Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-01 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з таким позовом в якому (з врахуванням подальшого уточнення) вказувала, що з 04 січня 2007 року по 31 серпня 2017 року вона працювала у філії «Вознесенський райавтодор» Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»» (далі ДП «Миколаївський облавтодор») на посаді дорожнього робітника, а з 01 вересня 2017 року по 01 лютого 2019 року на посаді диспетчера підприємства. 01 лютого 2019 року позивачка звільнена з посади за власним бажанням, згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а саме в зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, умов трудового договору. При звільненні позивачки відповідач не провів з нею повний розрахунок, а саме: - не нарахував та не виплатив винагороду за вислугу років, яка передбачена умовами колективного договору, в розмірі 0,15 від місячного посадового окладу за листопад 2018 року, що становить 471 грн.; - нарахував, проте в подальшому незаконно скасував та не виплатив винагороду за вислугу років, яка передбачена умовами колективного договору, в розмірі 0,15 від місячного посадового окладу за грудень 2018 року, що становить 471 грн. та за січень 2019 року, що становить 530,25 грн.; - нарахував, проте не виплатив в повному обсязі вихідну допомогу, заборгованість по виплаті становить 774,70 грн. Враховуючи вказані обставини, [PERSON] просила стягнути з ДП «Миколаївський облавтодор» на свою користь заборгованість із винагороди за вислугу років у загальному розмірі 1\~472,25 грн., заборгованість по оплаті вихідної допомоги в розмірі 774,70 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 лютого 2019 року по 02 вересня 2019 року в розмірі 52\~078,50 грн. та понесені судові витрати. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивачки [PERSON] , її представник [PERSON] . уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним в позові. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, судом належним чином про час та місце розгляду справи повідомлений, причину неявки суду не повідомив. Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представник позивачки проти цього не заперечувала. Заслухавши пояснення представника позивачки Чередніченко І [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема, судом встановлено, що з 04 січня 2007 року по 31 серпня 2017 року [PERSON] працювала у філії «Вознесенський райавтодор» Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»» на посаді дорожнього робітника, а з 01 вересня 2017 року по 01 лютого 2019 року на посаді диспетчера підприємства. 01 лютого 2019 року позивачка звільнена з посади за власним бажанням, згідно ч. 3 ст. 38 КзпП України, а саме в зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, умов трудового договору. При звільненні позивачки відповідач не провів з нею повний розрахунок. Аналізуючи вимоги позивачки, суд виходить з наступного. 1)В частині стягнення заборгованості по винагороді за вислугу років: Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч. 1 ст. 94 КЗпП України, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці»). Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.\~ Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вищевказаних вимог. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами (ч.ч. 2-4 ст. 97 КЗпП України, ч.ч. 1, 2 ст. 15, ч. 1 ст. 21, ст. 22 Закону України «Про оплату праці»). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці»). При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (ст. 116 КЗпП України). Згідно ст. 1 Закону України «Про колективні договори і угоди», колективний договір, угода укладаються на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників та роботодавців. Колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи. Колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи. Угода укладається на національному рівні - генеральна угода; на галузевому рівні - галузеві (міжгалузеві) угоди; на територіальному рівні - територіальні угоди (ч.ч. 1, 3 ст. 2 Закону України «Про колективні договори і угоди»). Умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали (ч. 1 ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди»). Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди»). Згідно роз`яснень, які надав Пленум Верховного Суду України в п.п. 7, 8 постанови від 24 грудня 1999 року, №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки відповідно до ст.97 КЗпП форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження й розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі, а у випадку, коли його не укладено, - власником або уповноваженим ним органом за погодженням із профспілковим органом, що представляє інтереси більшості працівників, або, за його відсутності, - з іншим органом, уповноваженим на представництво трудовим колективом, з урахуванням загальних положень законодавства про оплату праці, суд у разі вирішення спорів з цих питань має з`ясовувати, чи були і як саме вони врегульовані у зазначеному порядку та чи було при цьому додержано норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною й галузевою (регіональною) угодами. При їх недодержанні застосовуються відповідно норми і гарантії, передбачені законодавством, генеральною, галузевою (регіональною) угодами. При вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування. Колективним договором та галузевою угодою ДП «Миколаївський облавтодор» передбачено право працівників підприємства на отримання додаткової заробітної плати у вигляді винагороди за вислугу років на умовах та в порядку, передбаченому Положенням про порядок та умови виплати працівникам Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»» винагороди за вислугу років (далі - Положення). Зокрема, згідно п. 1.2 Положення, винагорода за вислугу років працівникам, які перебувають у штаті підприємства, згідно встановленого переліку, виплачується за рахунок собівартості виконуваних робіт та за рахунок власних коштів підприємства. Відповідно до п. 1.3 Положення, винагорода за вислугу років виплачується: при підсумковому стажі роботи працівника від 10 до 15 років в розмірі 1,8 розміру заробітної плати за рік; 0,45 розміру заробітної плати за квартал; 0,15 розміру заробітної плати за місяць відповідно. Виплата зазначеної винагороди працівникам здійснюється поквартально в межах фінансових можливостей філії. З метою захисту доходів працівників від інфляції виплата вказаної винагороди може проводитись щомісячно в залежності від фінансового стану та в межах розрахункового фонду оплати праці філії. Якщо в попередньому році винагорода за вислугу років була виплачена не за всі місяці року, то в поточному році винагорода виплачується в межах фінансових можливостей (кошторисного фонду оплати праці) за період з початку року всім працівника згідно Положення. Винагорода за вислугу років включається до середнього заробітку у порядку, визначеному законодавством і відноситься до додаткової заробітної плати (п. 1.4). Згідно наказу начальника філії «Вознесенський райавтодор» ДП «Миколаївський облавтодор» від 29 грудня 2018 року №91-А [PERSON] . нараховано винагороду за вислугу років за грудень 2018 року за ставкою 0,15 розміру місячного окладу (3\~140 грн.), що становило 471 грн. Згідно наказу начальника філії «Вознесенський райавтодор» ДП «Миколаївський облавтодор» від 31 січня 2019 року №12/1-А [PERSON] . нараховано винагороду за вислугу років за січень 2019 року за ставкою 0,15 розміру місячного окладу (3\~535 грн.), що становило 530,25 грн. Вказані нарахування були здійснені на підставі колективного договору та за згодою профспілкового комітету підприємства. Однак, наказом начальника філії «Вознесенський райавтодор» ДП «Миколаївський облавтодор» від 29 грудня 2018 року №97-А наказ №91-А від 29 грудня 2018 року було скасовано. Підставою скасування було виконання рекомендаційних інструкцій комісії ДП «Миколаївський облавтодор» на підставі проведення позапланової перевірки достовірності нарахування заробітної плати працівникам філії ДП «Миколаївський облавтодор». Крім цього, наказом начальника філії «Вознесенський райавтодор» ДП «Миколаївський облавтодор» від 13 лютого 2019 року №16-А наказ №12/1-А від 31 січня 2019 року було скасовано. Підставою скасування наказу було виконання вимог ПЕВ ДП «Миколаївський облавтодор». Згідно ч. 1 ст. 1 до Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як неодноразово повторював ЄСПЛ у своїх рішеннях, поняття «власність», що міститься в ч. 1 ст. 1 Першого протоколу, має автономне значення, що не обмежується власністю на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», а відтак як «власність» для цілей указаного положення. Визначальними критеріями для оцінки майна є економічна цінність, тобто грошова його оцінка, виходячи з об`єктивних чинників, а також ознака реальності майна майно має бути наявним. ЄСПЛ не захищає майбутні права. Суд зазначає, що ст. 1 Першого протоколу не гарантує права на набуття майна (рішення від 23 листопада 1983 року у справі Van der Mussele v. Belgium, заява № 8919/80). Заявник може заявляти про порушення ст. 1 Першого протоколу тільки тією мірою, якою оскаржувані рішення стосуються його або його «майна» в сенсі цього положення, тобто майно має вже існувати. Хоча «майном» може бути не лише «існуюче майно», а й вимоги, щодо яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права (рішення у справі Kopecky v. Slovakia від 23 вересня 2004 року, заява № 44912/98). Таким чином, з моменту прийняття рішення про нарахування [PERSON] винагороди за вислугу років за грудень 2018 січень 2019 року, в позивачки виникли легітимні сподівання на отримання цих коштів, які набули статусу майна, а тому подальше позбавлення її цих виплат призвело до позбавлення позивачки права на мирне володіння своїм майном. Разом з тим, зі змісту наказів начальника філії «Вознесенський райавтодор» ДП «Миколаївський облавтодор» від 29 грудня 2018 року №97-А та від 13 лютого 2019 року №16-А, якими [PERSON] позбавлено раніше нарахованих в якості заробітної плати коштів, не вбачається переслідування легітимної (законної) мети та дотримання відповідачем передбаченої нормами трудового законодавства України, а також колективного та індивідуального трудового договорів процедури повернення помилково нарахованих коштів, в наказах відсутні належна підстава для скасування виплат та відповідне правове обґрунтування (посилання на норми закону або договору). За встановлених обставин, враховуючи положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України, згідно якої працівник має\~право звернутися\~до суду\~з позовом\~про стягнення\~належної йому\~заробітної плати\~без обмеження\~будь-яким\~строком,нарахована винагорода за вислугу років за грудень 2018 січень 2019 року підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки в повному обсязі. Що стосується аналогічних вимог [PERSON] за листопад 2018 року, то, згідно наявних в матеріалах справи доказів, рішення про нарахування та виплату позивачці вказаної доплати адміністрацією підприємства взагалі не приймалося. Проте,\~згідно Положення\~про порядок\~та умови\~виплати працівникам\~ДП «Миколаївський\~облавтодор» винагороди\~за вислугу\~років,\~виплата зазначеної\~винагороди працівникам\~здійснюється в\~межах фінансових\~можливостей філії\~(розрахункового\~фонду оплати\~праці)\~та залежить\~від фінансового\~стану підприємства.\~Тобто, винагорода за вислугу років не є абсолютною та обов`язковою щомісячною доплатою та залежить від фінансового стану підприємства, а також фонду оплати праці на відповідний місяць (квартал). Про це, зокрема, вказують й норми Положення про те, що в разі невиплати винагороди за вислугу років, виплата цих коштів може бути здійснена в наступному році за умови наявності коштів. Таким чином, оскільки нарахування та виплата вказаних стимулюючих доплат належить до виключної компетенції керівника підприємства (філії) та залежить фінансового стану підприємства, а також включення цих виплат до фонду оплати праці на відповідний місяць (квартал), проте рішення про нарахування та виплату позивачці вказаної доплати адміністрацією підприємства не приймалося, а тому підстави для задоволення вимог в цій частині відсутні. 2)В частині стягнення заборгованості по вихідній допомозі: Згідно ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39), працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Вказаний розмір обчислюється, виходячи з виплат за останні два місяці роботи відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за №100 від 08 лютого 1995 року. Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися до суду з заявою про стягнення заборгованості по вихідній допомозі (яка не входить до структури заробітної плати) в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Наказом начальника філії «Вознесенський райавтодор» ДП «Миколаївський облавтодор» від 31 січня 2019 року №10-к про звільнення [PERSON] з займаної посади встановлено позивачці виплату вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку - 17\~644,51 грн. Проте, в подальшому, а саме 26 квітня 2019 року позивачці було нараховано та виплачено лише частину встановленої вихідної допомоги в розмірі 16\~869,81 грн. (а.с. 33, 35-36, 40-41). Таким чином, [PERSON] звернулася до суду з вимогами про стягнення заборгованості по вихідній допомозі з додержанням встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України строку. З довідки філії «Вознесенський райавтодор» ДП «Миколаївський облавтодор» від 27 травня 2019 року №11 вбачається, що неправильне нарахування вихідної допомоги виникло у зв`язку з рахунковою помилкою. При цьому, як вбачається з нарахованої суми, вона не враховує нараховану за грудень 2018 січень 2019 року винагороду за вислугу років, що є частиною заробітної плати. Тому, середньомісячний заробіток [PERSON] становить 6\~123,81 грн. (4\~491,61 грн. (заробітна плата за грудень 2018 року, яка включається для розрахунку середнього заробітку) + 6\~754,76 грн. (заробітна плата за січень 2019 року, яка включається для розрахунку середнього заробітку) + 471 грн. (винагорода за вислугу років за грудень 2018 року) + 530,25 грн. (винагорода за вислугу років за січень 2019 року) / 2). Таким чином, тримісячний середній заробіток позивачки становить 18\~371,43 грн. Проте, оскільки сторона позивача, згідно позову та наданих в судовому засіданні пояснень, погоджувалася з встановленим в наказі від 31 січня 2019 року №10-к розміром вихідної допомоги 17\~644,51 грн., а тому в межах позовних вимог з ДП «Миколаївський облавтодор» на користь [PERSON] слід стягнути 774,70 грн. заборгованості по вихідній допомозі (17\~644,51 грн. (встановлена допомога) 16\~869,81 грн. (фактично нарахована допомога)). 3)В частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні: Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Вказаний розмір обчислюється, виходячи з виплат за останні два місяці роботи відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за №100 від 08 лютого 1995 року. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дати, наступної за днем звільнення позивачки по день ухвалення рішення становить 56\~445 грн. (12\~247,62 грн. (заробітна плата за грудень 2018 січень 2019 року, яка включається для розрахунку середнього заробітку (в тому числі винагорода за вислугу років за ці місяці) / 46 (кількість відпрацьованих робочих днів за вказані місяці) х 212 (днів затримки розрахунку при звільненні (з 02 лютого 2019 року по 02 вересня 2019 року)). Проте, згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України за №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом України в правових позиціях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України за 2010-2011 роки, постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 295/10900/16, від 30 травня 2018 року у справі № 461/6803/16-ц. Відповідно до постанови Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі №2140/1471/18, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, середній заробіток за час затримки розрахунку не входить до структури заробітної плати, а тому на нього поширюються вимоги ч. 1 ст. 233 КЗпП України, тобто тримісячний строк звернення до суду з відповідними вимогами, який починає свій відлік з моменту здійснення повного розрахунку при звільненні (сплати роботодавцем неоспорюваної суми). Вимоги позивачки в частині стягнення заборгованості задоволено частково. Тому, з врахуванням встановленого судом розміру заборгованості по розрахунку при звільненні (1\~775,95 грн.), частку, яку вона становить у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно з середнім заробітком (56\~445 грн.), період, протягом якого не було проведено розрахунок з працівником, інші обставини (невиплата обумовлена тим, що вказані виплати були спірними), а тому суд вважає необхідним зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 6 000 грн. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України за №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. В силу ст. 141 ЦПК України, з відповідача згідно розміру задоволених позовних вимог також підлягають стягненню судові витрати: -на користь позивачки 1\~001,70 грн. витрат на професійну правничу допомогу (7\~000 грн. (понесені позивачкою витрати на професійну правничу допомогу) х 14,31 % (відсоток задоволених вимог)); -на користь держави 109,96 грн. судового збору (768,40 грн. (судовий збір в розмірі 1% ціни позову, але не менше 768,40 грн.) х 14,31 % (відсоток задоволених вимог)). Крім цього, згідно ст. 430 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі.

Outcome: partial