Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

У квітні 2021 року заявник звернулась до суду із заявою, в якій просила встановити юридичний факт того, що [PERSON] , [INFO] , постійно проживає на території України з моменту свого народження, з 1961 року, та по [INFO] . Заява обґрунтована тим, що заявник народилась в м. Києві [INFO] , та постійно проживає в м. Києві. Заявник зазначає, що з квітня 1981 року по квітень 1982 року вперше відбувала покарання в м. Харкові (виправна колонія №54), а в листопаді 1982 року вдруге відбувала покарання в виправній колонії 63 в м. Тернополі, там і отримала свій паспорт громадянина СРСР. Заявник зазначає, що у листопада 1982 року вдруге відбувала покарання в виправній колонії 63 в м. Тернополі, там і отримала свій паспорт громадянина СРСР. За хорошу поведінку її було переведено в м. Житомир на будівництво вільного поселення, де заявниця перебувала чотири роки до 1986 року, а після того як вийшла з колонії, працювала на підприємстві легкої промисловості у Житомирському льонокомбінаті в м. Житомир. Також заявник зазначила, що в 1990 році вийшла заміж і переїхала до чоловіка в село Петропавлівська Борщагівка, Києво-Святошинського району Київської області, а мати виписала її з будинку за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] зазначила, що 27 жовтня 1990 року зареєструвала шлюб в Борщагівській сільській раді Києво-Святошинського району Київської області, за актовим записом №29, з громадянином [PERSON] , а після реєстрації шлюбу взяла прізвище [PERSON] . Також зазначила, що на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року проживала в [ADDRESS] . Окрім того, заявник вказує, що шлюб між нею, та [PERSON] розірвано 15 травня 1997 року, а після розірвання шлюбу повернула своє дівоче прізвище. Разом з цим, заявник зазначила, що після розлучення доглядала свою хвору рідну сестру - [PERSON] , 1958 року народження. [PERSON] зазначила, що в березні 1994 року померла її сестра [PERSON] , і заявник переїхала до будинку її чоловіка за адресою: [ADDRESS] , доглядати неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Заявник зазначила, що виховувала племінниць до їх повноліття із квітня 1994 року по 01.04.2021, і весь час проживає по [ADDRESS] . Заявник зазначила, що протягом останніх п`яти років з 2016 року, проживала на [ADDRESS] в незареєстрованому шлюбі з громадянином України - [PERSON] , однак останній помер в жовтні 2020 року . Заявник зазначила, що тривалий час живе без документа, який підтверджує правовий статус громадянина України, листом Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області надано відповідь, що для встановлення належності до громадянства України, необхідно надати рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року. Враховуючи наведене, заявник змушений звернутися до суду із вказаною заявою про встановлення особи та встановлення факту постійного проживання на території України. Заявник [PERSON] в судове засідання не з`явилась,про дату, час та місце розгляду заяви повідомлена належним чином, на адресу суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що заявлені вимоги підтримує в повному обсязі. Представник заінтересованої особи Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області - Воробей О.В., в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду заяви повідомлена належним чином, на адресу суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила що заявлені вимоги підтримує в повному обсязі, разом з цим надала письмові пояснення. Представник заінтересованої особи Голосіївський районний відділ Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду заяви повідомлений в установленому законом порядку. Суд, дослідивши подані документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Завданнями цивільного судочинства, відповідно до ст. 2 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Як зазначено в ч. 1 ст. 13 ЦПК України, згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суди, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Частиною 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення: встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Судом встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції м. Києва. [PERSON] , [INFO] , відділом внутрішніх справ Збаражського райвиконкому Тернопільської області 23 серпня 1986 року, видано паспорт громадянина Союзу радянських соціалістичних республік серії [NUMBER] . Як вбачається, з матеріалів справи, а саме з паспорту серії [NUMBER] , виданим відділом внутрішніх справ Збаражського райвиконкому Тернопільської області 23 серпня 1986 року, [PERSON] , була прописана за адресою [ADDRESS] , з 23.09.1986 року по 23.11.1987 року; та виписана 20.10.1987 року. Крім того, з матеріалів справи вбачається, а саме з паспорту серії [NUMBER] , виданим відділом внутрішніх справ Збаражського райвиконкому Тернопільської області 23 серпня 1986 року, [PERSON] , була прописана за адресою [ADDRESS] , з 03.08.1990 року по 30.07.1991 року; та виписана 05.12.1990 року. В паспорті серії [NUMBER] , виданим відділом внутрішніх справ Збаражського райвиконкому Тернопільської області 23 серпня 1986 року, зазначено, що [PERSON] , зареєструвала шлюб з [PERSON] 27 жовтня 1990 року. Відповідно до довідки від 26.01.1992 року №261, виданої виконкомом Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради народних депутатів, [PERSON] , дійсно проживала в [ADDRESS] , та дійсно проживає в селі постійно, але не прописана, так як будинок згорів, документи відновлюються і буде постійно прописана. Відповідно до рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.05.1997 року, між [PERSON] та [PERSON] розірвано шлюб, зареєстрований П.П. Борщагівською сільською радою, Києво- Святошинського району, за актовим записом №29. З вкладного талону, до паспортного документу серія [NUMBER] , виданого старшим інспектором ВПРФО Голосіївського РУГУ МВС України в м. Києві Марущаком О.П., термін перебування [PERSON] продовжено до 20.08.2008 року. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] зверталась 14.01.2021 року до Державної міграційної служби Голосіївського району міста Києва із заявою про встановлення особи та оформлення паспорта громадянина України. Листом Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київської області Голосіївського районного відділу Державної міграційної служби України №К-26480/6/8012-21/8024/290-21 від 22.01.2021, [PERSON] роз`яснено, що для подання документів для встановлення належності до громадянства України, необхідно звернутися до територіального підрозділу Державної міграційної служби України з відповідним судовим рішенням про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом 13 листопада 1991 року. Листом Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Державної міграційної служби України, №К-260-21/8010.5.2/578-21 від 19.01.2021 [PERSON] роз`яснено, що для встановлення належності до громадянства України необхідно надати рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Відповідно до письмових пояснень наданих представником Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області - Чурсіною Іриною, [PERSON] звернулась з заявою №К-26480/6/8012-21 від 15.01.2021 про встановлення факту свого постійного проживання на території, яка стала територією України, на момент проголошення незалежності України 24.08.1991 року та надала такі документи: копію паспорта громадянина колишнього СРСР, копію свідоцтва про народження; копію довідки про відсутність судимості з вкладним талоном до паспортного документу [NUMBER] з тимчасовою реєстрацією з 20.05.2008 року по 20.08.2008 року, однак заявник не надав копії необхідних документів для встановлення факту свого постійного проживання, а саме: копії судового рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року. Так, питання громадянства України регулюється Конституцією України, законами України, указами Президента України, міжнародними договорами України. Основними нормативно-правовими актами з питань громадянства України є Закон України «Про громадянство України» та Указ Президента України від 27 березня 2001 року № 215 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України». Підстави набуття особою громадянства України визначаються індивідуально, залежно від її місця народження, походження, проживання, родинних зв`язків тощо. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» в редакції Закон від 18.01.2001 №2235-III (із змінами та доповненнями) і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що у порядку ч. 2 ст. 256, яка змінена наст. 315 ЦПК, суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 315 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України. Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року, який має юридичне значення. Згідно ст. 9 Закону України «Про правонаступництво України» №1543-XII від 12.09.1991р., всі громадяни Союзу РСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України, є громадянами України. Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є, зокрема усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України, а також особи, які проживали в Україні і не були громадянами інших держав станом на 24 серпня 1991 року або прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року, що має підтверджуватись документами про прописку. Зокрема, за ч.ч. 1, 7 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» на набуття громадянства України за територіальним походженням має право особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України. Для набуття громадянства за територіальним походженням не є обов`язковою умова про не перебування особи в іноземному громадянстві. Його може набути й іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство. Датою набуття громадянства України у передбачених цією статтею випадках є дата реєстрації набуття особою громадянства України. Відповідно до п. 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України і виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006зі змінами, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша ст. 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» п. 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. На підставі п.п. 7-9 Порядку встановити належність до громадянства України може особа, яка перебувала у громадянстві колишнього СРСР та не мала прописки, але фактично постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року. Так, постійне місце проживання - місце проживання на території якої-небудь держави не менше одного року фізичної особи, яка не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом необмеженого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цією особою службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом). Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Проживання на території України на законних підставах згідно з ст. 1 Закону України «Про громадянство» - це проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Ст. 1 Закону України «Про громадянство України» визначає поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах»: - проживання на території України на законних підставах проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні; - безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України. Разом з цим в матеріалах справи є заява [PERSON] (паспорт серії [NUMBER] виданий Чорнобаївським РВ УМВС України в Черкаській області 08.04.1999 року; РНОКПП: [NUMBER] ; місце проживання: [ADDRESS] ), в якій вона засвідчує те, що вона знає [PERSON] з 1988 року, вказує, що 27.10.1990 року [PERSON] вийшла заміж за [PERSON] , та проживала разом з чоловіком в с. Петропавлівська Борщагівка і розійшлась з ним 1997 року, та зазначила що [PERSON] живе по [ADDRESS] вже 27 років. Окрім того зазначила, що [INFO] [PERSON] виповнюється 60 років, і всі роки вона жила в Україні. Також в матеріалах справи наявна заява [PERSON] (паспорт серії [NUMBER] виданий Московським РУГУ МВС України в м. Києві 14 квітня 1999 року; місце проживання: [ADDRESS] ), в якій вона засвідчує те, що знає [PERSON] з 1986 року, яка постійно проживала в місті Києві. Окрім того, зазначила, що вона проживає по [ADDRESS] , в якій, по якій проживала рідна сестра [PERSON] - [PERSON] , а після смерті сестри з березня 1994 року і по [INFO] [PERSON] проживає по [ADDRESS] . Разом з цим, зазначила, що [PERSON] після смерті сестри виховувала її неповнолітніх доньок [PERSON] та [PERSON] , а тому вважає що [PERSON] має право отримати паспорт громадянина України. В матеріалах справи міститься заява [PERSON] (паспорт серії [NUMBER] виданий Московським РУГУ в м. Києві 18 лютого 1999 року; місце проживання: [ADDRESS] ) якій він засвідчує те, що знає [PERSON] з 1986 року. Зазначив, що знає [PERSON] і її покійну сестру [PERSON] , яка проживала в [ADDRESS] з 1981 року з своїм громадянським чоловіком [PERSON] . Також у заяві вказав, що з 1986 року постійно бачив [PERSON] у своєї сестри [PERSON] та знає що восени 1990 року [PERSON] вийшла заміж за [PERSON] . Також зазначив, що в 1994 року після смерті [PERSON] , [PERSON] перейшла жити на [ADDRESS] виховувати її неповнолітніх доньок та живе по цій адресі по даний час. Вважає, що [PERSON] повинна отримати паспорт України ба станом на 24 серпня 1991 року вона проживала і проживає на території України. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. В свою чергу, згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Факт проживання [PERSON] на території України, підтверджується паспортом серії [NUMBER] , виданим відділом внутрішніх справ Збаражського райвиконкому Тернопільської області 23 серпня 1986 року згідно із яким у період часу з 23.09.1986 року по 20.10.1987 року, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та в період часу з 03.08.1990 року по 05.12.1990 року, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Оцінюючи у сукупності надані докази, враховуючи те, що для встановлення належності до громадянства України особі необхідно надати судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення заяви та встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: те, що [PERSON] постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року. Встановлення цього факту сприятиме заявниці у реалізації права на отримання паспорта громадянина України.

Outcome: partial