Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

У липні 2010 року [PERSON] звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, відновлення дошлюбного прізвища, визначення місця проживання малолітньої дочки, стягнення аліментів на її утримання та утримання дитини, стягнення додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання автомобіля, земельної ділянки, матеріалів, обладнання конструктивних матеріалів, які були використані у процесі будівництва житлового будинку об'єктами спільної сумісної власності подружжя. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10.02.2011 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Київської області від 27.04.2011 року, позов задоволено частково та постановлено: розірвати шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] 16.09.2005 року; відновлено дошлюбне прізвище [PERSON] - [PERSON]; встановлено місце проживання [PERSON] разом з матір'ю - [PERSON]; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини та половину витрат на лікування [PERSON]; встановлено факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] починаючи з 15.06.2002 року до 16.09.2005 року; визнано земельну ділянку площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку з кадастровим номером 3210500000:13:004:0014, що розташована в м. Борисполі Київської області по вул. Сагайдачного, 14, матеріали і конструктивні елементи, з яких складається незавершене будівництво, зведене на цій земельній ділянці та автомобіль марки Mazda, номерний знак [NUMBER], - об'єктами спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]; у порядку поділу спільної сумісної власності зазначене майно поділено по 1/2 частці кожному з подружжя. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 11.07.2013 року до участі в справі залучено правонаступників [PERSON], яка померла 27.02.2012 року, - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 24.07.2013 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10.02.2011 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 27.04.2011 року в частині вирішення спору щодо земельної ділянки скасовано, а справу в цій частині передано на новий судовий розгляд. При новому судовому розгляді 12.05.2015 року представником позивачів - адвокатом [PERSON] подано до суду заяву про внесення зміни до предмету позову в порядку, передбаченому ст. 31 ЦПК України. Зазначена заява 08.09.2015 року приєднана до матеріалів цивільної справи. Згідно поданої заяви, зважаючи на зміну обставин справи (смерть первісного позивача, відчуження спірної земельної ділянки відповідачем [PERSON] та наступний її продаж [PERSON]О.) представник позивача, окрім щодо визнання земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя, її поділу, додатково просив визнати недійсними укладені між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] договори купівлі-продажу спірної земельної ділянки, та визнати в порядку спадкування за законом на частину земельної ділянки. Згідно розпорядження від 26.12.2016 року №464, указана цивільна справа перерозподілена згідно повторного автоматизованого розподілу та згідно ухвали від 27.12.2016 року прийнята до провадження суддею Вознюком С.М. В ході проведених в новому складі суду засідань 02.02.2017 року та 27.02.2017 року, в підготовчій частині судового засідання, судом встановлено, що заява від 12.05.2015 року, подана в порядку ст. 31 ЦПК України представником позивачів - адвокатом [PERSON], яка містить зміну предмету позовних вимог, згідно процесуальної ухвали суду, лише була приєднана до матеріалів справи, а питання прийняття її до розгляду та залучення в якості співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] судом не здійснювалось. В судовому засіданні 27.02.2017 року представник позивачів - адвокат [PERSON] звернулась до суду з клопотанням про залучення в якості співвідповідачів [PERSON] та [PERSON], а також подала заяву в порядку ст. 31 ЦПК України щодо зміни предмету позову. Згідно даної заяви від 27.02.2017 року позовні вимоги [PERSON] та [PERSON], заявлені до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зводились до: визнання земельної ділянки площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку з кадастровим номером 3210500000:13:004:0014, що розташована в м. Борисполі Київської області по вул. Сагайдачного, 14, об'єктом спільної сумісної власності померлої [PERSON] та [PERSON]; визнання недійсним договору купівлі-продажу даної земельної ділянки від 21.08.2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстрованого в реєстр за номером №909; витребування із незаконного володіння [PERSON] 1/3 частини земельної ділянки, що увійшла до складу земельної ділянки площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку з кадастровим номером 3210500000:13:004:0014, що розташована в м. Борисполі Київської області по вул. Сагайдачного, 14, на користь [PERSON] та [PERSON]; визнання за [PERSON]В та [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом по 1/6 частині кожному указаної земельної ділянки, після смерті [PERSON], яка померла 27.02.2012 року. З підстав необхідності визначення спірної земельної ділянки, як об'єкту спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], зважаючи на те, що фактично суд під головуванням інших суддів в цій цивільній справі приєднав до справи таку заяву, подану в порядку ст. 31 ЦПК України, а також у зв'язку із зміною предмету позовних вимог та зважаючи на розширення кола співвідповідачів, в порядку ст. 33 ЦПК України, суд своєю ухвалою від 27 лютого 2017 року прийняв до розгляду заяву від 27.02.2017 року представника позивачів - адвоката [PERSON] про зміну предмету позовних вимог в цивільній справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], треті особи без самостійних вимог: служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, [PERSON], про визнання недійсним договорів, визнання земельної ділянки об'єктом спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування. Залучив [PERSON] та [PERSON] в якості співвідповідачів в цивільній справі №359/8710/13-ц (Провадження №2/359/1/2017) за зміненими позовними вимогами [PERSON] та [PERSON]. Заяву від 27.02.2017 року щодо зміни предмету позову, представник позивачів - адвокат [PERSON] обґрунтувала тим, що оскільки спірна земельна ділянка площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку з кадастровим номером 3210500000:13:004:0014, що розташована в м. Бориспіль по вул. Сагайдачного, 14 була придбана подружжям [PERSON] під час перебування у фактичних шлюбних відносин, а державний акт на неї був виготовлений під час зареєстрованого шлюбу, на неї поширюються норми глави 8 Сімейного кодексу України. Тобто, вона відноситься до спільного сумісного майна подружжя, на розпорядження яким необхідна згода іншого з подружжя, яка має бути засвідчена нотаріально. При укладенні відповідачем -1 договору купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку з кадастровим номером 3210500000:13:004:0014, що розташована в м. Бориспіль по вул. Сагайдачного, 14, який був посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області [PERSON] 21.08.2010 p., вищезазначені норми права дотримані не були. Згоди на відчуження земельної ділянки [PERSON] не надавала, тому договір купівлі-продажу від 21.08.2010 року слід визнати недійсним. Відповідач-1 порушив вимоги ст. 65 Сімейного кодексу України, яка передбачає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Оскільки [PERSON] не давала, ані усної згоди, ані висловленої письмово і нотаріально посвідченої на відчуження їх спільної земельної ділянки, вважає, що договір купівлі продажу від 21.08.2010р., за яким відповідач-1 продав спірну земельну ділянку відповідачу - 2, має бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 215 Цивільного кодексу України. Відповідачу - 1 було відомо про те, що земельна ділянка була набута ними за час їх проживання однією сімєю і належала їм на праві спільної сумісної власності. Але він приховав цей факт, а також той факт, що зазначена земельна ділянка була предметом спору на момент її відчуження, і незаконно здійснив продаж земельної ділянки. Відповідно до п. 3 ст. 368 ЦК України слідує: «Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом». У п. 12 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.08.2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], зазначено: «Відчужуване майно є особистою власністю Відповідача-1, так як на момент його придбання [PERSON] не перебував у зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах, не проживав ні з ким однією сімєю». Дані обставини не відповідають дійсності, так як рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10.02.2011р., яке набрало чинності, встановлено той факт, що [PERSON] та [PERSON] з 15 червня 2002 року до 16 вересня 2005 року проживали однією сімєю. Спірна земельна ділянка була придбана 06.09.2004 року, відповідно до договору купівлі-продажу укладеного між [PERSON] та [PERSON], який було посвідчено приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області [PERSON] В свою чергу [PERSON] 25 жовтня 2015 року продав вказану земельну ділянку площею 0,1000 га [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 25.10.2010 p., який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] За таких обставин, оскільки земельна ділянка вибула з володіння [PERSON] не з її волі, вважає, що позивачі, які Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2013 року були залучено до участі у справі як правонаступники [PERSON], яка померла 27 лютого 2012 року: мають право витребувати майно у добросовісного набувача - [PERSON] з його незаконного володіння. В судовому засіданні представник позивачів адвокат [PERSON] підтримала позовні вимоги у редакції, наданій заявою про зміну предмету позовних вимог, яка була прийнята ухвалою суду від 27.02.2017 року до розгляду та просила їх задовольнити в повному обсязі. Вважає, що позовні вимоги мають розглядатися саме в такій редакції, оскільки, у звязку зі смертю позивачки, [PERSON] ([PERSON]О.), у справі на підставі Ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 11.07.2013 р. відбулося правонаступництво. Тому, відповідно вимога про визнання права власності на земельну ділянку в порядку поділу спільного майна подружжя за [PERSON] була замінена на вимогу про визнання права власності на відповідну частку у праві власності на земельну ділянку, на яку мають право її правонаступники, спадкоємці, [PERSON] та [PERSON]. Зазначила, що позовні вимоги не можуть розглядатися у редакції поданої при зверненні до суду [PERSON] позовної заяви, оскільки Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 24.07.2013р. справу передано на новий судовий розгляд лише в частині вирішення спору щодо земельної ділянки. Зміна позовних вимог, а саме доповнення його новими обставинами при збереженні первісних обставин, обумовлена зміною субєктного складу, яка відбулася в процесі судового розгляду. До складу учасників процесу, було включено [PERSON] на стадії касаційного провадження. Підставою для подання касаційної скарги [PERSON] вказав саме той факт, що при винесенні рішення судом першої інстанції не було враховано його інтереси як власника земельної ділянки. Таким чином, [PERSON] з власної ініціативи вступив у процес. Тому незрозуміло, з якої причини представник відповідача категорично заперечував проти залучення [PERSON] у якості відповідача, адже, в будь-якому випадку, рішення у даній справі буде безпосередньо стосуватися права на земельну ділянку, яка все ще належить [PERSON] Теж саме стосується і відповідача [PERSON], який був залучений у якості співвідповідача уже після перегляду справи касаційним судом та відправлення її на новий розгляд. [PERSON] приховав від суду факт відчуження земельної ділянки під час судового розгляду справи про її поділ, та повідомив про те, що він продав земельну ділянку [PERSON], у звязку з чим, суд залучив його до участі у справі значно пізніше. Всі ці обставини не можуть бути залишені судом поза увагою, оскільки має місце зловживання процесуальними правами з боку відповідачів та їх представників через затягування цивільного процесу, численні відводи суддям, клопотання про відкладення розгляду справи, та, найважливіше через умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] просив відмовити в задоволенні позову, оскільки договори купівлі-продажу спірної земельної ділянки укладені між [PERSON] та [PERSON], а також між [PERSON] та [PERSON] є чинними, а тому визнати право власності за позивачами на спірну земельну ділянку у суду не має правових підстав. Також звертає увагу на те, що суд не може прийняти до уваги та задовольнити порушені вимоги у заявах сторони позивача, а саме: від 19.02.2014 року, яку представник позивачів адвокат [PERSON] назвав, як заяву про збільшення позовних вимог; від 05.03.2014 року яку представник позивачів адвоката [PERSON] назвав, як заяву про внесення змін до предмету позову; від 12.05.2015 року, яку адвокат [PERSON] назвав, як заяву про внесення змін до предмету позову та від 27.02.2017 року, яку адвокат [PERSON] назвала, як заяву про зміну предмету позову, яка, відповідно до положень ЦК України та ЦПК України, є зовсім іншим позовом, оскільки у всіх чотирьох заявах у змінюється предмет позову, тобто, змінено вимоги звернені через суд до відповідача щодо встановлення способу розвязання спірних правовідносин, а також, змінився розмір зобовязань відповідачів, які має встановити суд на користь позивачів. Разом з цим у заявах одночасно з предметом позову змінено підстави позову, тобто, змінено юридичні обставини, якими обґрунтовуються порушені в її прохальній частині позовні вимоги у порівнянні з тими, що були вказані позивачем у первісній позовній заяві. Іншою підставою для відмови у позові є напрацьована та узагальнена судова практика, згідно якої позивачі не вірно вибрали спосіб захисту своїх прав, що є підставою для відмови у даному позові. Разом з цим, не правильність даного позову не позбавляє права позивачів звернутись до суду з позовом, що відповідає законному способу захисту їх прав. Позивачі в неналежний спосіб звернулись до суду за захистом своїх прав, тобто, вони незаконно порушили перед судом вимоги про визнання недійсними договору купівлі продажу земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON], а у подальшому між [PERSON] та [PERSON], а тому ці вимоги не підлягають задоволенню, що є підставою для відмови у первинних позовних вимогах. Відповідачі [PERSON] [PERSON] в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань щодо відкладення розгляду справи не надійшло. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Клопотань щодо відкладення розгляду справи не надійшло. Представник служби у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Клопотань щодо відкладення розгляду справи не надійшло. Заслухавши\~\~пояснення\~\~учасників процесу, зясувавши обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд\~\~приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~\~\~ Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.\~\~\~\~ Відповідно до ст. 7 Загальної декларації прав людини всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Загальна декларація прав людини у статті 8 гарантує право кожної людини на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.\~\~\~\~ Відповідно до ч. 1ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.\~\~\~\~ Позивачі скористалися своїм правом та звернулися до суду з даним позовом.\~\~ Згідно з вимогами ст. 60 Цивільного кодексу України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається. «Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях». Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, які встановленні судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або, особа, щодо якої встановлено ці обставини. Факт проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] з 15 червня 2002 року до 16 вересня 2005 року встановлено та підтверджується рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10.02.2011 року, яке в цій частині не було скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 24.07.2013 року та набрало законної сили. У відповідності до ч.1 ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. Як встановлено судом, земельна ділянка площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, що розташована в м. Борисполі Київської області по вул. Сагайдачного, 14 була придбана 06.09.2004 року, відповідно до договору купівлі-продажу укладеного між [PERSON] та [PERSON], який було посвідчено приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області [PERSON] ( т. 1 а. с 20-21). Тобто, вказана земельна ділянка була набута [PERSON] та [PERSON] під час проживання однією сімєю, тому вона є обєктом їх спільної сумісної власності. Державний акт на право власності на вказану вище земельну ділянку [PERSON] отримав 04.04.2008 року. (т.1. а.с. 22-23) Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України у редакції, що діяла на момент укладення договору купівлі-продажу, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації. Згідно ст.126 Земельного кодексу України документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, на той момент був державний акт. Таким чином, на спірну земельну ділянку поширюється право спільної сумісної власності, оскільки на момент одержання [PERSON] державного акта він вже перебував у шлюбі з [PERSON], про що також наведено в ухвалі Апеляційного суду Київської області (а.с. 138 Т.2) Статтею 65 Сімейного кодексу України передбачено право подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема: 1. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. 2. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. 3. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладання договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Оскільки право власності на спірну земельну ділянку площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку з кадастровим номером 3210500000:13:004:0014, що розташована в м. Бориспіль по вул. Сагайдачного, 14 виникло під час перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, вона відноситься до спільного сумісного майна подружжя, на розпорядження яким необхідна згода іншого з подружжя, яка має бути засвідчена нотаріально. 21.08.2010 року відповідачем [PERSON] було укладено з відповідачем [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку з кадастровим номером 3210500000:13:004:0014, що розташована в м. Бориспіль по вул. Сагайдачного, 14, який був посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області [PERSON] (т. 5 а.с.44) [PERSON] ані усної згоди, ані висловленої письмово і нотаріально посвідченої на відчуження їх спільної земельної ділянки відповідачу [PERSON] не давала, у звязку з чим, відчуження останнім спірної земельної ділянки відбулося з порушенням вищевказаних правових норм. Відповідач [PERSON] порушив вимоги ст. 65 Сімейного кодексу України, яка передбачає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Правила розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності встановлені ч.2 ст.369 Цивільного кодексу України та ч.3 ст.65 Сімейного кодексу України, згідно з якими згода співвласника на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відчуження земельної ділянки виходить за межі дрібного побутового договору, а також потребує державної реєстрації, тому згода другого з подружжя має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. В пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України, для чинності правочину, його зміст не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених частинами третьою (вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність його їх внутрішній волі), п'ятою (реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним) ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Крім того, слід зазначити, що в п. 12 Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.08.2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], зазначено: «Відчужуване майно є особистою власністю [PERSON], так як на момент його придбання останній не перебував у зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах, не проживав ні з ким однією сімєю». Дані обставини не відповідають дійсності, так як рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10.02.2011 року, яке набрало законної сили, встановлено той факт, що [PERSON] та [PERSON] з 15 червня 2002 року до 16 вересня 2005 року проживали однією сімєю. Також, відповідно до п. 6 вказаного Договору купівлі-продажу [PERSON] стверджує, що відчужувана земельна ділянка на момент укладення договору «в спорі не перебуває», незважаючи на те, що позовна заява про її поділ була подана до Бориспільського міськрайонного суду Київської області 09.07.2010 р. (т.1 а.с. 2,) і її копія разом з додатками була судом відправлена [PERSON], що підтверджується копією супровідного листа (т.1 а.с. 45,). Відповідачу [PERSON] було достовірно відомо про відкриття провадження у даній справі, оскільки ним 03.08.2010 року подано до суду клопотання про перенесення дати розгляду справи після 20.08.2010 року. (т.1 а.с.46) Після чого останній 21.08.2010 р. здійснив відчуження спірної земельної ділянки, знаючи, що вона на той момент була предметом спору і не перебуває в його особистій власності. Таким чином, з урахуванням викладеного, на підставі встановлених в судовому засіданні обставин справи, з урахуванням того, що з володіння [PERSON] протиправно вибула належна їй на праві власності земельна ділянка, суд вважає, що договір купівлі продажу від 21.08.2010 року має бути визнаний недійсним на підставі ст. 215 Цивільного кодексу України. В подальшому відповідач [PERSON] 25 жовтня 2010 року продав земельну ділянку площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку з кадастровим номером 3210500000:13:004:0014, що розташована в м. Бориспіль по вул. Сагайдачного, 14, Київської області відповідачу [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 25.10.2010 p., який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] (т.5 а.с. 46) Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Згідно з частиною 1\~ст. 388 ЦК України\~якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень частини першої\~статті 388 ЦК України\~власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій\~статті 388 ЦК. Коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі\~статті 388 ЦК\~звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. 27.02.2012 року [PERSON] померла, у звязку з чим, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 11.07.2013 року до участі в справі залучено правонаступників [PERSON], а саме: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] У цьому звязку, оскільки спірна земельна ділянка, яка визнана судом спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], вибула з володіння останньої не з її власної волі і дана обставина встановлена судом, суд вважає, що позивачі, як правонаступники, мають право витребувати майно у добросовісного набувача - [PERSON] з його незаконного володіння. Позивачі [PERSON] та [PERSON], як батьки померлої, відповідно до ст. 1261 ЦК України є спадкоємцями першої черги за законом. Окрім них, спадкоємицею першої черги є малолітня донька померлої, [PERSON], 25.01.2007 року. Для прийняття спадщини позивачі у встановлений законодавством термін звернулися до Десятої Київської державної нотаріальної контори м. Києва, та 06.09.2012 р. кожен з них отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, що підтверджується копіями свідоцтв та витягів про реєстрацію в Спадковому реєстрі. Право власності на 1/6 обєкта незавершеного будівництва зареєстровано за [PERSON] в КП «Бориспільське бюро технічної інвентаризації» за №36020761 від 11.09.2012р., що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав №35463358 від 11.09.2012 р. Право власності на 1/6 обєкта незавершеного будівництва зареєстровано за [PERSON] в КП «Бориспільське бюро технічної інвентаризації» за №36020761 від 11.09.2012р., що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав №35463481 від 11.09.2012р. (т.3 а.с.100-104). У звязку з тим, що донька позивачів за життя не встигла оформити на своє імя правовстановлюючий документ на ? частину належної їй земельної ділянки, листом №3919/02-14 від 31.08.2012 р. 10-а київська державна нотаріальна контора повідомила позивачів про те, що їм необхідно звернутися до суду для визнання права власності на земельну ділянку. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення; до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Чинною редакцією ст. 120 ЗК передбачено, що з 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст. 377 ЦК і ст. 120 ЗК в редакції Закону від 5 листопада 2009 p. № 1702-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю»). Згідно з ч.4 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відповідно до\~ст.41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Таким чином, враховуючи вказані вище норми закону, до позивачів, як до спадкоємців обєкта незавершеного будівництва переходить право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений, пропорційно до їхніх часток у праві власності на обєкт незавершеного будівництва, у звязку з чим за позивачами [PERSON] та [PERSON] слід визнати право власності на 1/6 частину земельної ділянки площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку з кадастровим номером 3210500000:13:004:0014, що розташована по вул. Сагайдачного, 14 в м. Борисполі Київської області, в поряду спадкування за законом після смерті [PERSON], [INFO], яка померла 27.02.2012 року. Окрім позивачів [PERSON] та [PERSON] спадкоємицею першої черги за законом після смерті [PERSON] є малолітня донька померлої [PERSON], 25.01.2007 року. Відповідно до ст. 1241 ЦК України малолітня [PERSON] має право на обовязкову частку у спадщині, яке не залежить від згоди інших спадкоємців на її отримання, а тому задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON] щодо визнання за ними права власності на належну їм частину земельної ділянки, ніяким чином не порушують майнові права та інтереси дитини. Також суд звертає увагу, що при розгляді первісних позовних вимог [PERSON] третя особа [PERSON] заперечував проти задоволення позову, стверджуючи, що спірна земельна ділянка була придбана за рахунок його коштів. Під час розгляду справи письмових доказів, які б підтвердили цей факт стороною відповідача не надано. Доводи [PERSON] щодо даного факту надані раніше суд оцінює критично, оскільки після направлення справи на новий судовий розгляд ні він, ні його представник їх не підтримали і не підтвердили. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вважає, що з відповідача [PERSON] підлягають стягненню на користь [PERSON] та [PERSON] по 378 грн. 00 коп. на кожного витрат по сплаті судового збору, а також на користь держави 1378 грн. судового збору за розгляд збільшених позовних вимог [PERSON] та [PERSON] Заходи забезпечення позову, вжиті згідно ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23.03.2017 року слід скасувати після набрання рішенням суду законної сили. На підставі викладеного,

Outcome: approved