Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 28 квітня 2007 року є власником житлового будинку, розташованого за адресою: Донецька область, м. Покровськ (до перейменування м. Красноармійськ), вул. Котовського, 105. З вересня 2008 року у зазначеному будинку на підставі усного договору найму зареєстровані та мешкають [PERSON], колишня дружина сина позивачки, з малолітньою дочкою [PERSON] Ураховуючи, що будинок потрібен [PERSON] для власного проживання, а відповідачі, які були попереджені у липні 2015 року про розірвання договору найму, відмовилися добровільно виселитися зі спірної житлової площі, просила в судовому порядку на підставі ч. 3 ст. 168 ЖК України виселити відповідачів з житлового будинку та зняти їх з реєстраційного обліку. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27 квітня 2016 року в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду, [PERSON], в інтересах якої діє [PERSON], подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права. В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідачі є колишніми членами сімї власника житла і позов має бути предявлений на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України, ст. 405 ЦК України. Суд, установивши, що між сторонами виникли відносини найму житлового приміщення, позивач має намір проживати у належному їй будинку, та не врахувавши, що право власності є абсолютним правом, дійшов необгрунтованого висновку про недоведеність порушення права власника. Особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не зявились; про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (ас. 88-89, 91-93). [PERSON], який є представником [PERSON], відповідач [PERSON], орган опіки та піклування виконавчого комітету Красноармійської міської ради подали заяви про розгляд справи за їх відсутності (ас. 80-81, 87, 95). Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] була вселена в житловий будинок разом зі своєю малолітньою дочкою як член сімї власника. З 2014 року відповідачі мають статус колишніх членів сімї власника житлового приміщення. Припинення сімейних відносин з [PERSON], який є сином позивача, не позбавляє відповідачів права користування жилим приміщенням. Вимога про зняття з реєстраційного обліку не є належним способом захисту права власності. Крім того, висновок про відмову в задоволенні позову мотивований недоведеністю факту незаконного проживання відповідачів та порушення права [PERSON] як власника. Проте погодитись з таким висновком суду не можна. Права власника житлового будинку визначені статтями 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Судом установлено, що [PERSON] є власником житлового будинку 105 по вулиці Котовського у м. Покровськ (до перейменування м. Красноармійськ) Донецької області на підставі договору купівлі-продажу від 28 квітня 2007 року (ас. 3, 39-40). Зі згоди позивача у 2008 році до будинку вселилися й були зареєстровані в ньому [PERSON] та [PERSON], яка народилася 16 вересня 2007 року (ас. 4, 9-10). Також суд установив і це сторонами не оспорюється, що позивач [PERSON] у спірному будинку з дня вселення відповідачів до розгляду справи не проживала. Згідно з частиною другою ст. 64 ЖК України, членами сімї власника житла визнаються дружина (чоловік) власника житла, їхні діти, батьки, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом із власником житла і ведуть з ним спільне господарство. Установивши, що сторони у справі не проживали разом і не вели спільного господарства, відповідачі постійно проживають у спірному будинку, суд дійшов помилкового висновку, що [PERSON] та малолітня [PERSON] є колишніми членами сімї власника житла. За таких обставин не можна визнати обґрунтованим висновок суду, що спірні правовідносини регулюються главою 32 ЦК України, зокрема, статтею 405, яка передбачає право членів сімї власника житла на користування цим житлом та втрату такого права у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Частиною 1 ст. 810 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Договір найму житла укладається у письмовій формі (ст. 811 ЦК України, ст. 158 ЖК України). Підстави розірвання договору найму житлового приміщення за ініціативою наймодавця наведені у ст. 825 ЦК України та цей перелік є вичерпним. Так, відповідно до вимог ч. 3 ст. 825 ЦК України договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім'ї. Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці. Аналогічне положення закріплено в ч.3 ст. 168 ЖК України, за яким договір найму частини будинку, квартири, жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сімї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. У разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла (ст. 826 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За положеннями ч. 2 ст. 58 ЦПК України обставини справі, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обґрунтовуючи вимогу про виселення відповідачів з житлового будинку, [PERSON] указувала на те, що між сторонами укладений усний договір найму житлового приміщення; спірний житловий будинок необхідний їй для її особистого проживання та що вона попередила відповідачів про необхідність виселення з будинку за три місяці. Діючим законодавством передбачена обовязкова письмова форма договору найму, такий договір є платним. Проте на порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України позивач письмових доказів на підтвердження укладання сторонами у справі договору найму спірного жилого приміщення та існування між ними відносин договору найму житлового приміщення не надала. Згідно зі ст. 161 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням у будинку, що належить громадянинові на праві приватної власності, є суттєвою умовою договору, тому в розумінні ч. 1 ст. 638 ЦК України без досягнення згоди сторін з цієї умови не можна вважати договір найму укладеним, а відтак положення ст. 168 ЖК України не підлягають застосуванню. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, у тому числі шляхом виселення та зняття особи з реєстраційного обліку. Однак [PERSON] вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю не заявляла. Суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства щодо розгляду цивільних справ в межах заявлених вимог (ст. 11 ЦПК), не може вийти за межі позову і самостійно обрати підставу позову. З урахуванням викладеного апеляційний суд, встановивши, що суд першої інстанції при вирішенні справи порушив норми матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу задовольняє частково, скасовує рішення і ухвалює нове рішення про відмову в позові у повному обсязі з інших підстав.

Outcome: partial