Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

У липні 2012 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири [ADDRESS], укладеного 21.07.2008 р. між [PERSON] та [PERSON], частково недійсним, визнання за нею права власності на вказану частку квартири із припиненням права власності за [PERSON] на 1/2 частку квартири [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що вона була власником 1/2 частки вказаної квартири, а її донька [PERSON] є власником іншої 1/2 частки квартири. 29.12.2004 р. за договором дарування № 7102 вона подарувала [PERSON] свою частку вказаної квартири, хоча при відчужені квартири мала на меті отримати взамін догляд за собою та надання необхідної допомоги. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02.11.2007 р. її позовні вимоги до [PERSON] про визнання договору дарування 1/2 частки квартири [ADDRESS] недійсним - задоволено. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.01.2008 р. вказане рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позовних вимогах відмовлено. Ухвалою Верховного суду України від 26.11.2008 р. рішення апеляційного суду Одеської області від 17.01.2008 р. скасовано, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02.11.2007 р. про задоволення позовних вимог до [PERSON] - залишено в силі. Таким чином вона є власником 1/2 частки квартири [ADDRESS] на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02.11.2007 р. Однак, в супереч цьому її донька [PERSON] 21.07.2008 р. без її відома та згоди продала [PERSON] її частку вказаної квартири. До розпочатку розгляду справи по суті представник позивача змінив підстави позову та, у подальшому, подавши зави про залишення частини позовних вимог без розгляду, остаточно просив суд витребувати із володіння відповідача [PERSON] 1/2 ідеальної частки квартири [ADDRESS] (а.с.117,118, 173-175, 187-190, 213). Ухвалами суду від 24.09.2013 р. та 22.01.2014 р. по справі за вказаним позовом залучені треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета позову - [PERSON] та [PERSON] (а.с.151, 213). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, зазначила, що про продаж [PERSON] належної їй 1/2 частки квартири [ADDRESS] позивач дізналась після 06.02.2012 р. - ознайомлення із документами, що містяться в МБТІ, на підставі чого вважає, що строк позовної давності звернення із даним позовом нею не пропущено. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні обставини справи визнав частково заперечував проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що угода від 21.07.2008 р. між [PERSON] та [PERSON] була укладена законно, оскільки на той час не було ніяких перешкод для реалізації [PERSON] свого права власника, зокрема, щодо розпорядження майном. Крім того, ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06.05.2008 р. було знято арешт на спірну 1/2 частки квартири [ADDRESS], накладений ухвалою суду від 03.05.2007 р. Тобто [PERSON] є законним власником. Вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду із даним позовом. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета позову [PERSON] та її представник обставини справи визнала частково, у задоволенні позов них вимог просила відмовити, оскільки [PERSON] є сумлінним покупцем. Вважає, що необхідно застосувати строк позовної давності , оскільки після постановлення Верховним Судом України ухвали мала поновити своє право, тобто зареєструвати право власності в МБТІ, крім того, могла і зобов'язана була знати, що договір купівлі-продажу 21.07.2008 р. мав місце. Подала письмові заперечення (а.с.58-62, 139). Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлен належним чином (а.с.220). Заслухавши представника позивача, представника відповідача, третю особу [PERSON] та її представника, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтву про право власності від 19.08.1994 року № 888, станом на зазначений час квартира [ADDRESS] належала [PERSON] та [PERSON] на праві сумісної власності (а.с. 43). За договором дарування від 29.12.2004 року, завіреного нотаріально, [PERSON] подарувала, [PERSON] прийняла в дар 1/2 частки квартири [ADDRESS] (а.с.44-45). Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду від 02.11.2007 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування позовні вимоги задоволено, вказану частину квартири повернуто у власність [PERSON] (а.с.12). Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.01.2008 року рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 02.11.2007 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] (а.с. 13-14). 02.06.2008 року ухвалою судової палати у цивільних справ Верховного Суду України було відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою [PERSON] та копія даної ухвали була направлена відповідачу з пропозицією надати заперечення на касаційну скаргу до 21.07.2008 р. (а.с. 15). 21.07.2008 р. [PERSON] згідно договору купівлі-продажу продала квартиру [ADDRESS] [PERSON], яка відповідно до іпотечного договору, укладеного 29.01.2009 р. між [PERSON] та [PERSON] є предметом іпотеки (а.с.10, 145-148). Ухвалою Верховного Суду України касаційна скарга [PERSON] задоволена, рішення апеляційного суду Одеської області від 17.01.2008 р. - скасовано, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 02.11.2007 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування - залишено в силі (а.с. 18). Згідно п.4 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Так, Цивільним кодексом України в главі 29 передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, норми ст. ст. 387, 388 ЦК України надають власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача. Частина 1 ст. 388 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне придбання, відповідно до ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). При цьому, слід зазначити, що за змістом цієї норми закону майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такого висновку щодо застосування положень ст. 388 ЦК України дійшов Верховний Суд України у постанові від 16.04.2014 р. Отже, оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. На підставі викладеного суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог про витребування із володіння відповідача частки нерухомого майна. Крім того, як роз'яснено у п.10 коментаря до постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (ст.ст. 19, 27 Закону України від 01.07.2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». За змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, як вбачається з супроводчого листа КП «Ізмаїльське МБТІ» № 2450 18.06.2012 р. копія договору купівлі-продажу вищезазначеного нерухомого майна від 21.07.2008 р. була надіслана для позивача 18.06.2012 р. (а.с.9). На підставі чого суд приходить до висновку щодо не пропущення [PERSON] строку звернення до суду із позовом. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved