Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

У липні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Свої вимоги мотивує тим, що 11 березня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу автомобіля «Хонда Пілот». Зазначив, що на момент передачі автомобіля відповідачем була написана розписка про те, що в строк до 11 березня 2015 року йому буде сплачена вартість автомобіля у розмірі 120 000 грн., у разі неможливості сплати зазначеної суми у вказаний в розписці строк відповідач зобов'язався повернути йому автомобіль. Позивач вказав, що до цього часу відповідач не сплатив йому вказану суму та не повернув автомобіль. Посилаючись на те, що відповідач не сплатив кошти у розмірі 120 000 грн. за придбаний автомобіль просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 11 березня 2014 року, укладений між ним та відповідачем, а також просив зобов'язати відповідача повернути йому вказаний автомобіль. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов з викладених у ньому підстав і просили позов задовольнити у повному обсязі. Позивач пояснив, що відповідач є його сином. Заначив, що у 2014 році домовився з сином, що син йому сплатить 120 00 грн. за автомобіль «Хонда Пілот». У зв'язку з тим, що відповідачем не була виконана домовленість за договором купівлі-продажу автомобіля, а саме не передано грошові кошти за автомобіль, він звернувся до суду з даним позовом. Представник позивача у судовому засіданні вказала, що даний договір купівлі-продажу фіктивний, тому на цій підставі просила визнати недійсним. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав. Пояснив, що позивач є його батьком та дійсно 11 березня 2014 року між ними було укладено договір купівлі-продажу автомобіля «Хонда Пілот». Однак коштів позивачу за автомобіль він не давав, оскільки у нього відсутні кошти, а автомобіль не повертає, оскільки потрібен автомобіль для роботи. Оскільки на даний час вони з батьком посварилися через автомобіль, тому вирішити даний спір мирним шляхом вони не можуть. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи , вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] і [PERSON] 11 березня 2014 року було укладено договір купівлі-продажу автомобіля «Хонда Пілот», відповідно до умов зазначеного договору [PERSON] зобов'язався в строк до 11 березня 2015 року сплатити [PERSON] 120 000 грн. за автомобіль, у разі неможливості сплати зазначеної суми у вказаний строк відповідач зобов'язався повернути позивачу автомобіль (а.с. 4,5). Як на правову підставу своїх позовних вимог, позивач посилається на ст. 215 ЦК України. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Статтею 12 ЦК України передбачено, що особа вільно на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Зі змісту ст. ст. 27, 31 ЦПК України вбачається, що позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета та підстав позову. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Крім того, відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. У п. 24 даної постанови надано роз'яснення, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Згідно договору купівлі-продажу продавець передав товар, покупець його прийняв та зобов'язався його оплатити у строк до 11 березня 2015 року, а тому договір купівлі-продажу, на момент його вчинення, був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позивач та його представник не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили, що договір не відповідає вимогам положенням ст. ст. 16, 203 - 204, 215 ЦК України та доказів того, відповідач не бажав реального настання на момент вчинення правочину тих правових наслідків, що були обумовлені договором купівлі-продажу. Невиконання або неналежне виконання сторонами договору своїх зобов'язань не може бути підставою для визнання його недійсним згідно вимог ст. 215 ЦК України. Не виконання умов договору, зокрема, не сплата коштів за автомобіль відповідачем є підставою для захисту порушених прав позивача у інший спосіб. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, враховуючи, що волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі, а правочин був спрямований на реальне настання наслідків на момент укладання, суд приходить до висновку, що позов задовленню не підлягає, оскільки не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed