Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

У липні 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа на стороні, відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Садівниче товариство «Рассвет» про визнання недійсним державного акту на земельну ділянку, в якому просила визнати недійсним державний акт серія ІV-ПЛ, №024264,який виданий 17 вересня 1999 року на ім`я [PERSON] право приватної власності на земельну ділянку № [NUMBER] в садівничому товаристві «Рассвет» сел. Вороніна (колишня адреса), з призначенням земельної ділянки для ведення садівництва та площею 703 кв.м. та стягнути судові витрати з відповідача по справі. Згідно ухвали суду від 04 серпня 2020 року відкрито загальне позовне провадження, призначено справу до підготовчого провадження. В ході підготовчого провадження позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій [PERSON] просила визнати недійсним державний акт серія ІV-ПЛ, №024264,який виданий 17 вересня 1999 року на ім`я [PERSON] на право приватної власності на земельну ділянку № [NUMBER] в садівничому товаристві «Рассвет» сел. Вороніна (колишня адреса), з призначенням земельної ділянки дл я ведення садівництва та площею 703 кв.м., визнати за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) право власності за набувальною давністю на земельну ділянку № [NUMBER] за адресою: Садівниче товариство «Рассвет», [ADDRESS], яка має площу 703 кв.м. та призначена для ведення садівництва та стягнути судові витрати з відповідача. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Кулішов В.П. в судове засіданні не з`явились, але надали на адресу суду заяви, в яких прохали проводити судовий розгляд справи у їх відсутність, позов підтримують в повному обсязі. Представник третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Садівничого товариства «Рассвет» в судове засідання представник не з`явився, але надав на адресу суду заяву, в якій прохав проводити судовий розгляд справи у відсутність їх представника, при вирішенні спору покладались на розсуд суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, про що мається оголошення опубліковане на сайті «Судова влада». Статтею 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких обставин в разі якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засіданні без поважних причин або без повідомлення причини та відповідачем не було подано відзив, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду даної справи. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , користується більше 15 років земельною ділянкою [NUMBER] за адресою: Садівниче товариство «Рассвет», [ADDRESS] , яка має площу 703 кв.м. та призначена для ведення садівництва, що підтверджується довідкою з СТ «Рассвет» від 03.07.2020 року та Списком власників земельних ділянок в Садівничому товаристві «Рассвет», яке є додатком №5 до розпорядження виконкому Полтавської міської ради, станом на 01.09.2018 року. Так, відповідно до списку членів садівничого товариства у власності позивача перебуває земельна ділянка № [NUMBER] площею 703 кв. м. та є приватизованою. З матеріалів справи вбачається, що земельною ділянкою до позивача користувався її батько [PERSON] , якому вищевказана земельна ділянка виділялася під час прийняття його в члени садівничого товариства згідно виписки із спільного рішення адміністрації і профсоюзного комітету №4 від 10 жовтня 1985 року. В позові позивачем вказувалос про те, що маючи намір присвоїти кадастровий номер на земельну ділянку, згідно чинного законодавства, позивач звернулася до Полтавської міської ради. Натомість їй було повідомлено, що це неможливо так як наявне право власності на цю земельну ділянку на іншу особу та надана копія державного акту на право приватної власності на землю, який виданий на ім`я колишнього чоловіка позивача « [PERSON] », не зважаючи на те, що її колишній чоловік ніколи не був членом садівничого товариства «Рассвет», не користувався вищевказаною земельною ділянкою та не подавав документи на приватизацію земельної ділянки для ведення садівництва. Так, у відповідності до довідки голови садівничого товариства «Рассвет» від 03.07.2020 року, зазначено, що « [PERSON] , на ім`я якого видано державний акт серія ІV-ПЛ, №024264 на право приватної власності на земельну ділянку № [NUMBER] в садівничому товаристві «Рассвет», для ведення садівництва, ніколи не був членом садівничого товариства «Рассвет», членські та пайові внески не сплачував, утриманням та доглядом за земельною ділянкою не здійснював.» Позивачем в позові вказувалось про те, що з довідки СТ «Рассвет» від 03.07.2020 року вона дізналася про порушення її права власності на земельну ділянку якою вона користується, як член садівничого товариства, утримує її в належному стану, сплачує відповідні внески. Поряд з цим, в обґрунтування своїх позовних вимог позивачем вказувалось про те, що оскільки її прізвище, прізвище її батька та її чоловіка є одним і тим же « [PERSON] », так відповідач, її чоловік після одруження взяв прізвище позивача, що вказує про те, що під час оформлення та видачі державного акту серія ІV-ПЛ, №024264 на право приватної власності на земельну ділянку № [NUMBER] , що знаходиться в садівничому товаристві «Рассвет» та призначена для ведення садівництва сталася помилка та видано державний акт не на ту особу, яка повинна бути власником земельної ділянки, в свою чергу, що призвело до порушення законних прав та інтересів позивача у справі, що стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом. Відповідно до розписки касира правління садового товариства про прийняття вступних та членських взносів від 1.11.1985 року, квитанції за приватизацію землі, дублікати чеків та чеки на прізвище [PERSON] , що надані під час будівництва садового будинку на вищевказаній земельній ділянці і накладні, товаро-транспортні накладні та видаткові накладні. У відповідності дло правової позиції викладеної в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 362/884/16-ц, зроблено висновок, що «визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, ефективним та окремим способом захисту та поновлення порушених прав у судовому порядку. Вказана правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України, зокрема у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15 та у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-319цс15. У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15 зроблено висновок, що «оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку». Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до роз`яснень, викладених у абзаці 2 пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 ГПК України судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. У відповідності до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-22цс15, вчинення на державному акті (визнаному судом недійсним) відмітки про відчуження земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу не змінює суті такого державного акта, як недійсного. Більше того, підстави припинення права власності на земельну ділянку, як скасування рішення органу виконавчої влади, на підставі якого було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, ЗК України не передбачено. Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 12 вересня 2012 року у справі № 6-71цс12. Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності і видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Належними відповідачами у справах про визнання недійсними актів про право власності на земельну ділянку є особа, якій видано державний акт про право власності на відповідну земельну ділянку, таким чином суд приходить до висновку, що [PERSON] є належним відповідачем по справі. У частині першій статті 125 ЗК України, передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно частини першої статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до положень ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 125 та ч. 1 ст. 126 ЗК України, громадяни набувають права власності земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, та право на них підтверджується державними актами. Право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності земельної ділянкою, та його державної реєстрації. Положеннями ст.ст. 152 і 155 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельної ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У разі видання органом виконавчої влади акта, яким порушуються права особи щодо користування належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Поряд з цим, позивачем заявлено вимогу про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, що підлягає до задоволення. Судом встановлено, що позивач 15 років користуюся земельною ділянкою [NUMBER] за адресою: Садівниче товариство «Рассвет», [ADDRESS] , яка має площу 703 кв.м. та призначена для ведення садівництва. Даний факт підтверджується довідкою з СТ «Рассвет» від 03.07.2020 року та Списком власників земельних ділянок в Садівничому товаристві «Рассвет», яке є додатком №5 до розпорядження виконкому Полтавської міської ради, станом на 01.09.2018 року. Відповідно до списку членів садівничого товариства у власності позивача перебуває земельна ділянка № [NUMBER] площею 703 кв. м. та є приватизованою. До [PERSON] цією земельною ділянкою користувався її батько [PERSON] , якому вищевказана земельна ділянка виділялася під час прийняття його в члени садівничого товариства згідно виписки із спільного рішення адміністрації і профсоюзного комітету №4 від 10 жовтня 1985 року. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтава від 14.07.2008 року, згідно якого вирішувалось питання про розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] , встановлено, що [PERSON] залишив сім`ю і виїхав з міста в невідомому напрямку. Дані факти підтверджувались наявними доказами та показами свідків. Встановлені факти у вищевказаному рішенні суду, свідчать про те, що відповідач у 2002 році залишив сім`ю, утриманням майна не займався, і більше не з`являвся і не підтримував з зв`язок з позивачем та членами його сім`ї. Умови набуття права власності за набувальною давністю передбачені у статті 344 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої та другої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Відповідно до статті 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15-ти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється у порядку, встановленому цим Кодексом. Таким чином, з огляду на фактичні норми закону, які регулюють спірні відносини, умовами набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є: 1) добросовісність користування земельною ділянкою, яке полягає у невчиненні особою перешкод власнику земельної ділянки у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 15 років; 2) відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб; 3) безперервність користування протягом 15 років; 4) відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на цю земельну ділянку. Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю. Вищевказана правова позиція узгоджується з позицією, яка викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року по справі за №729/608/17 про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю. Судом встановлено, що позивач [PERSON] добросовісно користується оспорюваною земельною ділянкою, утримує її, сплачує відповідні платежі в садівниче товариство, як член цього товариства та не чинить перешкод власнику земельної ділянки у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 15 років, оскільки титульник власник [PERSON] ніколи цією земельною ділянкою не користувався, документи на неї на оформляв, відповідних внесків не сплачував за неї як член садівничого товариства та взагалі ніколи не займався її утриманням, що пітверджується відповідними довідками з СТ «Рассвет». Позивач відкрито користується земельною ділянкою, яке є очевидним для усіх інших осіб, оскільки [PERSON] є членом садівничого товариства, що підтверджується Списком власників земельних ділянок в Садівничому товаристві «Рассвет», яке є додатком №5 до розпорядження виконкому Полтавської міської ради, станом на 01.09.2018 року, в якому зазначено, шо [PERSON] є власником земельної ділянки за № [NUMBER] в садівничому товаристві «Рассвет» вул. Горіхова, земельна ділянка - «приватизована». Тобто відкритість користування земельною ділянкою є очевидним для інших осіб та правомірність такого користування не заперечується. Також безперервне користування [PERSON] земельною ділянкою більше чим 15 років, що підтверджується вищевкащаою довідкою з СТ «Рассвет» від 03.07.2020 року. Відсутність документів, які б свідчили про наявність у позивача прав на оспорювану земельну ділянку підтерджується державним актом серія ІV-ПЛ, №024264, який виданий на імя відповідача на право приватної власності на земельну ділянку № [NUMBER] , що знаходиться в садівничому товаристві «Рассвет» та призначена для ведення садівництва, що само по собі встановлює право власності іншої особи. Крім того, надаємо інформаційну довідку з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 17.08.2020 року за параметрами пошуку: « [PERSON] » (прізвище, ім`я та по-батькові позивача) та РНОКПП: « [NUMBER] » (реєстраційний номер облікової картки платника податків позивача). Згідно даної довідки за вищевказаними параметрами пошуку відомості з державного реєстру речових прав відсутні, що також підтверджує відсутність документів, які б свідчили про наявність у позивача прав на земельну ділянку. Таким чином, приймаючи до уваги той факт, що позивач безперервно, протягом тривалого часу користується земельною ділянкою, є членом садівничого товариства, як власник утримує земельну ділянку, користується нею відкрито, не чинить будь-яких перешкод стосовно земельної ділянки та не має правовстановлюючого документу на землю, суд приходить до висновку, що позивачем повністю доведено умови набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю згідно чинного законодавства. Частиною 1 ст.133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Таким чином, з огляду на норми ст. 141 ЦПК суд приходить до висновку, про те, що судові витрати які складаються з судового збору у сумі 1681,60 грн. підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved