Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

у квітні 2021 р. позивач звернулася до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд припинити право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 49,56 кв.м та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] оформлену записом вчиненим 26.01.2015 державним реєстратором ПН КМНО Лиюровою Л.О. про право власності на квартиру (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 553664280000, номер запису про право власності 8495249), а також зобов`язати ПН КМНО Лиюрову Л.О. провести державну реєстрацію припинення права власності [PERSON] на вищезазначену квартиру, передати правовстановлюючі документи та технічний паспорт на квартиру, які необхідні для набуття спадщини у Дванадцяту КДНК позивача на ім`я якої відкрито спадкову справу. Покласти судові витрати на відповідачів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24.11.2017 визнано недійсним договір дарування квартири, яке постановою Київського апеляційного суду від 19.02.2019 та Верховним судом від 21.01.2021 залишено без змін, внаслідок чого [PERSON] не набула право власності на квартиру [ADDRESS] та не має права користування зазначеною квартирою, однак одночасно не було припинено цим рішенням речових прав зареєстрованих відповідно до законодавства на підставі чого необхідно припинити речові права [PERSON] на спірну квартиру, а також скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, запис про державну реєстрацію права приватної власності, що призведе до ефективного поновлення прав позивача та відновлення становища, яке існувало до порушення. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 13.04.2021 відкрито загальне позовне провадження (а.с. 22). Приватним нотаріусом КМНО Лиюровою Л.О. 06.05.2021 надіслано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що вказаний цивільно-правовий спір існує між двома спадкоємцями щодо прав власності на квартиру, в якому нотаріус не має самостійного інтересу, а тому нотаріус не може бути відповідачем по справі, також цей спір частково був вирішений на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24.11.201, на підставі якого нотаріусом були здійснені всі дії, які передбачені п. 7.6 глави 1, розділу ІІ, Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України№296/5 від 22.02.2012, також відповідно до п. 7.7, глави 1, розділу ІІ зазначеного Порядку, що у разі одержання рішення суду про визнання нотаріального посвідченого договору недійсним «документ, що посвідчує право власності та подавався для вчинення нотаріальної дії, повертається відчужувану майна», але цей пункт неможливо виконати, оскільки відчужувачем за договором дарування є [PERSON] , що помер [INFO] , щодо позовної вимог про передання через позивача до Дванадцятої КДНК правовстановлюючого документу, то будуть порушені права та інтереси другого спадкоємця [PERSON] , яка є вдовою спадкодавця [PERSON] і також спадкоємцем за законом, отже якщо іншим нотаріусом відкрита спадкова справа після смерті [PERSON] , то вирішити питання про передання документів до нього можливо через офіційний запит до того нотаріуса, питання про права власності на квартиру спадкоємців також може бути вирішено в межах спадкової справи, до того ж відповідач наголосив, що суд не може підміняти орган, до повноважень якого належать прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта. Тобто суд не може зобов`язувати нотаріуса вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції, щодо технічного паспорту на квартиру, то його оригінал було повернуто стороні договору дарування (обдарованому) одразу після вчинення нотаріальної дії 26.01.2015, а тому на підставі вищезазначених обставин відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі (а.с. 26). 12.05.2021 ухвалою суду підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 31). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причину неявки суд не повідомила. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, посилаючись на позицію викладену у відзиві, просив відмовити у повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Норми ст.ст. 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24.11.2017 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лиюрова Лілія Олександрівна про визнання договору дарування недійсним задоволено, визнано недійсним договір дарування квартири, серія та номер: НАК 629988; реєстровий №172, посвідчений 26.01.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лиюровою Лілією Олександрівною та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі у розмірі 243 грн 60 коп. (а.с. 4, 5). Постановою Київського апеляційного суду від 19.02.2019 та Верховним судом від 21.01.2021 залишено без змін рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24.11.2017 (а.с. 5-12). Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02.04.2021 [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] , загальною площею 49,56 кв.м, житлова площа 29,9 кв.м (а.с. 13). За змістом ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ста.ст. 13, 41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути здійснене лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Крім того, в Україні відносини, пов`язані із набуттям, зміною, припиненням права власності та його захистом, зокрема, регулюються Цивільним і Господарським кодексами України. Глава 25 ЦК України визначає підстави припинення права власності відповідно до ст. 346 ЦК право власності припиняється у разі: припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Оскільки [PERSON] набула право власності на підставі договору дарування квартири, який був визнаний недійсним, позовна вимога щодо припинення права власності є такою, що підлягає задоволенню. У постанові Великої палати Верховного Суду від 29.05.2019 № 367/2022/15-ц та постанові Великої палати Верховного Суду від 20.11.2019 № 802/1340/18-а міститься правова позиція, яка полягає у наступному. Рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому, належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» від 05.12.2019, що набрав чинності 16.01.2020, внесено зміни до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 3 ст. 26 цього закону відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Щодо стосується позовних вимог про зобов`язати ПН КМНО Лиюрову Л.О. провести державну реєстрацію припинення права власності [PERSON] на вищезазначену квартиру, передати правовстановлюючі документи та технічний паспорт на квартиру, які необхідні для набуття спадщини у Дванадцяту КДНК позивача на ім`я якої відкрито спадкову справу слід зазначити наступне. Згідно позиції Верховного суду від 19.03.2018 у справі №754/16825/15-ц суд не може зобов`язати нотаріуса вчинити конкретні дії. У жодному законі не вказано такий спосіб захисту як зобов`язання вирішити питання щодо видачі передання правовстановлюючих документів, такі дії порушують конституційні засади судочинства, окрім того відповідно до п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України суд не може зобов`язати нотаріальну контору вчиняти дії щодо вирішення питань, які належать до його компетенції, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат». Отже, зобов`язання нотаріуса щодо передання зазначених документів не виходить до компетенції суду, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 2 Закону № 1952-ІV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з ч. 5 ст. 3 вказаного Закону державна реєстрація прав проводиться органом державної реєстрації прав. У ч. 2 ст. 9 Закону № 1952-ІV передбачено, що державний реєстратор, зокрема: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. Відповідно до ч. 4 цієї статті державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора, пов`язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом (абзац 2 ч. 4 вказаної статті). Підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень визначені у ст. 24 Закону № 1952-ІV, а ст. 30 цього Закону встановлена відповідальність у сфері державної реєстрації прав. Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що орган державної реєстрації прав має виключну компетенцію в питаннях встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами. До виключної компетенції цього органу належить і прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень чи відмову у реєстрації за наявності до того передбачених законом підстав, а тому суд не вправі втручатися у діяльність органу державної реєстрації прав, зобов`язуючи його приймати такі рішення., а тому вимога щодо зобов`язання нотаріуса про проведення державної реєстрації є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд приходить до висновку про те, що в судовому засіданні встановлені обставини, які свідчать про припинення права власності відповідача на спірне майно, а тому позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача. Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення судовий збір на користь позивача у розмірі 454 грн 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial