Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

у листопаді 2017 року [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. З урахуванням всіх уточнень просив суд: -визнати незаконним перереєстрацію від 08.04.2013 року визнаної Апеляційним (2014 рік) та Голосіївським судами (18.06.2015 рік) неіснуючої «конференції» від 24.02.2012 року, зобовязавши Раду ВОВ на чолі з Гуменюком В.О., зняти з реєстрації згадану «раду» і її «»голову В.І. Гуляя; - на виконання рішення Голосіївського суду від 18.06.2015 року зобовязати Раду ВОВ звільнити захоплене приміщення по Саксаганського, 64-а, передавши оргтехніку та ключі представнику позивача, члену законної Ради КВМ ВОВ [PERSON]; - ухвалити рішення про видачу представникові позивача [PERSON] виконавчого листа на примусове виселення незаконного угрупування, яке станом на 06.08.2018 року продовжує утримувати рейдерським способом захоплене приміщення; - зобовязати Раду ВОВ та Департамент соціальної політики, який своєчасно не відгукнувся на звернення Ради КМВ ВОВ, допустивши акти беззаконня, повернути з власного бюджету законній Раді КМВ ВОВ незаконно отримані суми фінансового сприяння від 24.12.2012 року; - сплатити 50 000,00 грн. позивачу та представнику з бюджету Департаменту за завдану моральну кривду; - визнати дії директора департаменту соціальної політики КМДА Ю.В. Крикунова про відмову Раді ПРВ КМВ ВОВ здійснювати просвітницькі заходи в Палаці ветеранів такими, що порушують права Печерського районного відділення КМВ ВОВ, викликано дезінформацією голови ВОВ В.О. Гуменюка про нібито «розпуск» ПРВ КМВ ВОВ і «виключення» його голови [PERSON] з членів ВОВ за «рішенням» скасованої Голосіївським судом 18.06.2015 року «ради», та поновити право ПРВ КМВ ВОВ на проведення заходів у Палаці ветеранів. Свої вимоги обґрунтовував рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18.06.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04.11.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.01.2016 року, котрим частково було задоволено позов [PERSON] до Ради Всеукраїнського обєднання ветеранів, третя особа: голова Ради Всеукраїнського обєднання ветеранів Гуменюк Володимир Олександрович про визнання незаконним проведення конференції, визнання незаконним та скасування прийнятих на ній рішень, зобовязання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди, визнано незаконними проведення позачергової конференції Київського міського відділення Всеукраїнського обєднання ветеранів, що відбулась 25.02.2012 року та рішення, прийняті на позачерговій конференції Київського міського відділення Всеукраїнського обєднання ветеранів, що відбулась 25.02.2012 року й скасовано їх. Ухвалою від 02.07.2018 року відкрито провадження у справі. Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Ухвалою від 14.03.2019 року справу прийнято до провадження суддею Хоменко В.С. з призначенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідач - Рада Всеукраїнського обєднання ветеранів в особі Гуменюка Володимира Олександровича відзив на позовну заяву не подав. Відповідач - Департамент соціальної політики в особі директора Крикунова Юрія Володимировича надав відзив, в я кому просив суд у задоволенні позову відмовити за його безпідставністю та не доведеністю, враховуючи позицію Департаменту, викладену в письмовому відзиві (а.с. 119-121). У відповідності до гл. 10 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема, малозначні справи. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.. При цьому у відповідності до ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18.06.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04.11.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.01.2016 року, частково задоволено позов [PERSON] до Ради Всеукраїнського обєднання ветеранів, третя особа: голова Ради Всеукраїнського обєднання ветеранів Гуменюк Володимир Олександрович про визнання незаконним проведення конференції, визнання незаконним та скасування прийнятих на ній рішень, зобовязання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди, визнано незаконними проведення позачергової конференції Київського міського відділення Всеукраїнського обєднання ветеранів, що відбулась 25.02.2012 року та рішення, прийняті на позачерговій конференції Київського міського відділення Всеукраїнського обєднання ветеранів, що відбулась 25.02.2012 року й скасовано їх (а.с. 93-102). Рішення набрало законної сили в установленому законом порядку. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Вказаним судовим рішенням встановлено, що 25.02.2012 року КМВ ВОВ було проведено позачергову виборну конференцію. На зборах були присутні 41 делегат районних відділень КМВ ВОВ, в тому числі - Голосіївського, Оболонського, Подільського, Святошинського, Солом'янського та Шевченківського районів м.Києва. На вирішення конференції були винесені питання щодо порушення норм суспільної моралі та вимог Статуту ВОВ членом ради ВОВ [PERSON] та про його виключення зі складу членів Ради об'єднання і членів ВОВ, обрання ради КМВ ВОВ, обрання Наглядової Ради КМВ ВОВ, обрання делегатів на восьмий з'їзд. За результатами проведеної конференції були прийняті рішення з приводу питань, викладених в порядку денному. Відповідно до положень п.п.6.2, 6.3 Статуту ВОВ вищим керівним органом відділень АР Крим, обласних, Київського і Севастопольського міських є конференція, яка проводиться один раз на два роки за рішенням Ради відділення або на вимогу не менше третини районних і міських відділень. Конференція є правомочною, якщо на ній присутні більше половини обраних делегатів. Делегати конференції обираються на конференціях районних, районних у містах, міських відділень за нормами представництва, встановленими Радами відділень АР Крим, обласних, Київської і Севастопольської міських відділень. Позачергова конференція скликається за рішенням Ради або на вимогу не менше третини районних і міських відділень для вирішення організаційних і тактичних питань. Делегатами цієї конференції є делегати попередньої конференції. Оскільки відповідного рішення Ради КМВ ВОВ або вимоги третини його районних відділень з приводу скликання позачергової конференції не було, то відповідно при скликанні позачергової конференції КМВ ВОВ 25.02.2012 року були порушені норми Статуту організації, а саме п.6.3. Статут ВОВ, при визначені повноважень Ради ВОВ, не наділяє її правом вимагати скликання позачергових конференцій відділень міського і районного рівнів без будь-яких виключень, а тому проведену позачергову конференцію і прийняті на ній рішення не можна вважати легітимними. Зазначені обставини були встановлені рішенням Апеляційного суду м. Києва 04.03.2014 року у справі за позовом [PERSON] до Голови Всеукраїнського обєднання ветеранів Гуменюка В.О., треті особи: [PERSON], [PERSON] про визнання незаконними рішень позачергової конференції від 25.02.2012 року та порушення статутних норм при її скликанні. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вказана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Разом з тим, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів, а ні посилання позивача на обґрунтування своїх правових вимог. Звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов'язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідачів щодо нього, тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові. Позивачем не вказано, чим саме відповідач порушив його права. Так само, позивач не довів наявність підстав звернення до суду за захистом прав від імені Ради КМВ ВОВ. В розпорядження суду не надано доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України про те, до компетенції якої особи відноситься питання внесення змін до установчих документів Ради ВОВ, так само як і самих документів щодо останньої. Позовні вимоги про звільнення захопленого приміщення по вул. Саксаганського, 64-а, передачі ключів від нього разом із оргтехнікою законно обраній до того Раді КМВ ВОВ в особі [PERSON] також не можуть бути задоволені з огляду на їй недоведеність в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Крім того, вказівні вимоги не конкретизовані, що позбавляє суд ухвалити законне та обґрунтоване рішення. У суду відсутні докази загалом правового статусу приміщення по вул. Саксаганського, 64-а у м. Києві, його належності на відповідні правовій підставі як Раді КМВ ВОВ, та і будь-якій іншій особі. Так само відсутні докази його, як вказав позивач, захоплення відповідачем. Як наслідок, не підлягають задоволенню похідні вимоги щодо виселення та примусового виконання такого рішення. З цієї ж точи зору, на думку суду, є й недоведеною вимога щодо повернення Радою ВОВ та Департаментом соціальної політики Раді КМВ ВОВ незаконно отримані суми фінансового сприяння від 24.12.2012 року. З приводу відшкодування на користь позивача моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 1167 ЦК України (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №м 4 «Про практику в справах про відшкодування моральної шкоди» визначено поняття моральної шкоди. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 5 вказаної постанови обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За вимогами ч. ч. 1, 6 ст. 86 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи положення вказаних статей, приймаючи до уваги те, що позивачем як при зверненні до суду, так і в ході розгляду справи на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, наявності такої шкоди, причинного зв'язку між діями відповідача та виникненням моральної шкоди, її розміру, не було надано доказів, на які б він посилався як на підставу своїх вимог в даній частині позову, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог позивача в цій частині за їх недоведеністю. Тим паче, вказана вимога не підлягає задоволенню в частині стягнення моральної шкоди на користь представника позивача [PERSON], з огляду на процесуальний статут останнього. В частині вимог до Департаменту соціальної політики КМДА Ю.В. Крикунова суд також не знаходить підстав для задоволення останніх. В розпорядження суду не надано доказів в розумінні положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, котрі б доводили порушення, визнання чи оспорювання прав позивача. З матеріалів справи вбачається, що Департаменту соціальної політики КМДА надав відповідь представникові позивача [PERSON] щодо необхідності дотримання процедури звернення. При цьому, жодних прав позивача порушено не було (а.с. 135-136). Доказів на підтвердження зворотного в розпорядження суду не надано. Розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. Виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи обґрунтування позову та доводи заперечень, суд приходить до висновку про те, що позивачем не подані належні та допустимі докази, що містять відомості щодо предмета доказування, і за таких умов заявлений позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed