Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-01 00:00:00

У липні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому, просив стягнути з [PERSON] на свою користь борг з урахуванням індексу інфляції в сумі 34599 грн 99 коп., три проценти річних в сумі 2651 грн 46 коп. Свої вимоги обґрунтовував тим, що рішенням апеляційного суду Вінницької області від 12 липня 2011 року у справі за його позовом до [PERSON] на його користь стягнуто заборгованість з орендної плати з урахуванням індексу інфляції в сумі 17332 грн 26 коп., пеню за несвоєчасне внесення орендної плати в сумі 5302 грн, заборгованість з оплати комунальних послуг в сумі 6589 грн 56 коп., а також судові витрати в сумі 876 грн 36 коп. Рішення суду набрало законної сили 12 липня 2011 року. На примусове виконання рішення апеляційного суду Вінницької області від 12 липня 2011 року видано виконавчий лист № 2-476/2010, який був надісланий на виконання до ВДВС Ладижинського міського управління юстиції у Вінницькій області. Проте, до даного часу рішення суду не виконане в повному обсязі. Враховуючи наведене, позивач вважає, що на підставі ст. 625 ЦК України має право заявити вимогу про стягнення з відповідача суми інфляційних нарахувань та трьох процентів річних від простроченої суми основного боргу за період з грудня 2010 року по липень 2014 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак, направив на адресу суду заяву, в якій просив слухати справу в його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяви про відкладення розгляду справи, або розгляду справи у його відсутності до суду не направив. Відповідно до ч.4 ст.169, ч. 1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. Вивчивши та дослідивши матеріали справи та усі зібрані по справі докази, давши їм оцінку в сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 30 грудня 2010 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості з орендної плати, комунальних послугах, пені, інфляційних витрат, штрафу та моральної шкоди було відмовлено. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 12 липня 2011 рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 30 грудня 2010 скасовано та ухвалено нове рішення, яким частково задоволений цивільний позов [PERSON], і з [PERSON] на його користь стягнуто заборгованість з орендної плати з урахуванням індексу інфляції в сумі 17332 грн 26 коп., пеню за несвоєчасне внесення орендної плати в сумі 5302 грн, заборгованість з оплати комунальних послуг в сумі 6589 грн 56 коп., а також судові витрати в сумі 876 грн 36 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Відповідно до частин 1, 2 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. 12 липня 2011 року вищезазначене рішення набрало законної сили, у зв'язку з чим Ладижинським міським судом Вінницької області 08.09.2011 було видано виконавчий лист № 2-476/2010 про примусове виконання рішення. Звертаючись з даним позовом до суду позивач зазначає, що на даний час рішення апеляційного суду Вінницької області від 12.07.2011 по справі № 22ц-1110/2011 не виконано. Згідно з проведеним позивачем нарахуванням індексу інфляції та 3 % річних на суму боргу за весь час прострочення, тобто за період з грудня 2010 року по липень 2014 року становить: сума інфляційних втрат - 34599 грн 99 коп.; 3% річних - 2651 грн 46 коп. Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частинами 1 та 2 статті 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. В силу частини 1 статті 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частиною 1, 2 статті 625 України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як визначено частиною 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Одночасно з цим, відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтями 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання. Отже, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям провадження з його примусового виконання. Таким чином, наявність судових актів про стягнення заборгованості, не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальність за порушення строків розрахунків. Отже, як вбачається з норм ст. 625 ЦК України, у разі прострочення виконання грошового зобов'язання, нарахування 3 відсотків річних та збитків від інфляції не обмежується певним періодом, а стягується за весь період прострочення виконання зобов'язання. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що право позивача вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Законодавство не обмежує можливість позивача захистити своє право на грошову компенсацію в окремому судовому провадженні після винесення судового рішення про стягнення інфляційних збитків та процентів річних. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З огляду на те, що рішенням апеляційного суду Вінницької області від 12.07.2011 у справі № 22ц-1110/2011 встановлено суму основного боргу, та присуджено стягнення трьох процентів річних та збитків від інфляції за період з 30.09.2009 по 30.03.2010, а також враховуючи те, що відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили про відсутність його вини у порушенні грошового зобов'язання, не надано доказів виконання рішення апеляційного суду Вінницької області від 12.07.2011 у справі № 22ц-1110/2011 або сплати суми основного боргу, суд приходить до висновку про те, що позивач, на підставі рішення апеляційного суду Вінницької області від 12.07.2011 у справі № 22ц-1110/2011 та положень ст. 625 ЦК України, вправі вимагати нарахування трьох процентів річних та збитків від інфляції за період з грудня 2010 року по липень 2014 року. Перевіряючи правильність нарахування позивачем індексу інфляції та 3% річних, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно розрахунку позивача сума інфляційних нарахувань за період з грудня 2010 року по липень 2014 року становить 34599,99 грн. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач невірно здійснив розрахунок суми інфляційних нарахувань. Судом здійснений розрахунок інфляційних відшкодувань з урахуванням періоду з грудня 2010 року по липень 2014 року (межі позовних вимог), з урахуванням рекомендацій Верховного Суду України (Лист Верховного Суду України від 03.04.97 N62-97р «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ») за формулою: (сума заборгованості х індекс інфляції : 100) - сума заборгованості, та визначив, що сума інфляційних втрат за даний період становить 5136,17 грн і саме вона підлягає задоволенню. В частині стягнення 29463,82 грн. інфляційних втрат суд в задоволенні позову відмовляє, у зв'язку з необґрунтованістю, оскільки неправомірно є врахування позивачем при розрахунку інфляційних втрат суми заборгованості, що призвело до збільшення розміру відшкодування, що порушує права відповідача та не відповідає правовій природі інфляційного відшкодування. Що стосується проведеного позивачем розрахунку 3% річних, суд вважає його вірним, виходячи з наступного. На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3% / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення. 29463,82 грн.*3%*365 днів/365днів = 883,91грн. (за 2011-2012) 29463,82 грн.*3%*365 днів/365днів = 883,91грн. (за 2012-2013) 29463,82 грн.*3%*365 днів/365днів = 883,91грн. (за 2013-2014) Разом 2651,46 грн. Таким чином, загальний розмір 3% річних за перерахунком становить 2651,46 грн. За таких обставин, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат у розмірі 5136,17 грн. і трьох відсотків річних 2651,46 грн. за період з грудня 2010 року по липень 2014 року підлягають задоволенню.

Outcome: partial