Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

У липні 2016 року до суду надійшла позовна заява позивача, у якій вона просила суд усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS], посилаючись на те, що вона є одноосібним власником вказаної квартири з 2009 року, а з 1998 року у ній значиться зареєстрованим відповідач, який не знявся з реєстрації після продажу квартири і є невідомою особою для позивача. У судове засідання позивач не з'явилася, подала до суду заяву, у якій просила розглянути справу за її відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, дату, місце судового розгляду повідомлявся належним чином - через оголошення у газеті «Урядовий кур'єр» (випуск № 173 (6042) від 16.09.2017), заяви, клопотання, письмові заперечення від нього не надходили до суду. Відповідно до вимог ст. ст. 169, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення, оскільки позивач не заперечував проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. На підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 27.10.1997, укладеного між [PERSON] та [PERSON]., позивач є власником квартири [ADDRESS] /а. с. 7, 8/. Відповідно до довідки № 43 від 16.05.2016, виданої ОСББ «Міцність», за вказаною адресою з 03.08.1998 відповідач значиться зареєстрованим /а. с. 9/. Позивач вказала, що згоди на реєстрацію відповідача у квартирі не надавала, вважає, що відповідач є членом сім'ї [PERSON], з якою було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], та, відповідно, який не знявся з реєстрації у добровільному порядку, що порушує у тому числі й майнові інтереси позивача, оскільки виникає зобов'язання сплачувати більшу суму за комунальні послуги. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що встановлено ч. 1 ст. 316 ЦК України. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - ч. 1 ст. 317 ЦК України. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у здійсненні права власності (ч. 2 ст. 321 ЦК України). Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї, як визначено Верховним Судом України у своїй правовій позиції у справі № 6-158цс14 від 05.11.2014. За нормою частини 6 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Відтак судом встановлено, що відповідач не є членом сім'ї позивача або її колишнім членом, з часу придбання позивачем квартири [ADDRESS] не проживав у ній, самостійно не знявся з реєстрації за вказаною адресою, що порушує права позивача як одноосібного власника. Згідно з приписами ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню сплачена та документально підтверджена сума витрат понесених позивачем, у зв'язку із розглядом справи, у розмірі 551,20 грн. судового збору та 420 грн., які були сплачені за публікацію оголошення про виклик відповідача у пресі. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved