Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-06 00:00:00

У листопаді 2013 року позивач звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди (а. с. 4-8). В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] посилалась на те, що їй на праві власності належить автомобіль Mitsubishi L 200, р/н [NUMBER], 2007 року випуску, № кузова/шасі [NUMBER], який був вилучений співробітниками ПАТ КБ «Приватбанк» всупереч волі [PERSON] та на незаконних, на думку позивача, підставах, у зв'язку з чим [PERSON] звернулась до суду з даним позовом та просила суд, з урахуванням уточнень вилучити у ПАТ КБ «Приватбанк» зазначений автомобіль, стягнути з відповідача на користь позивача 285 600,00 грн. майнової шкоди, 100 000,00 грн. моральної шкоди, а також покласти на відповідача судові витрати по даній цивільній справі (а. с. 4-8, 46-50). У судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги згідно уточнень підтримали, на їх задоволенні наполягали. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, проти позовних вимог заперечував, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Вислухавши пояснення позивача, її представника, а також представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 08 липня 2013 року набрало чинності рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2013 року по цивільній справі № 201/2695/13-ц за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про витребування майна з чужого незаконного володіння, яким було зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути [PERSON] автомобіль Мitsubishi L 200, 2007 року випуску, № кузова/шасі [NUMBER], д/н [NUMBER], а також стягнено з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 229,40 грн. Викладене підтверджується копією вказаного судового рішення, наявного в матеріалах справи (а. с. 12-14). Як преюдиційно для даної справи встановлено зазначеним судовим рішенням 03 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № DNК0AK88360415 згідно умов якого відповідач надав позивачеві грошові кошти в розмірі 163614 гривень з яких 100000 гривень на придбання автомобіля Мitsubishi L 200. З метою забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором, між сторонами 03 липня 2007 року було укладено договір застави № DNК0AK88360415 згідно умов якого позивач, як заставодавець, надав відповідачеві, як заставодержателю, автомобіль Мitsubishi L 200, д/н [NUMBER]. Станом на день розгляду цієї цивільної справи, позивач має прострочену заборгованість за вказаним вище кредитним договором. 26 жовтня 2012 року складено акт передачі автомобіля [PERSON] представникам ПриватБанку згідно якого автомобіль передано від позивача відповідачеві. При цьому, акт поданий позивачкою не підписаний нею та представником ПриватБанку, а акт, поданий представником відповідача підписаний всіма особами, які його склали. В день складення вказаного акту автомобіль було вилучено відповідачем у позивача, що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні. Судом встановлено, що на виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2013 року по цивільній справі № 201/2695/13-ц судом був виданий виконавчий лист щодо зобов'язання ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути [PERSON] автомобіль Мitsubishi L 200, 2007 року випуску, № кузова/шасі [NUMBER], д/н [NUMBER], та державним виконавцем Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ постановою ВП № 39177341 від 17 жовтня 2013 року відкрито відповідне виконавче провадження, що підтверджується матеріалами справи (а. с. 15, 16). Також судом було встановлено, що у зв'язку з ухиленням ПАТ КБ «Приватбанк» від виконання судового рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2013 року по цивільній справі № 201/2695/13-ц державний виконавець Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ17 жовтня 2013 року звернувся до правоохоронних органів з поданням щодо проведення досудового розслідування за вказаним фактом умисного ухилення від виконання судового рішення, та було винесено постанову ВП № 39177341 від 17 жовтня 2013 року про закінчення виконавчого провадження (а. с. 20, 21). З матеріалів справи вбачається, що 01 січня 2013 року, 01 червня 2013 року, 01 липня 2013 року та 01 листопада 2013 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені чотири договори без номера, за умовами якого [PERSON] орендувала у [PERSON] автомобіль ГАЗ 330202 СПГ, д/н [NUMBER], за що позивачем було сплачено за період з грудня 2012 року по листопад 2013 року 254 800,00 грн. (а. с. 91). Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник може витребувати в натурі належне йому майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа ним. Недобросовісним набувачем в сенсі ч. 1 ст. 390 ЦК України є особа, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно. Положеннями ст. 400 ЦК України встановлено, що недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна. Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до ч. 1 ч. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Таким чином, вирішуючи позовні вимоги позивача до відповідача щодо вилучення з незаконного володіння ПАТ КБ «Приватбанк» автомобіля Мitsubishi L 200, 2007 року випуску, № кузова/шасі [NUMBER], д/н [NUMBER] та повернення його [PERSON], приймаючи до уваги судове рішення від 09 квітня 2013 року, а також те, що у судовому засіданні знайшов підтвердження факт умисного ухилення відповідача від виконання вказаного судового рішення, суд дійшов висновку щодо доведеності та обґрунтованості позовних вимог в цій частині та вважає за необхідне їх задовольнити. Вирішуючи вимоги позивача до відповідача про відшкодування майнової шкоди суд враховує рекомендації пленуму Верховного суду України в пунктах 2, 3 «Про практику розгляду судом цивільних справ за позовами про відшкодування шкоду» від 27 березня 1992 року № 6 (зі змінами та доповненнями), в яких роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Шкода, заподіяна одному з володільців з вини іншого - відшкодовується винним. Приймаючи до уваги, що стороною позивача не було надано суду доказів на підтвердження використання нею спірного автомобіля у веденні господарської діяльності, тобто перебування автомобіля на балансі відповідного підприємства, внаслідок чого відсутній причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача щодо неповернення автомобіля та орендою позивачем іншого автомобіля, у зв'язку з чим суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Визначаючи розмір моральної шкоди суд враховує роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (із змінами та доповненнями внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5), згідно з яким ця шкода визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Вирішуючи вимоги [PERSON] щодо відшкодування моральної шкоди суд виходить з того, що діями відповідача, внаслідок яких позивач була позбавлена можливості користуватися належною їй власністю, позивачу була завдана моральна шкода, яка полягає у втраті душевного спокою, перебуванні у стані стресу, суд вважає можливим позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача у рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000, 00 грн. Вирішуючи питання стосовно розподілу судових витрат по даній цивільній справі та приймаючи до уваги результат вирішення справи, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору, пропорційну задоволеним вимогам, а саме: 487,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial