Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилався на те, що згідно договору дарування від 13.07.2004 р. за р.№ 2-892 він є одноособовим власником квартири [ADDRESS] 20.01.2010 р. в належному йому житловому приміщенні була зареєстрована його дружина [PERSON] 28.04.2012 р. шлюб з відповідачем був розірваний. З квітня 2012 року [PERSON] не проживає у квартирі позивача, не бажає знятися з реєстрації місця проживання за вказаною вище адресою, чим порушує його права як власника квартири. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, у якій просив розглядати справу без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не надала. Третя особа Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради явку свого представника у судове засідання не забезпечило, надало суду заяву, у якій просило розглядати справу за відсутності його представника. Відповідно до ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, з урахуванням того, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне. Як вбачається з договору дарування від 13.07.2004 р., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дорогій В.А. за р. № 2-892, [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] Зазначене підтверджується також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.02.2017 року. На теперішній час у спірній квартирі, згідно довідки КП «Жилкомсервіс» дільниця № 54 від 11.11.2016 р., за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON] (власник), [PERSON] (мати), [PERSON] (колишня дружина) (а.с. 12). Відповідач [PERSON] є колишньою дружиною позивача (шлюб між ними розірвано 28.04.2012 року рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова (а.с. 13, 6)), та з квітня 2012 року за адресою: [ADDRESS], не проживає. Як вбачається з відповіді начальника СВ Немишлянського ВП Індустріального ВП ГУ НП в Харківській області від 23.01.2017 року, за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 р.р. [PERSON] з будь-якими заявами до Немишлянського ВП Індустріального ВП ГУ НП в Харківській області не зверталася. Відповідно до відповіді КЗОЗ «Харківська міська поліклініка № 3» від 17.01.2017 року, [PERSON] за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 р.р. за медичною допомогою до вказаного комунального закладу не зверталася. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 2 ст. 405 КПК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] з квітня 2012 року, тобто більше року. Відповідачем не надано суду доказів про існування між нею і власником квартири будь-яких домовленостей щодо збереження за нею права користування житловим приміщенням у спірній квартирі понад строки, визначені ст. 405 ЦК України. Згідно ст. 391 КПК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на викладене, реєстрація у квартирі інших осіб обмежує право користування власністю останнього, а тому підлягає захисту шляхом усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою у спосіб - визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовна заява в цій частині підлягає задоволенню. Разом з тим, позовна вимога щодо зняття з реєстраційного обліку відповідача є необґрунтованою та задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Відповідно до абз. 2 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналіз вказаного Закону дає підстави вважати, що зняття з реєстрації місця проживання проводиться відповідним органом реєстрації на підставі рішення суду, що набрало законної сили, а не судом. Тому зняття з реєстрації місця проживання відповідача не належить до компетенції суду. За ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial