Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», в якому, з урахуванням заяви про збільшення вимог, просила: - визнати за нею право власності на прогулянковий мотокатер з бортовим номером «УХБ-2270», 1993 року побудови, матеріал корпусу сталь, довжина найбільша 13,85 м, ширина 3,23 м, висота борту 1,1 м, двигун МАN G1101-3274 150 к.с.; - визнати недійсними та скасувати свідоцтво про право власності для прогулянкових суден СR№004714 та свідоцтво про право плавання під державним прапором СN№004761, які 19.10.2009 року були видані [PERSON]; - витребувати із незаконного володіння [PERSON] прогулянковий мотокатер з бортовим номером «УХБ-2270» («Виват Анастасія»), 1993 року побудови, матеріал корпусу сталь, довжина найбільша 13,85 м, ширина 3,23 м, висота борту 1,1 м, двигун «МАN» G1101-3274, 150 к.с. та човновий мотор SUZUKI DF 140 TL №14001F-883307; - визнати недійсним договір купівлі-продажу мотокатера № 5890 від 09.06.2004 року, укладений на Херсонській товарній біржі «Альтер-Эго» між [PERSON] та [PERSON] В ході судового розгляду до участі у справі в якості співвідповідача залучено [PERSON]. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач є власником прогулянкового мотокатера з бортовим номером «УХБ-2270», 1993 року побудови, двигун «МАN» G1101-3274, 150 к.с. та човнового мотору SUZUKI DF 140 TL №14001F-883307. Право власності на мотокатер нею набуто на підставі договору купівлі-продажу від 14.04.2006 року, укладеного на товарній біржі з [PERSON], а човновий мотор нею придбано у ПП [PERSON] за особисті кошти. Зазначене майно перебуває у фактичному володінні відповідача [PERSON], який неправомірно використовує його на власний розсуд. Крім того, [PERSON] на підставі сфальсифікованого договору купівлі-продажу, нібито укладеного на товарній біржі з [PERSON], неправомірно зареєстрував своє право власності на вказаний мотокатер (на час звернення до суду і розгляду справи судно має назву «Виват Анастасія») і отримав свідоцтво про право власності для прогулянкових суден та свідоцтво про право плавання під державним прапором. Враховуючи наведене, позивач вирішила звернутись до суду за захистом свого порушеного права. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги, з урахуванням заяви про їх збільшення, підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач [PERSON] та його представник позовні вимоги не визнали, проти їх задоволення заперечували, просили суд відмовити в задоволенні позову та застосувати наслідки пропущення строків позовної давності. Відповідачі [PERSON] та Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в судове засідання не зявились, про день, час та місце розгляду справи вони повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. В матеріалах справи наявні письмові заперечення проти позову представника відповідача Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», в яких він позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову. Третя особа [PERSON] позовні вимоги підтримав, проти їх задоволення не заперечував. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 13.08.1976 року по 19.03.1993 року. Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 09.07.2014 року у справі №666/2424/13ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 09.09.2014 року, відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання та поділ спільного сумісного майна подружжя. Відповідно до свідоцтва про право власності для прогулянкових суден СR№004714 від 19.10.2009 року та свідоцтва про право плавання під державним прапором СN№004761 від 19.10.2009 року [PERSON] є судновласником прогулянкового мотокатера з бортовим номером «УХА-2399-К» під назвою «Виват Анастасія», 1993 року побудови, матеріал корпусу сталь, довжина найбільша 13,85 м, ширина 3,23 м, двигун «МАN» G1101-3274, 150 к.с. Його право власності зареєстровано в Державному судновому реєстрі України на підставі договору купівлі-продажу мотокатера № 5890 від 09.06.2004 року, укладеного на Херсонській товарній біржі «Альтер-Эго» між [PERSON] та [PERSON] За твердженням позивача дійсним власником вказаного мотокатера є вона, право власності нею набуто на підставі договору купівлі-продажу від 14.04.2006 року, укладеного на Українській універсальній міжрегіональній товарній біржі з [PERSON]. Згідно квитанції до прибуткового касового ордера ПП «[PERSON]А.» № 15 від 25.01.2008 року від [PERSON] прийнято 60639 грн. за човновий мотор SUZUKI DF 140 TL №14001F-883307. Оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків щодо заявлених позовних вимог. Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частиною 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Положеннями ч.ч. 3 та 4 ст. 334 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Сатттею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Положеннями ст. 662 ЦК України визначено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (ч. 1). Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства (ч. 2). Відповідно до ч. 5 ст. 656 ЦК України особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватись законом. Згідно вимог ч. 1 ст. 26 та ч. 1 ст. 27 КТМ України українські судна, технічний нагляд за якими здійснюють класифікаційні товариства, підлягають реєстрації у Державному судновому реєстрі України. Українські судна, що не підлягають реєстрації у Державному судновому реєстрі України, реєструються у Судновій книзі України. Судно може бути зареєстровано у Державному судновому реєстрі України або Судновій книзі України тільки в одному морському порту України. Статтею 31 КТМ України визначено, що особи, які ухиляються від обов'язкової реєстрації судна, або зареєстрували його у Державному судновому реєстрі України чи Судновій книзі України незаконним шляхом несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України. З наведених нормативних положень слідує, що з вимогами про визнання права власності має право звернутись лише власник майна, який правомірно набув право власності на передбачених законодавством підставах. Найпоширенішою підставою набуття права власності є договір купівлі-продажу. Продавцем за таким договором може виступати лише власник майна. Право власності на майно, що підлягає державній реєстрації, виникає після проведення такої реєстрації. КТМ України передбачає обовязкову реєстрацію суден, а відтак право власності на судно визнається Державою після його реєстрації. Отже, для вирішення вимог щодо визнання права власності слід перевірити правомірність набуття права власності особою, яка вважає себе власником, та наявність права власності у особи, яка передає своє право власності, а також дотримання вимог щодо проведення державної реєстрації права власності. Як зазначалось, позивач вважає себе дійсним власником спірного мотокатера та зазначає, що право власності нею набуто на підставі договору купівлі-продажу від 14.04.2006 року, укладеного на Українській універсальній міжрегіональній товарній біржі з [PERSON]. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт передачі майна та проведення оплати або вчинення інших дій на виконання вказаного договору. Позивач не надала суду жодних доказів та пояснень, які б підтверджували поважність не проведення реєстрації судна за нею як за новим судновласником. Натомість, з матеріалів справи вбачається, що позивач була обізнана про реєстрацію спірного судна за [PERSON] і сама приймала в цьому участь /а.с.134-135/. Крім того, відповідно до позовної заяви у справі №666/2424/13ц позивач не заперечувала правомірності набуття [PERSON] права власності на спірне судно та зазначала про те, що воно набуте відповідачем в період їх спільного проживання. В матеріалах справи відсутні також докази наявності у [PERSON] права власності на момент укладення договору від 14.04.2006 року. Навпаки, відповідно до письмових доказів /а.с. 162, 163, 167, 183, 193, 227, 239/ в органах, уповноважених проводити реєстрацію суден, відсутня будь-яка інформація про реєстрацію суден за [PERSON] Отже, за відсутності доказів виконання договору купівлі-продажу від 14.04.2006 року, за відсутності державної реєстрації права власності на спірне судно за позивачем, за відсутності доказів наявності на момент укладення договору права власності на спріне судно у [PERSON], суд вважає договір купівлі-продажу від 14.04.2006 року нікчемним, тому позивач не довела наявності в неї права власності на мотокатер з бортовим номером «УХБ-2270», 1993 року побудови. У звязку з чим, вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Відповідно до положень ч. 1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до положень ч. 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом наведених положень оскаржити договір або інший правочин може або одна з його сторін або інша заінтересована особа, а витребувати майно з чужого незаконного володіння може лише його власник. Оскільки позивач не довела наявності у неї права власності на спірне судно, суд вважає, що укладенням спірного договору купівлі-продажу мотокатера № 5890 від 09.06.2004 року між [PERSON] та [PERSON] та видачею на імя останнього спірних свідоцтв не порушено прав позивача. Доводи щодо незаконності спірного договору не свідчать про наявність у позивача права вимоги про визнання його недійсним. Отже, в задоволенні позову в частині вимог про визнання недійсними договору купівлі-продажу, свідоцтва про право власності для прогулянкових суден та свідоцтво про право плавання під державним прапором та в частині вимог про витребування спірного судна з чужого незаконного володіння також слід відмовити. Разом з тим, вимоги щодо витребування човнового мотору є обґрунтованими з огляду на наступне. Згідно положень ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна. В силу положень статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною 1 ст. 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно вимог ст.ст. 397, 398 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірний, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. При цьому право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Згідно вимог п. 1.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті України, затвердженого постановою НБУ від 15.12.2004 року №637, прибутковий касовий ордер є первинним документом, що застосовується для оформлення надходжень готівки, тобто факт оплати певною особою певної суми за певний товар, який зазначений у цьому ордері. Відповідно до матеріалів справи [PERSON] в якості оплати за човновий мотор SUZUKI DF 140 TL №14001F-883307 до каси ПП «[PERSON]А.» внесено 60639 грн., що підтверджує її право власності на вказане майно. Протягом судового розгляду справи відповідачем [PERSON] не було спростовано ні належності спірного човнового мотору на праві власності саме позивачу, ані фактичного володіння ним цим мотором. В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували укладення будь-яких договорів між сторонами щодо коритсуванння спірним майном. За таких обставин заявлена позивачем вимога про витребування човнового мотора із незаконного володіння [PERSON] є цілком обґрунтованою та відповідає визначеному законом способу захисту порушених прав позивача як власника спірного майна. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 606,39 грн.

Outcome: partial