Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

У липні 2017р. [PERSON] звернулась до суду із уточненим в подальшому позовом до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, посилаючись на те, що з відповідачем у справі вона перебувала в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у сторін є двоє неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], 02 листопада 2007року народження. Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 02 грудня 2016 року шлюб між ними розірваний. Позивачка зазначала, що вони з відповідачем проживають окремо, спільне господарство не ведуть, шлюбні відносини припинені, діти знаходяться на її утриманні, оскільки відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей в добровільному порядку не надає. Вказувала, що заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2016року з відповідача на її користь стягнути аліменти на утримання двох дітей [PERSON], 03 квітня 2001року народження та [PERSON], [INFO], в розмірі 1500,00грн., щомісячно, починаючи з 17 серпня 2016 року й до досягнення [PERSON] повноліття, тобто до 03 квітня 2019 року. Стерджувала, що внаслідок не сплати відповідачем аліментів, утворилась заборгованість, яка станом на 30 червня 2017 року становить 15725,00грн. Посилаючись на дані обставини позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 4770,00грн. Позивачка та її представник, діючий на підставі довіреності від 12 червня 2017року в судове засідання не зявилися, надали заяву, якою підтримали уточнені позовні вимоги та просили суд розглянути справу за їх відсутністю та постановити рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с.23,40). Відповідач та його представник, діюча на підставі угоди та ордеру від 18 серпня 2017року у судове засідання не зявились, надали заяву, якою позовні вимоги не визнали, просили суд розглянути справу за їх відсутністю та постановити рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Раніше надали до суду письмові заперечення проти позову (а.с.14-15, 21,22,41). Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 15 Сімейного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. В ході судового розгляду судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі, зареєстрованому 10 березня 2001 року відділом реєстрації актів громадянського стану Суворовського районного управління юстиції м.Одеси, актовий запис №141. Від шлюбу у сторін є двоє дітей: [PERSON], 03 квітня 2001року народження та [PERSON], [INFO], які проживають з позивачкою. Встановлено, що заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 02 грудня 2016 року шлюб між сторонами розірваний (а.с.35). Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2016року стягнуто з [PERSON]на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей - [PERSON], 03 квітня 2001року народження та [PERSON], [INFO], в розмірі 1500,00грн. щомісячно з 17 серпня 2016 року й до досягнення [PERSON] повноліття, тобто до 03 квітня 2019 року (а.с.3). З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що за заявою позивачки постановою державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби міста [PERSON] територіального управління юстиції в Одеській області (далі - Малиновського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області) від 23 лютого 2017року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №521/14079/16-ц, виданого 30 січня 2017року (а.с.62,64). Судом встановлено, що [PERSON]отримав копію зазначеної постанови тільки 23 червня 2017року (а.с.63). В ході судового розгляду було встановлено, що сторони тимчасово з 2011 року проживали у житловому будинку №23 по пров. 1-й Деревообробний в м. Одесі, який належав на праві власності [PERSON], сестрі [PERSON] Встановлено, що заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2017року були задоволенні позовні вимоги [PERSON] та усунуто останній перешкоди у користуванні будинком, який належить їй на праві власності, шляхом виселення позивачки та її неповнолітніх дітей з будинку №23, що розташований по пров. 1Деревообробний, у м. Одесі. З змісту вказаного рішення суду вбачається, що [PERSON] в 2015 р. добровільно залишив житловий будинок №23, що розташований по пров. 1Деревообробний, у м. Одесі, та став проживати окремо. Отже, як встановлено судом, [PERSON] з 2015 року в житловому будинку №23, що розташований по пров. 1Деревообробний, у м. Одесі, не проживає, про що було відомо позивачці, але остання не повідомила ні суд, ні виконавчу службу про даний факт. Судом встановлено, що [PERSON]після отримання постанови про відкриття виконавчого провадження сплатив 24 червня 2017року та 27 червня 2017року заборгованість по аліментам у розмірі 15725,81грн., що підтверджується копіями квитанцій та розпоряджень ДВС (а.с.17-18,19,20,49,50). Відповідно до розрахунку заборгованості державного виконавця Малиновського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області від 04 липня 2017 року, заборгованість [PERSON]станом на 30 червня 2017року складає 15725,81 грн. (а.с.57-58). При цьому, на час складення вказаного розрахунку, тобто на 04 липня 2017 року заборгованість відповідача була відсутня, оскільки 24 червня 2017року та 27 червня 2017року була сплачена. Відповідно до довідки виконавчого комітету Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області від 23 жовтня 2017 року [PERSON] з вересня 2015 року по теперішній час проживає без реєстрації за адресою: с. Усатово, пров. 2-курортний, 6а, Біляївського району , Одеської області (а.с.36). Таким чином, оскільки відповідач з 2015року за адресою, зазначеною у виконавчому листі не проживав, що встановлено рішенням суду (а.с.35,36-38), то про наявність заочного рішення про стягнення з нього аліментів йому стало відомо лише 23 червня 2017року (а.с.63). Статтею 180 СК України встановлено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частині від доходів їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотку від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. З урахуванням того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно за змістом ст.196 СК України пеня нараховується не на всю заборгованість, а на суму несплачених аліментів за той місяць, у якому не проводилось стягнення аліментів. Пеня за один місяць прострочення сплати аліментів становить 1% від добутку простроченої суми аліментного платежу за місяць та загальної кількості днів прострочення. Сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається за наступні, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того, скільки днів прострочено до сплати певної суми заборгованості. При цьому пеня нараховується не з часу фактичного ухилення від утримання і не з часу подання позовної заяви про стягнення аліментів, чи з часу набрання рішенням суду про стягнення аліментів законної сили, а з часу невиконання рішення суду. Загальний розмір пені за прострочення сплати аліментів є сумою пені, нарахованої за кожен місяць періоду, у якому було допущено прострочення сплати аліментів. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22 своєї Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках, як вказано в п. 22 зазначеної постанови, стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. Судом встановлено, що заборгованість відповідача по аліментам на утримання дитини виникла не з вини відповідача, оскільки про наявність заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2016 року про стягнення з нього аліментів на утримання дитини та про відкриття виконавчого провадження за виконавчими документом про стягнення з нього аліментів на утримання дитини, він не знав. При цьому, як стверджував відповідач він постійно надав матеріальну допомогу дітям, позивачка знала про його місце проживання та знала його телефон, але ці факти навмисно приховала. Судом встановлено, що коли відповідачу стало відомо про рішення суду щодо стягнення з нього аліментів та утвореної заборгованості, то він одразу же погасив всю заборгованість. Отже, за таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, оскільки заборгованість відповідача по сплаті аліментів виникла не з його вини, а з вини позивачки, яка не повідомила ні суд, ні виконавчу службу про місце проживання відповідача. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачу - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачу відмовлено.

Outcome: dismissed