Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 2 185 975 гривень, що складається з суми боргу - 1 494 350 гривень, процентів за користування грошовими коштами, відповідності до облікової ставки НБУ - 597 842,00 гривень, 3% річних від простроченої суми - 89 783,00 гривень, кошти витрачені на правову допомогу - 4000 гривень та судовий збір у розмірі 6 090 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач, зазначив про те, що 30 жовтня 2012 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого позивач [PERSON] передав, а відповідач [PERSON] прийняла 65 000 доларів США. Згідно договору позики, відповідач [PERSON] зобов'язалась повернути грошові кошти таким чином: 5 000,00 доларів США - до 01 листопада 2013 року; 15 000 доларів США - рівними частинами в сумі 1 250,00 доларів США один раз на місяць до 30 числа кожного місяця, в період з листопада 2012 року по листопаду 2013 року, проте взятих на себе зобов'язань за договором позики відповідач не виконала та отримані грошові кошти у встановлений умовами договору позики строк, позивачу не повернула. В подальшому позивачем неодноразово уточнювались позовні вимоги, за останньою заявою про збільшення позовних вимог в редакції від 03.11.2016 року, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 30.10.2012 року у розмірі 1 274 795 грн., проценти за користування чужими грошовими коштами, у відповідності до облікової ставки НБУ у розмірі 755 584 грн. 50 коп., три проценти річних від простроченої суми боргу у розмірі 115 569 грн. 85 коп., 4 000 грн. витрат на правову допомогу, 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а також сплачену суму судового збору у розмірі 6 890 грн. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила суд задовольнити позов. Додатково зазначила про те, що загальна сума позики складала 65 000 доларів США, з яких відповідач повернула позивачу 15 000 доларів США, а тому заборгованість за договором позики за вирахуванням різниці повернутих грошових коштів становить 50 000 доларів США. У добровільному порядку відповідач ухиляється від повернення грошових коштів, у зв'язку із чим позивач змушений звернутись за захистом свого порушеного права до суду. Відповідач у судове засідання повторно не з'явилась, не забезпечила явку представника, про поважність причин неявки суд не повідомила. Відповідач та ї представник про день та час судового засідання у справі були повідомлені судом належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення рекомендованого поштового направлення. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 30 жовтня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] (позикодавець) передав у власність [PERSON] (позичальнику) грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США з терміном повернення боргу до 01 листопада 2013 року що підтверджується розпискою (а.с 10). Матеріали цивільної справи містять іншу розписку від 30.10.2012 року на суму 15 000 доларів США, однак як встановлено в ході розгляду справи, визнано та підтверджено обома сторонами справи грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США за вказаною розпискою не є предметом спору у даному судовому провадженні. Таким чином, предметом спору у даному судовому провадженні є заборгованість відповідача за договором позики від 30.10.2012 року перед позивачем у розмірі 50 000 доларів США, що в перерахунку згідно офіційного курсу НБУ становить 1 274 795 грн., а також штрафні санкції за порушення виконання грошового зобов'язання. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України). За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника або іншим документом, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (частина друга статті 1047 ЦК України). Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За змістом положень статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а, у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов'язки за договором позики, у тому числі і повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду України по справі № 6-63цс13 від 18.09.2013 року. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів законодавства. Судом встановлено, що відповідач [PERSON], починаючи з листопада 2013 року отримані 30.10.2012 року у позику грошові кошти, [PERSON] не повернула. Належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, які б свідчили про зворотне, відповідач суду не надала. Заперечення відповідача щодо того, що розписка від 30.102012 року складена не нею, а іншою особою, судом не приймаються до уваги, з тих підстав, що ухвалою суду від 10.08.2016 року за клопотанням відповідача призначено судову технічну та почеркознавчу експертизу, однак вказана експертиза не була виконана у зв'язку із неоплатою відповідачем вартості проведення вказаної експертизи. У зв'язку із викладеним, суд,

Outcome: partial