Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач звернувся до Краснокутського районного суду Харківської області з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] на його користь 17 508,92 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди. Обгрунтовуючи позов, посилався на те, що 16 лютого 2006 року між ним та [PERSON] було укладено безстроковий трудовий договір, згідно якого відповідача прийнято на посаду водія великовантажних автомобілів та як вбачається з «Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників» в його обовязки входить контроль за правильністю завантаження, розміщення та кріплення вантажу (у тому числі небезпечних, великовагових, негабаритних) у кузові. Водій [PERSON] здійснював перевезення вантажу сухе дитяче харчування за маршрутом Chorzow (PL) Київ (Україна) автомобілем [NUMBER]/АХ9502ХТ, згідно транспорної заявки № 144-45 від 04.07.2016 року, яку було складено до договору між ФОП [PERSON] та ТОВ «Вєста Україна» про надання транспортно експедиційних послуг по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному, міжміському та місцевому сполученні № 3718 від 4 липня 2016 року. Згідно міжнародної товарно - транспортної накладної CMR № 0845903 перевізник прийняв вантаж до перевезення без зауважень до кількості та стану вантажу, його завантаження. Під час передачі вантажу за СМR № 0845903 від перевізника до отримувача, було складено акт розбіжностей № UA16/155 при прийомці продукції від 12.07.2016 року, про що зроблено відповідну відмітку в CMR. Актом розбіжностей № UA16/155 було зафіксовано пошкодження вантажу. Так, при здачі довезеного вантажу отримувачу було виявлено брак товару - пошкоджені ящики в кількості 57 коробів. На адресу позивача надійшла вимога від ТОВ «ВєстаУкраїна» № 2259 від 18.08.2016 р., в якій зазначено, що розмір фактичної шкоди, завданої перевізником експедитору під час перевезення складає 17 508,92 грн., так як ТОВ з Іноземними Інвестиціями «Нутриція Україна» предявлено претензію ТОВ «Вєста Україна». 12 жовтня 2016 р. позивачем згідно платіжного доручення № 388 було сплачено 17 508,92 грн. вартості пошкодженого при перевезенні вантажу. Відповідач прийняв вантаж до перевезення без зауважень, а при здачі товару було виявлено пошкодження вантажу, це свідчить, що в діях відповідача присутнє неналежне виконання своїх обовязків, наявна вина працівника, оскільки останній не проконтролював стан та якість завантаження товару в транспортний засіб, яким здійснював перевезення вантажу, неналежно виконував свої посадові обов'язки, розуміючи, що невірне завантаження, транспортування може призвести до пошкодження вантажу, тим паче, що перевозиться дитяче харчування. 17 жовтня 2016 р. позивач направив поштою пропозицію та запропонував відповідачу, як працівнику, який заподіяв шкоду, добровільно покрити її у повному обсязі. Добровільно відшкодувати шкоду відповідач не погоджується. Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 16 лютого 2017 року позов задоволено. Стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача фізичної особи підприємця [PERSON] 17508 (сімнадцять тисяч пятсот вісім) грн. 92 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та судовий збір в розмірі 551 (пятсот пятдесят одна) грн.20 коп. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування скарги посилається на неповне зясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. В позовній заяві позивач як на підставу свого позову посилався на п. 1 ст. 134 КЗпП України, проте в оскаржуваному рішенні підставою позову зазначено п. 2 ст. 134 КЗпП України. До вказаних правовідносин суд повинен був застосувати положення статті 132 КЗпП України, а не положення ст. 134 КЗпП України. Рішення суду не місить достатніх доказів того, що саме відповідач отримав вантаж в розумінні вимог п. 2 ст. 134 КЗпП України. Всупереч ст. 130 КЗпП України не доведено наявність всіх умов матеріальної відповідальності працівника. Працівник не може нести відповідальність за несхоронність майна, яке йому передали для зберігання, використання в процесі роботи або з іншою метою у період після закінчення робочого часу і до його початку, а доказів того яким саме чином та в який час було завдано матеріальну шкоду не надано. Позивач надав суду заперечення в яких просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги , посилаючись на те, що відповідач займався міжнародними перевезеннями і йому був ввірений вантаж згідно транспортної накладної. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що зявилися, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що саме з вини [PERSON] відбулося пошкодження товару, вартість якого згідно претензії № 27 від 18 липня 2016 року позивач відшкодував в розмірі 17 508,92 грн. З таким висновком суду, колегія суддів не погоджується, з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При розгляді справи суд першої інстанції не виконав всі вимоги цивільного судочинства, не зясував усіх обставин, що мають значення для справи, постановив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права. Поза увагою суду залишився той факт, що посада водія, яку займав відповідач не відноситься до переліку посад з якими законодавством передбачено укладення договору про повну матеріальну відповідальність , що відсутній сам договір про повну матеріальну відповідальність, укладений між сторонами у справі та що відсутні докази вини відповідача. За таких обставин ухвалене судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Порушення норм матеріального і процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч.4 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення із ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач в порушення вимог ч.3 ст.10 ЦПК України не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог і не надав ні суду першої ні апеляційної інстанцій належних і допустимих доказів. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] у встановленому законом порядку зареєстрований як фізична особа-підприємець та його вид діяльності вантажний автомобільний транспорт код КВЕД 49.41. 16 лютого 2006 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] укладений безстроковий трудовий договір, згідно якого [PERSON] прийнято на посаду водія великовантажних автомобілів. Зі змісту договору вбачається, що відповідач зобов»язаний виконувати перевезення вантажів з повною матеріальною відповідальністю за товар та автомобіль, ремонт автомобіля, експедирування вантажів (а.с.15). 4 липня 2016 року між ФОП [PERSON] та ТОВ «Вєста Україна» був укладений договір №3718 про надання транспортно експедиційних послуг по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному, міжміському та місцевому сполученні. Згідно п.п.3.4.21 п.3 договору Перевізник (ФОП [PERSON]М.) зобовязується відшкодувати Експедитору вартість втраченого, знищеного або пошкодженого майна в 10 денний строк (а.с.26). Водій [PERSON] здійснював перевезення вантажу сухе дитяче харчування за маршрутом Chorzow (PL) Київ (Україна) автомобілем [NUMBER]/АХ9502ХТ, згідно транспорної заявки №144-45 від 04.07.2016 року, яку було складено до договору між ФОП [PERSON] та ТОВ «Вєста Україна» про надання транспортно експедиційних послуг по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному, міжміському та місцевому сполученні №3718 від 4 липня 2016 року, що не заперечується відповідачем та ним зазначено в поясненні відповідача по справі від 30 січня 2017 року. Як вбачається з транспортної заявки №144-145 одержувач вантажу є ТОВ з Іноземними Інвестиціями «Нутриція Україна», перевізник ФОП [PERSON], який прийняв вантаж до перевезення без зауважень до кількості та стану вантажу, його завантаження і саме він несе повну матеріальну відповідальність за збереження вантажу з моменту прийняття його до перевезення до моменту передачі вантажу вантажоодержувачу (а.с.31). Під час передачі вантажу від перевізника до отримувача, було складено акт розбіжностей № UA16/155 при прийомі продукції від 12.07.2016 року, про що зроблено відповідну відмітку в CMR № 0845903 . Актом розбіжностей № UA16/155 було зафіксовано пошкодження вантажу. Так, при здачі довезеного вантажу отримувачем було виявлено брак товару - пошкодження ящиків в кількості 57 штук. Зі змісту акту вбачається, що водій [PERSON] в графі «Особлива думка особи, що бере участь у складанні акту» вказав, що «повністю перебрані всі палети, особливих пошкоджень не має, а саме з його вини пошкоджень не має. Нижні 5 упаковок були покладені впродовж дошки палету и під грузом верхніх були трошки пом»яті». Бракована продукція, що належить компанії ТОВ з ІІ «Нутриція Україна», а саме: сухі дитячі суміші, дитячі каші та печиво для дітей в загальній кількості 4082 штуки, повний перелік згідно акту про списання товарів була утилізована, про що свідчить акт утилізації (захоронення) відходів №05/08/16. 18.07.2016 року на адресу ТОВ «Вєста Україна» ТОВ з ІІ «Нутриція Україна» було направлено претензію №27 від 18.07.2016 року про компенсування збитків в сумі 17 508,92 грн., в звязку з пошкодженням ящиків згідно акту розбіжностей № UA16/155. ТОВ «Вєста Україна» 18.08.2016 року на адресу ФОП [PERSON] було направлено вимогу вих. №2259 про сплату вартості пошкодженого вантажу у розмірі 17 508,92 грн., оскільки згідно п.6.15 Договору від 4 липня 2016 року перевізник несе повну матеріальну відповідальність за збереження вантажу з моменту прийняття його до перевезення до моменту передачі вантажу вантажоодержувачу, вказаному в товарно транспортних документах. 12 жовтня 2016 року ФОП [PERSON] було відшкодовано ТОВ «Вєста Україна» вартість пошкодженого вантажу згідно вимоги вих. №2259 від 18.08.2016 року в розмірі 17 508,92 грн., про що свідчить платіжне доручення №388 від 12 жовтня 2016 року. Відповідно до п.1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Згідно ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Положеннями ч. 1 ст. 130 КЗпП України передбачено матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, внаслідок порушення покладених на них трудових обов»язків. При покладанні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантується шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (вимоги ч. 2 ст. 130 КЗпП України). Отже, обовязковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності, зокрема і повної матеріальної відповідальності згідно ст. 134 КЗпП України, є вина особи у взаємозв»язку із іншими умовами такої відповідальності, що передбачені ст. 130 КЗпП України. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 „Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками судам роз'яснено, що виходячи з вимог ст.15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Матеріальна відповідальність працівника у повному розмірі шкоди, заподіяної з його вини підприємству, настає у випадках, передбачених статтею 134 КЗпП, коли: між працівником і підприємством укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або з іншою метою; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовим дорученням або іншими разовими документами; шкоди завдано діями працівника, що мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), зокрема під час їх вироблення, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством працівникові в користування; відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, завдану підприємству під час виконання трудових обовязків; шкоди завдано не під час виконання трудових обовязків; посадова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; керівник підприємства будь-якої форми власності винний у невчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. Відповідно до статті 135-1 КЗпП договори про повну матеріальну відповідальність укладаються лише у письмовій формі з працівниками (що досягли 18 років), які обіймають посади або виконують роботи, безпосередньо повязані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Як зазначено у статті 135-1, перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Слід звернути увагу, що стаття 135-1 КЗпП категорично формулює правило про припустимість укладення письмових договорів про повну матеріальну відповідальність лише з працівниками, що обіймають посади або виконують роботи, безпосередньо повязані зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Якщо ж до трудових обовязків працівників такі функції не входять, укладення договору про повну матеріальну відповідальність суперечитиме закону, хоч би посада, яку обіймає працівник, або робота, яку він виконує, і була зазначена у Переліку № 447. А отже, відповідно до статті 135-1 КЗпП договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність може укладатися, якщо є одночасно дві умови: наявність посади, яку працівник обіймає, або роботи, котру він виконує, у Переліку № 447; виконання обовязків згідно з посадою, а також роботи за фахом має бути безпосередньо повязане зі збереженням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням чи застосуванням в процесі виробництва довірених працівникові цінностей. Таким чином, лише формальний підхід (наявність посади або роботи в Переліку № 447) не дає підстав для укладення договору про повну матеріальну відповідальність, якщо у змісті трудової функції працівника нема перелічених обовязків. Укладаючи договір про повну матеріальну відповідальність, один оригінальний примірник такого договору передають працівникові, а другий зберігають у його особовій справі. Слід зазначити, що факт укладення договору про повну матеріальну відповідальність не може бути підставою для притягнення працівника до повної матеріальної відповідальності, якщо він не підпадає під категорію працівників, з якими роботодавець згідно із законодавством може укладати такий договір. З цього приводу Пленум Верховного Суду України в пункті 8 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року № 14 розяснив, що, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобовязаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір, та чи укладали його. Коли нема цих умов, на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Спонукаючи працівника, що не підпадає під категорію працівників, з якими роботодавець згідно із законодавством може укладати договір про повну матеріальну відповідальність, за умов відсутності такого договору до відшкодування майнової шкоди, є грубим порушенням законодавства про працю з боку работодавця. Сфера застосування зазначених договорів є обмеженою, тобто такий договір не можна укладати з будь-яким працівником. На сьогодні в Україні є чинним Перелік посад і робіт №447/24. Цей документ містить вичерпний перелік посад та робіт, які заміщуються або виконуються працівниками, з якими можна укласти договір про повну відповідальність. Договори, укладені з працівниками, які не обіймають вказаних посад (не виконують робіт), є нікчемними і не тягнуть юридичних наслідків. Так, у переліку немає такої посади, як водій. Водночас договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено із працівником, якщо його основна посада (робота) не допускає укладення з ним договору, а посада (робота), яку він обіймає (виконує) за суміщенням, дає таку можливість. Якщо відповідач як водій вантажного автомобіля виконував функції експедитора з перевезення вантажів, то покладення на нього повної матеріальної відповідальності можливе за умов видання відповідного наказу, що водієві доручається додаткова робота в порядку суміщення професій (посад), а саме додатково покладається виконання функцій експедитора і той ознайомлений з наказом під розпис із зазначенням про згоду на запровадження суміщення і з ним укладений договір про повну матеріальну відповідальність. Зміст договору про повну матеріальну відповідальність не може визначатися на розсуд сторін. Сторони при укладенні договору зобовязані використовувати Типовий договір про повну матеріальну відповідальність, що міститься у додатку 2 до Переліку посад і робіт №447/24. Одним із обовязків роботодавця, про який має бути зазначено у тексті договору про повну відповідальність, є обовязок ознайомити працівника, з яким укладено такий договір, з чинним законодавством щодо матеріальної відповідальності працівників за шкоду, завдану підприємству, а також з інструкціями, нормативами та правилами збереження, приймання, обробки, продажу (збуту), перевезення або застосування у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей. Суд першої інстанції на цю обставину уваги не звернув та стягнув з відповідача на користь позивача весь розмір шкоди. З викладеного вбачається, що судове рішення ухвалене без повного зясування всіх обставин, що мають значення для справи, тому воно без зміни залишатися не може і підлягає скасуванню. Матеріали справи свідчать , що відповідач працював на посаді водія, яка не підпадає під перелік посад з якими можливе укладання договору про повну матеріальну відповідальність і такий договір взагалі не укладався. Посилання позивача на запис в трудовому договорі про посадові обов»язки відповідача щодо перевезення вантажу з обов»язками експедирування і повною матеріальною відповідальністю, як на підставу для задоволення позову і стягнення з відповідача шкоди є хибним. Такий працівник не набуває статусу матеріально відповідальної особи, а несе відповідальність за шкоду, завдану підприємству, на загальних підставах, тобто в межах його середнього місячного заробітку. Позивач з таким позовом до суду не звертався. Даний позов обгрунтовував тим, що трудовий договір містить умови повної матеріальної відповідальності і наполягав саме на задоволенні позову з цих підстав. Статтями 10,60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. З врахуванням того, що позивачем суду в порушення ст.10,60 ЦПК України доказів вини відповідача в пошкоджені вантажу і того, що саме відповідач отримав вантаж в розумінні вимог п. 2 ст. 134 КЗпП України надано не було, підстав для стягнення з нього шкоди в межах його середнього місячного заробітку не має. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем за подачу апеляційної скарги сплачено 606 грн 32 коп, які підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Outcome: approved