Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

У листопаді 2017 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 14.06.2013 р., укладеного між [PERSON] , від імені [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), належить квартира [ADDRESS] . З 2012 р. відповідачка та її син не проживають у вказаній квартирі, хоча зареєстровані в ній, витратпо сплаті житлово-комунальних послуг та інших витрат по утриманню житлового приміщення не несе, будь-якої кореспонденції не отримує, власних речей у квартирі не зберігає, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даними вимогами. У серпні 2018 р. [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, шляхом зобов`язання надати дублікат ключів від вхідних дверей квартири, мотивуючи свої вимоги тим, що з червня 2013 р. спірна квартира перебуває у власності [PERSON] згідно договору купівлі-продажу. Відчуження даної квартири необхідно було для [PERSON] , як батька [PERSON] , яка на той час була одружена з рідним братом [PERSON] - [PERSON] , оскільки [PERSON] мав громадянство Російської Федерації, але з метою отримання можливості постійного проживання в Україні, йому необхідно було термінового набути право постійного користування нерухомим майном. Після відчуження спірної квартири, вона за спільною згодою залишилась проживати, користуватись та бути зареєстрованою за цією адресою, нею в повному обсязі здійснювалося її утримання та оплата за комунальні послуги. Після реєстрації сина [PERSON] , вона з 2013 р. здійснила реєстрацію місця його проживання у цій квартирі Протягом всього часу її реєстрації в спірній квартирі з 2003 р. по квітень 2018 р. вона постійно користувалась спірною квартирою. Однак в квітні 2018 р. без її згоди в квартиру переїхала на постійне проживання [PERSON] , змінивши замки вхідних дверей, чим чинить їй перешкоди у проживанні, користування квартирою та належним їй майном. В судове засідання позивач (відповідач) [PERSON] та його представник не з`явились, позивач надав заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутність, свої позовні вимоги підтримує у повному обсязі; відповідачка (позивачка) [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явились, надала до суду заяву з проханням розглядати справу у її відсутність; відповідачка по зустрічному позову [PERSON] в судове засідання також не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена відповідно вимог закону, з заявами, чи клопотаннями про неможливість розгляду справи у її відсутність до суду не зверталась. Представника третьої особи - Дарницького районного відділу Головного управління ДМС в м. Києві Державної міграційної служби України в судове засідання не з`явився, в направленому до суду листі просив справу розглядати у відсутність представника. Представника третьої особи - Служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, в направленому до суду листі просив справу розглядати у відсутність представника. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини. Як зазначає ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1, ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Суд, в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі, встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] на підставі довіреності від імені [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) 14.06.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкодою О.М., реєстраційний №2020, продавець, в особі представника передав, а покупець прийняв у власність квартиру [ADDRESS] . Згідно довідки ф.3. виданої [PERSON] №372 від 10.03.2017 р., вбачається, що квартирі [ADDRESS] [PERSON] не зареєстрований, але є власником особового рахунку на цю житлову площу. На вказаній житловій площі зареєстровані 4 особи - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Крім того, судом встановлено, що відповідачка разом з малолітнім сином з 2012 р. не проживають у зазначеній квартирі. З того періоду вона витратпо сплаті житлово-комунальних послуг та інших витрат по утриманню житлового приміщення не несе, будь-якої кореспонденції не отримує. Позивач перешкод у користуванні житлом відповідачці не чинив. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України). Право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання. Статтею 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Частина 2 ст. 405 ЦК України визначає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК, ст. 405 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскільки відповідачка та її малолітній син не є співвласниками або власниками спірної квартири, також членом сім`ї позивача, більше 1 років не проживають в даній квартирі без поважних причин, відповідачка не сплачує витрати по оплаті житлово-комунальних послуг та інших витрат по утриманню житлового приміщення, не цікавиться нею, позивач перешкод у користуванні житлом відповідачці та її малолітньому сину не чинив, а тому їх необхідно визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням, тим самим задовольнивши вказаний позов, а в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141, ЦПК України, оскільки позов підлягає задоволенню, тому з відповідачки на користь позивачки необхідно стягнути 640,00 грн. судового збору, сплаченого останнім при зверненні до суду.

Outcome: approved