Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-01 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з такою заявою в якій вказував на те, що з 1999 по 2016 роки він постійно проживав з [PERSON] , яку вважає своєю рідною бабусею, однією сім`єю, останні вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом. У 2016 році [PERSON] за власним бажанням переїхала до Вознесенського геріатричного пансіонату, де постійно проживала до моменту смерті ( [INFO] ). Незважаючи на зміну місця проживання, заявник продовжував постійно (двічі на тиждень) відвідувати [PERSON] , забезпечував її продуктами харчування, ліками, після смерті останньої поховав її власними силами та за власні кошти. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина (частину якої спадкодавець заповіла заявнику). [PERSON] належним чином прийняв спадщину, в тому числі й ту, що не ввійшла до визначеного в заповіті складу спадкового майна, та звернувся до нотаріальної контори з приводу посвідчення своїх спадкових прав. Проте нотаріус відмовив заявнику в посвідченні спадкових прав щодо майна, не охопленого заповітом, вказуючи на відсутність у нього доказів, що він належить до категорії спадкоємців за законом. У зв`язку з цим [PERSON] просив встановити факт його постійного проживання з [PERSON] однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини, вказуючи на те, що це надасть йому право на спадкування в якості спадкоємця четвертої черги за законом. В судовому засіданні заявник [PERSON] свою заяву підтримав у повному обсязі. Представник заінтересованої особи Вознесенської міської ради - в судове засідання не з`явився, проте надав суду заяву про розгляд справи без його участі, вирішення питання щодо задоволення заяви [PERSON] залишив на розсуд суду. Оскільки матеріали справи містять всю необхідну для вирішення справи інформацію, а тому суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі представника заінтересованої особи. Заслухавши пояснення заявника [PERSON] , показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Зокрема, судом з пояснень заявника, показань свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та письмових доказів (а.с. 5-21, 31) встановлено, що з 1999 по 2016 роки [PERSON] постійно проживав з [PERSON] , яку вважає своєю рідною бабусею, однією сім`єю, останні вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом. У 2016 році [PERSON] за власним бажанням переїхала до Вознесенського геріатричного пансіонату, де постійно проживала до моменту смерті ( [INFO] ). Незважаючи на зміну місця проживання, заявник продовжував відвідувати [PERSON] в пансіонаті, забезпечував її продуктами харчування, ліками, після смерті останньої поховав її власними силами та за власні кошти. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина (частину якої спадкодавець у вигляді земельної ділянки заповіла заявнику). [PERSON] прийняв спадщину (а.с. 31) та звернувся до нотаріальної контори з приводу посвідчення своїх спадкових прав, як спадкоємця за заповітом та за законом. Проте нотаріус відмовив заявнику в посвідченні спадкових прав щодо майна, не охопленого заповітом, вказуючи на відсутність у нього доказів, що він належить до категорії спадкоємців за законом. Відповідно до ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України, постанови Пленуму Верховного Суду України за №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Перелік фактів, які підлягають встановленню судом в окремому провадженні, викладений в ч. 1 ст. 315 ЦПК України та не є вичерпним. Зокрема,\~згідно ч.\~2\~ст.\~256\~ЦПК України,\~у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно абз. 2 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» (далі постанова), якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Відповідно до п. 21 постанови, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги може належати жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Як зазначив Верховний Суд в своїй постанові від 21 березня 2019 року у справі №461/4689/15-ц, для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків. Відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження обставин, які свідчать про проживання заявника з особою, яка померла, однією сім`єю щонайменше п`ять років, унеможливлює визнання заявника спадкоємцем четвертої черги після її смерті. А обставини щодо надання допомоги та піклування заявником про померлу не підтверджує факт наявності між ними відносин, притаманних сім`ї.\~ Таким чином, в судовому засіданні не доведено, що [PERSON] проживав з [PERSON] однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, оскільки з пояснень заявника та досліджених доказів вбачається, що спадкодавець протягом останніх двох років до своєї смерті постійно проживала у Вознесенському геріатричному пансіонаті. Надання допомоги та піклування заявником про померлу протягом останніх двох років до відкриття спадщини жодним чином не підтверджує факт проживання та наявності між ними протягом цього строку відносин, притаманних сім`ї.\~ А тому, підстави для встановлення факту, про який просить заявник, відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed