Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

У липні 2020 року позивач звернулась до суду з позовом в якому просила визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить 2/3 частини вищевказаної квартири, власником іншої 1/3 частини квартири є [PERSON] . В зазначеній квартирі, крім позивача та третьої особи, також зареєстрована відповідач. Проте, відповідач за місцем реєстрації не проживає з 2015 року, її особистих речей в квартирі немає, всі комунальні послуги та витрати пов`язані з використанням квартири сплачує позивач, жодних домовленостей щодо користування спірною квартирою між сторонами немає. Оскільки відповідач спільним побутом з позивачем не пов`язана, її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 08.07.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач відзиву на позовну заяву не надала, причини своєї неявки суду не повідомила. Повідомлення відповідача про розгляд справи здійснювалось судом шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви та доданих до неї документів за адресою реєстрації та додатково шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади. Третя особа надала до суду письмову заяву в якій просила розгляд справи провести за її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі та підтвердила, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі з 2015 року. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Суд,\~заслухавши представника\~позивача,\~дослідивши матеріали\~справи \~і оцінивши\~наявні в\~ній докази, дійшов наступного. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 16.04.2007 Управлінням з використання та розвитку комунальної власності міської ради згідно з розпорядженням від 16.04.2007 №1942-р, та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 10.10.2016 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ємельяновою О.В., зареєстрованого в реєстрі за №692, [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 08.12.2020, довідка №235844480, інша 1/3 частка вищевказаної квартири належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] . Згідно відомостей про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради №23063-000340364-037-08 від 24.06.2020 за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади міста Миколаєва Про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні №16.27-89075-2020 від 08.07.2020 відповідач [PERSON] дійсно зареєстрована за вищевказаною адресою. Актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 26.06.2020 засвідченим сусідами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтверджується, що відповідач за адресою: [ADDRESS] , не проживає більше чотирьох років, її особистих речей не має, участі в комунальних платежах та ремонтних роботах квартири не приймає. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що вони є сусідами позивача, та вказали, що відповідач в спірній квартирі не з`являлась близько 6 років. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій в здійсненні покладених на них завдань по управлінню житловим фондом, експлуатації і збереженню його. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об`єктивно оцінивши наявні докази у сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивач, як власник квартири, позбавлена можливості у повній мірі використовувати своє право власності у зв`язку з тим, що за адресою її нерухомого майна зареєстрована відповідач, яка за вказаною адресою не проживає понад один рік та відповідно до вимог статті 405 ЦК України втратила право на користування цим житлом, а тому позов підлягає задоволенню у спосіб, вказаний позивачем. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн., витрати на оплату якого понесені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved