Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-17 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом про стягнення з [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про стягнення грошових коштів. Позовні вимоги мотивовані тим, що 18.02.2014 року між сторонами було укладено договір позики грошових коштів № 1, за умовами якого позивач передав відповідачу кошти в сумі 100000,00 Євро, а відповідач зобов'язався повернути отриману суму в строк до 21.02.2014 року. Позивач свої зобов'язання за договором позики виконав, тоді як відповідач позику в погоджений сторонами строк не повернув, а тому позивач просив суд, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 26.04.2016 року (а.с. 57-60), стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 25549091,20 грн., з яких: 100000,00 Євро основного боргу, що за офіційним курсом НБУ станом на 27.10.2015 року складає 2522000,00 грн., збитки від інфляції в сумі 1977580,94 грн., відсотки за користування коштами в сумі 163135,40 грн., проценти від суми позики в сумі 1038234,86 грн. та 19848140,00 грн. пені. Позивач в судове засідання не з'явився. Від представник позивача [PERSON] через канцелярію суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Проти ухвалення у справі заочного рішення представник позивача не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, свого представника та письмових заперечень до суду не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином неодноразово. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 18.02.2014 року між позивачем (за договором - позикодавець) та відповідачем (за договором - позичальник) було укладено договір позики грошових коштів № 1 (а.с. 5), за умовами якого позикодавець передає у власність грошові кошти в сумі 100000 Євро, а позичальник зобов'язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів в строк до 21.02.2014 року. Відповідно до п. 1.2. договору позики, в підтвердження отриманого позичальник надає позикодавцю розписку. Обов'язок позичальника повернути кошти до 21.02.2014 року також закріплений п. 2.1. договору позики. Згідно із розпискою від 18.02.2014 року, [PERSON] отримав від [PERSON] 100000,00 Євро відповідно до договору № 1 від 18.02.2014 року. Станом на час розгляду справи відповідач взяті на себе грошові зобов'язання щодо повернення в повному обсязі суми позики не виконав. Доказів протилежного матеріали справи не містять. Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має права вимагати його виконання у будь який час. При цьому, відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України під час розгляду справи у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон - ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України. У відповідності з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.57 ЦПК України). Частиною 2 ст.59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі зазначеного та оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач [PERSON] не виконав своїх зобов'язань за договором позики щодо повернення позивачу суми позики в повному обсязі до 21.02.2014 року, то суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача суми грошових коштів в сумі 100000,00 Євро. Відповідно до абз. 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14, у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки позивачем було заявлено до стягнення 100000,00 Євро основного боргу, що за офіційним курсом НБУ станом на 27.10.2015 року складає 2522000,00 грн., то суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині в межах заявлених до стягнення позовних вимог. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 1977580,94 грн. та відсотків за користування коштами в сумі 163135,40 грн. слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За своїм визначенням, згідно положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991р. №1228-ХІІ, індекс інфляції це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничих цілей. Офіційний індекс інфляції розраховується Державним комітетом статистики України і визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Встановивши, що між сторонами було укладено договір позики в іноземній валюті, суд не має підстав застосувати до вказаних правовідносин положення закону, який регулює порядок сплати боргу, визначеного договором у гривні, а тому, позовні вимоги позивача відносно стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції задоволенню не підлягають. Разом із тим, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних підлягають задоволенню частково в сумі 139285,61 грн. за розрахунком, проведеним судом (10000,00 Євро (період прострочення 22.02.2014 року - 28.10.2015 року) * 614 * 3 % = 5046,58 Євро, що за офіційним курсом НБУ станом на 18.07.2016 року складає 139285,61 грн.) Стосовно стягнення з відповідача процентів від суми позики в сумі 1038234,86 грн. та 19848140,00 грн. пені суд зазначає наступне. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Відповідно до п. 3.1. договору позики у випадку неповернення в строк позики позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі 1 % від суми позики за кожен день прострочення до повного повернення суми позики. Сплата пені не позбавляє позичальника від сплати процентів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обгрутнованість позовних вимог в частині стягнення процентів за користування позикою в сумі 372258,08 грн. із розрахунку, проведеного судом за період прострочення з 22.02.2014 року - 28.10.2015 року, виходячи із суми боргу станом на 22.03.2014 року за офіційним курсом НБУ на вказану дату, а тому позовні вимоги в цій частині також підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Враховуючи викладене, а також за розрахунком, проведеним судом, матеріалами справи підтверджується обов'язок відповідача сплатити позивачу пеню на користь позивача в сумі 13268540,00 грн. за період з 22.02.2014 року по 28.10.2015 року. Разом з тим, Рішенням Конституційного Суду України від 11.07.2013р. у справі № 1-12/2013 визначено, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Статтею 69 Закону України «Про Конституційний Суд України» встановлено, що рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання. Таким чином, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що в зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язання за договором позики, сума боргу становить 100000,00 Євро, що за офіційним курсом НБУ станом на 27.10.2015 року складає 2522000,00 грн., в той час як сума пені за прострочення виконання зобов'язань за період з 22.02.2014 року по 28.10.2015 року складає 13268540,00 грн. Таким чином, суд дійшов висновку, що в даному випадку розмір неустойки у вигляді пені значно перевищує розмір збитків, а тому розмір пені повинен бути зменшений до 744516,16 грн., що відповідає розміру пені, яка розрахована виходячи з подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у відповідний період з 22.02.2014 року по 28.10.2015 року. Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, у відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] про стягнення заборгованості підлягає частковому задоволенню, а тому присуджує до стягнення з [PERSON] 100000,00 Євро заборгованості за договором позики, що за офіційним курсом НБУ станом на 27.10.2015 року складає 2522000,00 грн., 139285,61 грн. трьох процентів річних, проценти за користування позикою в сумі 372258,08 грн. та 744516,16 грн. пені. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з [PERSON] на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial