Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

У квітні місяці 2016 року [PERSON] звернувся із позовом до суду, який обґрунтовує тим, що 15 жовтня 2011 року з відповідачем був укладений договір позики за умовами якого він передав позичальнику кошти в сумі 5 000 доларів США строк повернення якої до 31 грудня 2013 року. Передача означеної суми коштів відповідачеві підтверджується письмовою розпискою від 15.10.2011 року. Однак позичальник коштів у визначений договором строк не повернув. Просить стягнути з відповідача грошові кошти еквівалентні 5 000 доларів США за офіційним курсом НБУ в сумі 132 150 грн, проценти за користування коштами в сумі 2 851,11 доларів США, що еквівалентні 75 354,83 грн. та три відсотки річних в розмірі 333, 69 доларів США, що еквівалентно 8 819,42 грн. та судові витрати в примусовому порядку. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги уточнив, просить стягнути з відповідача позику в розмірі 5 000 доларів США, що еквівалентно 132 150 грн., проценти за користування коштами в сумі 75 358,57 грн. та 3% річних у сумі 8 819,65 грн. Відповідач [PERSON] позов визнав та не заперечує щодо його задоволення. В судове засідання не з»вився, подав заяву про розгляд заяви за його відсутності. Заслухавши доводи представника позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом достовірно установлено,що 15 жовтня 2011 року відповідач [PERSON] позичив у [PERSON] кошти в сумі 5 000 доларів США, які мав повернути позичальнику до 31 грудня 2013 року, що підтверджується письмовою розпискою від 15.10.2011 року. Однак у визначений строк позичальник коштів не повернув. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Сторони при укладанні договору позики дотримались письмової форми договору відповідно до вимог частини 2 статті 1047 Цивільного кодексу України, згідно якої на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання їй позикодавцем визначеної грошової суми. Так, з аналізу ст. ст. 510, 545 ЦК України та відповідно до ст. ст. 1046, 1047 ЦК України розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем для підтвердження перед ним невиконаного зобов'язання за договором позики. Позичальник, як передбачено частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З матеріалів справи вбачається, що згідно з розпискою від 15 жовтня 2011 року [PERSON] зобов'язався повернути грошові кошти в розмірі 5 000 доларів США до 31.12.2013 року. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає оплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення. Оскільки відповідач [PERSON] за умовами договору позичених коштів не повернув, тому кошти в розмірі 127 852,5 грн., що еквівалентно 5 000 доларів США на день ухвалення рішення підлягають стягненню з відповідача відповідно до вимог закону у примусовому порядку на користь позивача. (5 000 х 25.4847 = 127 423,5 грн.) Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), а відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Статтею 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України (ч.1 ст.1050 ЦК України). У ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлено розмір процентів - 3 % від простроченої суми, якщо інше не встановлено договором. Тому, суд вважає правомірним щодо застосуванню до спірних правовідносин ст. 625 Цивільного кодексу України в частині стягнення трьох процентів річних від суми боргу в розмірі 333,69 доларів США, що еквівалентно та норми ч. 1 ст. 1048 ЦК України в частині стягнення процентів за користування коштами в розмірі з врахуванням повернутих відповідачем грошових сум. При цьому суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що правовідносини, які виникли між сторонами, є договірними відносинами з приводу укладення та виконання договору позики, між сторонами виникли грошові зобовязання, виконання яких з урахуванням вимог постанови ВСУ від 02.07.2014 року №6-79 цс 14 підлягає у національній валюті України гривні. Чинним законодавством не передбачено обовязку отримання ліцензії НБУ на право надання грошових коштів в іноземній валюті фізичній особі. Нарахування трьох процентів річних проведено позивачем з дотриманням вимог ст. 625 ЦК України, та їх розмір становить (період нарахування з 01.01.2014 року по 22.03.2016 року) кількість днів 812 ( 5 000 доларів США (127 423,5 грн.) х 3% = 8 494,0 грн. Підлягають частковому відшкодуванню і проценти за користування позиченими коштами, не повернутими у визначений договором строк. Починаючи з жовтня місяця 2011 року до березня 2016 року розмір процентів за офіційним курсом НБУ становить 27 987,07 грн., однак суд вважає невірним нарахування відсотків із суми боргу 132 150 грн., позаяк такий розмір має бути розрахованим із еквівалентної суми боргу на час ухвалення рішення суду. За наведених підстав позов слід задоволити частково та стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 127 423,5 грн., що еквівалентно 5 000 доларів США, 8 494,0 грн. три відсотки річних, проценти в сумі 27 987,07 грн. та судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: partial