Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

У липні 2015р. до Шевченківського районного суду м.Києва надійшла позовна заява [PERSON] (Позивач) до [PERSON] (Відповідач), третя особа: Відділ державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції в м. Києві (ВДВС Печерського РУЮ у м.Києві), про стягнення заборгованості за аліментами та неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Свої вимоги Позивач обґрунтовує тим, що згідно довідки-розрахунку, складеної ВДВС Печерського РУЮ у м.Києві 16 березня 2015 року, заборгованість відповідача перед позивачем по сплаті аліментів за період з 02 квітня 2012 року по 01 березня 2015 року становить 106 531 грн. 93 коп. При цьому, за підрахунками позивача, сума неустойки відповідача через заборгованість по аліментам за період з 01 грудня 2013 року по 01 січня 2015 року становить 41 615 грн. 15 коп. У зв'язку з тим, що відповідач не виконує рішення суду та не сплачує аліменти, позивач просила позов задовольнити. Позивач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, зазначив, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи в розумінні положень ч. 5 ст. 74 та ч. 8 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, з копії ухвали Солом'янського районного суду м.Києва від 28.11.2014р. (справа №760/22072/14 за скаргою [PERSON] на бездіяльність начальника ВДВС Печерського РУЮ у м.Києві, заінтересована особа: [PERSON]) вбачається, що 10 січня 2014 року старшим державним виконавцем Печерського РУЮ у м.Києві Шиян О.В. було відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 2-891-1/09 від 02 квітня 2012 року, виданим Солом'янським районним судом м.Києва про стягнення з [PERSON] на користь дитини [PERSON] аліментів (а.с. 3-4). При цьому, згідно Довідки-розрахунку № 719/17 від 16 березня 2015 року, виданої державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві Чураковою Т.В., заборгованість відповідача по сплаті аліментів на утримання дитини - [PERSON] станом на 01 березня 2015 року у загальному розмірі становить 106 531 грн. 92 коп. (а.с.5) Крім того, як вбачається зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів, відповідач не сплачує присуджених судом позивачу аліментів і по даний час. Даних про те, що позивачем чи відповідачем оскаржувався розмір заборгованості, зазначений у довідці від 16.03.2015р., матеріали справи не містять, а тому відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості є спірним. Разом з тим, положеннями ч.1 ст 196 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) регламентовано, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. При цьому, згідно роз'яснень, які містяться в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Матеріали справи не містять будь-яких даних про те, що відповідач не є особою працездатного віку, має хворобу, яка б перешкоджала б його обов'язку сплачувати за рішенням суду аліменти на утримання дитини, за період виникнення заборгованості по сплаті аліментів. Даних про те, що відповідач оскаржував дії державного виконавця з приводу нарахування розміру аліментів до суду матеріали справи також не містять, а тому суд приходить до висновку про відсутність будь-яких поважних причин невиконання відповідачем рішення суду про стягнення аліментів. Окрім того, слід зазначити, що згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 1 жовтня 2014 року у справі № 6-149цс14, а також у постанові від 01 липня 2015року у справі № 6-94цс15 зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, а тому при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Разом з тим, згідно вимог ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи вказані вимоги закону, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні у судовому засіданні обставини, перевіривши правильність розрахунку пені за несплату аліментів (а.с. 2), здійсненого позивачем, враховуючи положення ст.11 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] в частині стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів за період з 01 грудня 2013 року по 01 січня 2015 року у загальному розмірі 41 615 грн. 00 коп. є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по аліментах на утримання дочки [PERSON] за період часу з 02 квітня 2012 року по 01 березня 2015 року у розмірі 106 531 грн. 92 коп., суд погоджується з твердженнями позивача про те, що рішення суду є обов'язковим до виконання та відсутні підстави для його невиконання, проте в даному випадку приходить до висновку, що вона не підлягає задовленню з огляду на наступне. Згідно з ч.3 та ч.4 ст.194 СК України заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, - до досягнення нею двадцяти трьох років. При цьому ст.187 СК України регламентує питання відрахування аліментів на дитину за ініціативою платника. Так, за ч.1 вказаної статті Кодексу один із батьків може подати заяву за місцем роботи, місцем виплати пенсії, стипендії про відрахування аліментів на дитину з його заробітної плати, пенсії, стипендії у розмірі та на строк, які визначені у цій заяві. З урахуванням зазначених положень Кодексу, суд, визначаючись з вимогою щодо стягнення вказаної суми заборгованості, звертає увагу, що відповідно до ст.194 СК України заборгованість може бути стягнута за рішенням суду тільки у випадку, якщо аліменти відраховуються із заробітної плати на підставі заяви платника аліментів, а не за виконавчим листом. Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику. Згідно положень ч. 4 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору судом. Отже, аналіз зазначених норм закону свідчить про те, що право визначати заборгованість по аліментам надано державному виконавцю і лише у разі незгоди з розміром заборгованості, обчисленим останнім, сторони виконавчого провадження в праві оскаржити його постанову до суду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» та на підставі Закону України «Про виконавче провадження». Разом з тим, як вбачається зі змісту позовних вимог, спір між сторонами виник щодо стягнення заборгованості по сплаті аліментів, а не з приводу обчислення розміру заборгованості по сплаті аліментів. Крім того, сам факт наявності у відповідача заборгованості по аліментам, розмір якої не оспорються ані стягувачем, ані боржником у порядку, встановленому законом, не може бути прийнятий судом в якості підстави для стягнення цієї заборгованості у судовому порядку за окремим рішенням суду, оскільки права стягувача аліментів, в даному випадку це права [PERSON], є захищеними в силу закону, оскільки виконавчий лист про стягнення аліментів перебуває на виконанні у ВДВС Печерського РУЮ в м.Києві і обчислена державним виконавцем заборгованість підлягає стягненню у рамках виконавчого провадження про стягнення аліментів, по сплаті яких і виникла ця заборгованості. За вказаних обставин, суд прийшов до висновку, що правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з відповідача заборгованості по сплаті аліментів за період з 02 квітня 2012 року по 01 березня 2015 року у розмірі 106 531 грн. 93 коп. відсутні. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 416 грн. 15 коп., які сплачено позивачем за подання позову до суду, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 195, 196 СК України, ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», та

Outcome: partial