Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-27 00:00:00

У липні 2019 року позивач, який діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , де третя особа Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпро ради, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення. В обґрунтування позовних вимог зазначивши, що на підставі ордеру на вселення від 27 січня 1987 року він був вселений в квартиру [ADDRESS] , як член родини разом із матір`ю [PERSON] та вітчимом [PERSON] . В подальшому мати розлучилася із [PERSON] , а тому останнього було знято з реєстраційного обліку. В свою чергу, позивач з матір`ю та молодшим братом залишилися проживати у спірній квартирі. 18 травня 2013 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , знялася з реєстраційного обліку за адресою спільної квартири та вибула на постійне місце проживання до свого чоловіка за адресою: [ADDRESS] , де вони проживають однією сім`єю до теперішнього часу. У зв`язку з чим, договір найму спірної квартири з відповідачем [PERSON] було розірвано, а він з братом залишилися проживати у квартирі. Зазначив, що рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради №229/3 від 19.09.2013 договір найму було укладено з [PERSON] , а тому останній є основним наймачем квартири [ADDRESS] . При укладенні зазначеного договору, [PERSON] надав письмову згоду та не заперечував щодо його укладення. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.12.2014 [PERSON] було поновлено право користування спірною квартирою. Після чого, 25.03.2014 остання зареєструвалася в квартирі та стала в ній проживати. Позивач зазначає, що він не має іншого житла, при отриманні ордеру у 1987 році був зареєстрований в даній квартирі, яка є його єдиним місцем реєстрації та проживання, іншого житла він не має. В січні 2015 року позивач зареєстрував в спірній квартирі свою малолітню доньку [PERSON] , 2015 року народження. Після чого, відповідачі по справі почали чинити [PERSON] перешкоди у користування та проживанні в квартирі. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.02.2016 [PERSON] та його малолітній доньці [PERSON] усунено перешкоди у користуванні спірною квартирою та вселено останніх в квартиру [ADDRESS] . 02.12.2016 державним виконавцем Амур-Нижньодніпровського ВДВС у м. Дніпро позивача з донькою вселено у спірну квартиру, про що складено відповідний акт. До грудня 2018 року позивач проживали у квартирі, проте з січня 2019 року відповідачі почали створювати напружену обстановку, провокувати позивача на скандали, а тому він з донькою почав періодично залишаться ночувати у квартирі, а з лютого 2019 року він з донькою не зміг потрапити у квартиру. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд усунути йому та його малолітній доньці [PERSON] , [INFO] , перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] , а також вселити його разом із донькою в вищезазначену квартиру. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2019 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.24). Ухвалою суду від 14 листопада 2019 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до розгляду по суті (а.с.109). 28 лютого 2020 року справа розглянута по суті з ухваленням рішення. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача [PERSON] - адвокат Бреже Л.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Зокрема пояснила, що позивач вселився в спірну квартиру на підставі ордеру і на теперішній час саме він є основним квартиронаймачем і саме з ним укладено договір найму. Також вказала, що між сином, матір`ю та меншим братом існують недоброзичливі стосунки та проживання позивача разом з донькою в квартирі без усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення буде неможливим. Спірна квартира є єдиним житлом позивача та його доньки і він не втратив інтересу до спірного житла, оскільки завжди проживав в квартирі та сплачував комунальні послуги. Додатково зазначила, що навіть візуально видно, що замки у спірній квартирі було змінено відповідачами по справі. Кримінальні провадження відносно [PERSON] , на які посилається відповідач [PERSON] , закрито, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, підтримавши наданий суду відзив. Просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки між нею та сином дійсно існує конфліктна ситуація. Додатково зазначила, що після ухвалення рішення Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська від 10 листопада 2015 року про вселення позивача у спірну квартиру, останній в зазначеній квартирі не проживав. Замки в квартирі відповідачами ніколи не змінювалися. У лютому 2018 року позивач вивіз з квартири всі свої речі. Вважає, що [PERSON] втратив можливість користування житловим приміщенням (а.с. 35-36). Представник відповідача [PERSON] - адвокат Мисечко К.О. проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі, пояснивши, що оскільки [PERSON] примусово не було виселено, а тому не може бути і вселено. Також зазначила, що доказів перешкод у користуванні спірною квартирою суду з боку сторони позивача не надано. На теперішній час позивач з донькою тривалий час не проживає у спірній квартирі, а тому вважає, що останній втратив право нею користування. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що замки в спірному житловому приміщенні ніколи не змінювалися. Проти позовних вимог заперечував та просив суд відмовити в задоволенні позову (а.с.34). Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпро ради в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності. При вирішенні справи просили позовні вимоги задовольнити, оскільки це буде слугувати якнайкращому забезпеченню інтересів малолітньої дитини та охороні її житлових прав (а.с. 94-96). Суд, вислухавши учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що на підставі ордеру на вселення [PERSON] 27 січня 1987 року був вселений в квартиру [ADDRESS] , як член родини разом із матір`ю [PERSON] та її чоловіком [PERSON] (а.с.5). Рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради №229/3 від 19.09.2013 було укладено договір найму житлового приміщення квартири [ADDRESS] з [PERSON] (а.с.6). Дане рішення не скасовано і на час розгляду справи є чинним. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суд м. Дніпропетровська від 18.12.2014 за [PERSON] визнано право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] (а.с.7-8). В квартирі [ADDRESS] є зареєстрованою разом з позивачем його малолітня донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою №261 від 22.01.2015 (а.с.11), що і не заперечувалося сторонами по справі. Згідно з вимогами ч.ч.1,2 ст. 64 Житлового Кодексу України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Судом також встановлено та не заперечується сторонами, що позивач [PERSON] вселився в спірну квартиру на правах члена сім`ї наймача, крім того на теперішній час сааме з ним укладено договір найму спірної квартири. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.02.2016 [PERSON] та його малолітній доньці [PERSON] усунено перешкоди у користуванні спірною квартирою та вселено останніх в квартиру [ADDRESS] (а.с.9-10). 02.12.2016 державним виконавцем Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Лепетю Віктора Володимировича разом з малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] , було вселено в квартиру [ADDRESS] , про що державним виконавцем складено відповідний акт. (а.с.17, 18). Суд не може погодитися з поясненням представника відповідача [PERSON] - адвоката Мисечко К.О. проте, що на теперішній час позивачу ніхто не перешкоджає у користуванні спірною квартирою, а також про те, що стороною позивача не надано доказів такого перешкоджання, оскільки відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти проживання [PERSON] в спірній квартирі. На підтвердження своїх вимог та заперечень, учасниками судового розгляду - стороною позивача та відповідача надано акти про перешкоди позивачу у користуванні спірною квартирою та не проживання позивача з донькою без поважних причин у квартирі, відповідно. Проте, суд критично оцінює надані сторонами докази, оскільки вони суперечливі. Доказів підробки актів наданих позивачем [PERSON] , відповідачем [PERSON] суду не надано. Також у судовому засіданні було допитано свідків. Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що зі слів відповідача [PERSON] їй відомо, що з 2016 року позивач в спірній квартирі не проживає. Замки від вхідних дверей ніхто не змінював, речей позивача в квартирі немає. Стосунки між позивачем та відповідачами погіршилися після судових спорів. Свідок [PERSON] суду повідомила, що речей [PERSON] в спірній квартирі немає. На сьогоднішній день в спірному житловому приміщенні проживає [PERSON] з чоловіком та сином [PERSON] . Утім, де на даний час мешкає [PERSON] разом з малолітньою донькою їй не відомо. Свідок [PERSON] , який є чоловіком відповідача [PERSON] , пояснив, що починаючи з 2015 року замки від вхідних дверей не змінювали. Коли [PERSON] державний виконавець вселяв у спірне житлове приміщення, ключі від квартири йому не надавалися, оскільки на той час, в нього були свої ключі. Допитані свідки підтвердили наявність конфлікту між сторонами щодо спірної квартири. Водночас, розглядаючи справу, суд зважує, що кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine» заява № 30856/03, п. 41). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відповідно до ст.25 Загальної декларації прав людини, кожна особа має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі і в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966. Згідно з п.1 ст.12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід`ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Розглядаючи справу, суд враховує той факт, що дана справа стосується прав малолітньої дитини, яка в силу свого віку не може самостійно визначати своє місце проживання, а також нести витрати на оплату комунальних послуг, а тому сам по собі факт її не проживання та несплати комунальних послуг, на що посилається відповідач [PERSON] , не може бути безумовною підставою для твердження проте, що у зв`язку із не проживанням дитина втратила право користування зазначеним житловим приміщенням. Оскільки спірна квартира є єдиним житлом позивача та його малолітньої доньки, яка має право користування даним житловим приміщенням, на чому наполягав і Орган опіки і піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради, враховуючи, що під час розгляду справи відповідач [PERSON] заперечувала проти проживання [PERSON] у квартирі, що спростовує доводи сторони відповідача про відсутність перешкод у користуванні житлом, суд вважає задовольнити позов в повному обсязі. Оскільки позивачем не заявлено про розподіл судових витрат, відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає за можливе судові витрати віднести на рахунок позивача.

Outcome: approved