Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-16 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , посилаючись на те, що їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок №2-2065 від 04 квітня 2000 року, посвідченого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради належить ј частина домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . 04 квітня 2000 року її право власності було зареєстровано в КП «БТІ» ОМР. Позивачка зазначала, що відповідно до договору дарування, посвідченого 11 січня 2000 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Похиленко Л.М., за реєстровим №153, їй також на праві власності належить інша ј частина цього ж домоволодіння. 15 лютого 2006 року право власності позивачки на вказану ј частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . було зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно. Стверджувала, що відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок №2-2065 від 04 квітня 2000 року, посвідченого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, співвласниками домоволодіння є її неповнолітній син [PERSON] , 2007 року народження та її рідний брат [PERSON] Вказала, що відповідач з 1982 року не проживає у зазначеному домоволодінні, не бере участі в утриманні житла, оплаті комунальних послуг, житло він залишив добровільно, речі його у будинку відсутні. Посилаючись на те, що реєстрації відповідача перешкоджає їй у користуванні домоволодінням та вона не може отримати субсидію на оплату комунальних послуг, позивачка просила суд усунути їй перешкоди у здійсненні права користування домоволодінням за адресою: [ADDRESS] , шляхом зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] Представник позивачки, який діє на підставі ордеру від 08 липня 2019 року, в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити (а.с. 19). Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 37). Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи представника позивача, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Цивільним Кодексом України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок №2-2065 від 04 квітня 2000 року, посвідченого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради належить домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . 04 квітня 2000 року право власності останніх було зареєстровано в КП «БТІ» ОМР (а.с. 5 5 звор.). З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору дарування, посвідченого 11 січня 2000 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Похиленко Л.М., за реєстровим №153, [PERSON] на праві власності належить інша ј частина цього ж домоволодіння, яка раніше належала [PERSON] (а.с. 7) . 15 лютого 2006 року право власності позивачки на іншу ј частину зазначеного домоволодіння було зареєстровано в КП «БТІ та РОН», що підтверджується витягом про реєстрацію право власності на нерухоме майно (а.с. 6). Судом встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , відповідач у справі, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою (з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію) №324 від 01 квітня 2019 року (а.с. 8). Позивачка звернулась до суду обґрунтовуючи свої вимоги тим, що реєстрація у домоволодінні відповідача перешкоджає їй у користуванні нерухомим майном та вона не може отримати субсидію на оплату комунальних послуг. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований з 23 листопада 1984 року за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 11 квітня 2019 року (а.с. 13). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Статтею 16\~ЦПК України\~зазначено,\~що кожна\~особа має\~право звернутися\~до суду\~за захистом\~свого особистого\~немайнового або\~майнового права\~та інтересу. Способами\~захисту цивільних\~прав та\~інтересів можуть\~бути: 1)\~визнання права; 2)\~визнання правочину\~недійсним; 3)\~припинення дії,\~яка порушує\~право; 4)\~відновлення становища,\~яке існувало\~до порушення; 5)\~примусове виконання\~обов`язку\~в натурі; 6)\~зміна правовідношення; 7)\~припинення правовідношення; 8)\~відшкодування збитків\~та інші\~способи відшкодування\~майнової шкоди; 9)\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди; 10)\~визнання незаконними\~рішення,\~дій чи\~бездіяльності органу\~державної влади,\~органу влади\~Автономної Республіки\~Крим або\~органу місцевого\~самоврядування,\~їхніх посадових\~і службових\~осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) виселення 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення 4) про визнання особи безвісно відсутньою; 5) про оголошення фізичної особи померлою. Судом встановлено, що відповідач є співвласником домоволодіння [ADDRESS] , підстави для позбавлення його права власності або користування даним майном відсутні. Позивачем заявлено вимогу про усунення перешкод шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку в зазначеному домоволодінні, проте зазначений спосіб захисту не відповідає способам захисту порушеного права, враховуючи, що стаття 7 Закону України «Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» містить вичерпний перелік підстав для зняття особи з реєстрації місця проживання. Суд звертає увагу позивача, що у відповідності до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Таким чином, позивачка не позбавлена права звернутися до суду із позовом про відшкодування витрат, понесених нею на утримання спільного нерухомого майна, у тому числі про відшкодування витрат, понесених на комунальні послуги. Таким чином, суд прийшов до висновку про необхідність відмовити позивачці у задоволенні позову. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про усунення [PERSON] перешкод у здійсненні право користування домоволодінням за адресою: [ADDRESS] , шляхом зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 768,40 грн., які сплачені позивачкою при зверненні до суду а у зв`язку із відмовою у задоволенні позову покладаються на позивача (а.с. 1).

Outcome: dismissed