, ніж за тиждень до початку навчального семестру. Відповідно до пункту 13 Порядку вищі навчальні заклади у межах коштів, передбачених для виплат стипендій, призначають академічні стипендії студентам, курсантам невійськових вищих навчальних закладів згідно з рейтингом успішності, що складається на підставі об`єктивних та прозорих характеристик, прямих вимірів навчальних досягнень здобувачів вищої освіти з кожного навчального предмета (дисципліни) і до якого включаються всі студенти, курсанти невійськових вищих навчальних закладів, які навчаються на певному факультеті (відділенні) за денною формою навчання за відповідним курсом та спеціальністю (напрямом підготовки). Стипендія є матеріальною підтримкою (утримання) студента у вигляді грошових виплат. Якщо вартість навчання є витратами закладу освіти, то стипендія сплачується студенту. Таким чином, до структури всіх витрат, передбачених пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, отримана студентом стипендія не входить. Тобто, стипендію не можна вважати ані витратами, ані вартістю навчання. Тому її стягнення з випускника, який не працював за направленням після закінчення вищого навчального закладе, не можливе. З урахуванням зазначеного, суд доходить до висновку про те, що отримана випускником вищого навчального закладу під час навчання стипендія не входять до вартості навчання, оскільки вони не є складовими витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові у разі неприбуття за направленням або відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням. Разом з тим, у відзиві на позовну заяву, відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до позовних вимог Запорізького державного медичного університету. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Згідно листа КЗ «Центр первинної медико санітарної допомоги №1 м. Кропивницького» №276-20 від 24.02.2020, [PERSON] у 2017 році після закінчення інтернатури не з`явився до КЗ для працевлаштування. Відповідно до Указу Президента України від 23 січня 1996 № 77 (77/96) «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» та Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 № 992 (992-96-п ), затверджено Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого МОЗ України від 25 грудня 1997 року № 367, зареєстровано в міністерстві юстиції України 15 квітня 1998 року № 246/2686 (далі Порядок). Відповідно до п. 8.4 Порядку визначення місця працевлаштування персонально кожного випускника вищого медичного (фармацевтичного) закладу освіти проводиться комісією з працевлаштування випускників не пізніше ніж за 4 місяці до закінчення ними державного вищого закладу освіти. До складу цієї комісії входять: ректор закладу освіти - голова комісії, проректори, декани, завідувачі кафедр, представники студентського самоврядування та студентської профспілки, відповідальні працівники Міністерства охорони здоров`я України та установ, що є державними замовниками, які мають повноваження вирішувати усі питання, що виникають під час визначення місця працевлаштування випускників. Відповідно до п. 11 Порядку оформлення випускникам направлень на роботу (додаток 3) проводиться державними замовниками на підставі витягів із протоколів персонального працевлаштування випускників, що надсилає до них заклад освіти, не пізніш як за 1 місяць до випуску. Пунктом 12 Порядку передбачено, що керівники державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти III - IV рівнів акредитації здійснюють чіткий контроль за своєчасним прибуттям випускників до місця проходження інтернатури, а закладів I - II рівнів акредитації - до місця роботи. Відповідно до п. 20 Порядку вручення випускникові диплома про закінчення вищого закладу освіти, направлення на роботу (додаток 3) та видача належних йому коштів, які перераховані до вищого закладу освіти замовником, здійснюється протягом семи днів після закінчення ним вищого закладу освіти. Направлення на роботу є підставою для укладення трудового договору між випускником і замовником. На керівників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти покладається персональна відповідальність за своєчасне вручення випускникові диплома, направлення на роботу або довідки про надання можливості самостійного працевлаштування. Пункт 21 Порядку передбачає, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. Отже, виходячи з положень Порядку, контроль за своєчасним прибуттям випускника (в даному випадку відповідача) до місця роботи покладено на керівника державного вищого медичного закладу освіти. При цьому, виходячи з вимог Порядку, випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. В даному випадку, суд доходить до висновку, що у разі порушення випускником покладеного на нього обов`язку прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу, цивільне правопорушення випускника (відповідача) не є триваючим, а обов`язок контролю щодо його своєчасного прибуття до місця призначення покладено саме на керівника медичного закладу освіти. Так, відповідно до направлення на роботу [PERSON] повинен був прибути до КЗ «Центр первинної медико санітарної допомоги №1 м. Кропивницького» для роботи 01.08.2015. Після того, як [PERSON] не прибув 01.08.2015 до КЗ «Центр первинної медико санітарної допомоги №1 м. Кропивницького» для роботи розпочався перебіг строку позовної давності за позовними вимогами у даній справі. Викладене свідчить, що про порушення свого права Запорізький державний медичний університет мав довідатися в силу свого обов`язку після своєчасного не прибуття випускника (в даному випадку відповідача) до місця роботи ще у серпні 2015 року. Отже, перебіг позовної давності в даному конкретному випадку за позовними вимогами Запорізького державного медичного університету розпочався з 02 серпня 2015 року, тобто з часу коли відповідач [PERSON] не прибув до місця роботи у визначений у направленні на роботу строк. Доводи представника позивача про те, що [PERSON] повинен був прибути після закінчення інтернатури у 2017 році також є безпідставними, оскільки згідно єдиного направлення для працевлаштування, яке міститься в матеріалах справи відповідач повинен був прибути до КЗ «Центр первинної медико санітарної допомоги №1 м. Кропивницького» саме 01.08.2015. Інших направлень на роботу Запорізьким медичним університетом [PERSON] , в тому числі і після закінчення останнім інтернатури, не видавалось, що було підтверджено представником позивача у судовому засіданні. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити про те, що проходження відповідачем інтернатури у цьому ж медичному закладі, не змінює строк прибуття відповідача до визначеного у направленні місця роботи, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що після проходження інтернатури відповідачу було видано інше направлення на роботу до КЗ «Центр первинної медико санітарної допомоги №1 м. Кропивницького», із зазначенням іншої дати прибуття, аніж 01.08.2015. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення ЄСПЛ від 20 грудня 2007 року за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку, що позивачем у даній справі пропущено строк звернення до суду з позовними вимогами про стягнення фактичних витрат на навчання за державним замовленням у розмірі 64942,00 грн., оскільки Запорізькому державному медичному університету мало бути відомо, в силу покладеного на керівника державного вищого медичного закладу освіти обов`язку здійснювати чіткий контроль за своєчасним прибуттям випускників до місця роботи (п. 12. Порядку), одразу після невиконання відповідачем обов`язку прибути за місцем направлення на роботу. В даному випадку позивач довідався або принаймні повинен був довідатися про порушення свого права коли відповідач [PERSON] не прибув до місця роботи у визначений у направленні на роботу строк, ще 01 серпня 2015 року, проте, із позовом до суду позивач звернувся лише у липні 2020 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності. Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і неналежний контроль з боку уповноважених осіб державного вищого медичного закладу за виконанням відповідачем умов договору, в частині відпрацювання у замовника за місцем призначення не менше трьох років після закінчення навчання, не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу позовної давності. За таких обставин, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог Запорізького державного медичного університету про стягнення виплачених відповідачу стипендій у сумі 12479,31 грн. слід відмовити у зв`язку з безпідставністю цих позовних вимог, а в частині стягнення фактичних витрат на навчання у розмірі 64942,00 грн. слід відмовити у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то витрати по сплаті судового збору слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed