Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-18 00:00:00

У листопаді 2014 року позивач звернувся до суду із позовом у якому просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 25 квітня 2008 року № 24 в розмірі 2505,58 дол. США, що еквівалентно 39 763,55 грн. з яких: залишок по кредиту 913,00 дол. США, що еквівалентно 14489,31 грн., прострочені платежі 1561,09 дол. СІЛА, що еквівалентно 24774,49 грн., пеня за прострочені платежі 31,49 дол. США, що еквівалентно 499,74 грн. - звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження (на нерухоме майно, ТЗ Mitsubishi Lancer, легковий седан, 2008 року випуску, чорного кольору, кузов [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований вишгородським МРЕВ ДАІ ГУ УМВС України в Київській області 24.04.2008 року), що належить відповідачу на праві власності, шляхом продажу вказаного автомобіля обтяжувачем - ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ №10026/0104 філії - Головного управління по м. Києву та Київській області AT «Ощадбанк». Надати право обтяжувачу - ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ №10026/0104 філії - Головного управління по м. Києву та Київській області AT «Ощадбанк» зняти з обліку в органах ДАІ України, транспортний засіб автомобіль Автомобіль Mitsubishi Lancer, легковий седан, 2008 року випуску, чорного кольору, кузов № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований вишгородським МРЕВ ДАІ ГУ УМВС України в Київській області 24.04.2008 року, що належить на праві власності [PERSON] Надати право обтяжувачу - публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ №10026/0104 філії - Головного управління по м. Києву та Київській області AT «Ощадбанк» укласти Договір купівлі-продажу транспортного засобу - автомобіля Автомобіль Mitsubishi Lancer, легковий седан, 2008 року випуску, чорного кольору, кузов № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований Вишгородським МРЕВ ДАІ ГУ УМВС України в Київській області 24 квітня 2008 року з іншою особою-покупцем, за вартістю, що буде визначена шляхом проведення незалежної експертної оцінки, з дотриманням положень ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», та не нижчою за середньо ринкову вартість автомобіля на момент його продажу. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 25 квітня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 24 згідно якого Банк надавав відповідачу грошові кошти у розмірі 17 953 дол. США. Кредит надавався з метою купівлі транспортного засобу, на умовах сплати процентів за користування кредитом в розмірі 14,5 %, строком на 84 місяці з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 24 квітня 2015 року. Додатково для забезпечення виконання зобов'язання за зазначеним договором між Банком та [PERSON] 25 квітня 2008 року було укладено Договір застави № 54, за яким останній передав у заставу Банку Автомобіль Mitsubishi Lancer, легковий седан, 2008 року випуску, чорного кольору, кузов № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований вишгородським МРЕВ ДАІ ГУ УМВС України в Київській області 24 квітня 2008 року. Починаючи з 1 травня 2014 року відповідач став суттєво порушувати умови договору не погашаючи тіло кредиту та нараховані проценти в результаті чого виникла прострочена заборгованість. Загальна сума заборгованості становить 2 505, 58 дол. США, що еквівалентно 39 763,55 грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив про його задоволення з викладених у ньому підстав. Відповідач у судове засідання не прибув. Про день, час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі. Третя особа - [PERSON] пояснила, що заборгованість за кредитом виникла із об'єктивних причин, а саме у зв'язку із хворобою її чоловіка, відповідача по справі. Вважала, що заборгованість може бути реструктуризована, однак, банк на такі прохання не реагує і відмовляється йти на зустріч відповідачеві. Крім того, вважала, що позивачеві доцільно ставити питання про стягнення заборгованості, а не про звернення стягнення. Заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. Так, судом встановлено, що 25 квітня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 24 згідно якого Банк надавав відповідачу грошові кошти у розмірі 17 953 дол. США. Кредит надавався з метою купівлі транспортного засобу, на умовах сплати процентів за користування кредитом в розмірі 14,5 %, строком на 84 місяці з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 24 квітня 2015 року (а.с. 5-7). Того ж дня, між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено договір застави майна № 54, згідно якого [PERSON] передав у заставу Банку Автомобіль Mitsubishi Lancer, легковий седан, 2008 року випуску, чорного кольору, кузов № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований вишгородським МРЕВ ДАІ ГУ УМВС України в Київській області 24 квітня 2008 року (а.с. 8-10). 2 лютого 2009 року, 2 березня 2009 року, 1 квітня 2014 року на адресу [PERSON] направлялися листи - повідомлення про наявність простроченої заборгованості (а.с. 13-15). 11 липня 2014 року Банком було направлено відповідачу лист з вимогою про повне погашення кредиту, простроченої заборгованості по кредиту та процентів за користування Кредитом (а.с. 16-17). Загальна сума заборгованості відповідача відповідно до розрахунку заборгованості станом на 19 січня 2015 року складає 2505,58 дол. США, що еквівалентно 39 763,55 грн. та складається із: · Залишок по кредиту - 913 дол. США, що еквівалентно 14 489, 31 грн.; · Прострочені платежі - 1 561 дол. США, що еквівалентно 24 774, 49 грн.; · Пеня за прострочені платежі - 2 505,58 дол. США, що еквівалентно 39 763, 55 грн. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України жодних доказів щодо недостовірних даних у розрахунку заборгованості відповідачем суду не надано. З огляду на встановлені обставини судом зазначається наступне. Відповідно до статті 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Так, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Стаття 629 ЦК України зазначає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. На підставі статті 203 ЦК України Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, в даному випадку сторони бажали укласти правочин і що зовнішній вираз волі відповідає внутрішньому. Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 1 Закону України «Про заставу» застава є способом забезпечення зобов'язань, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до вимог статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно частини 1 статті 589 ЦК України в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Відповідно до вимог частини 1 та 3 статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Відповідно до статті 590 ЦК України встановлено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно частини 1 статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Пунктом 2 частини 1 статті 26 цього Закону визначено обтяжувач має право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження одним з яких є продаж обтяжуважем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах. Умовами укладеного сторонами договору застави (п. 22 Договору) передбачено звернення стягнення на предмет застави, зокрема, шляхом продажу заставодержателем предмету застави з укладенням договору купівлі-продажу з третьою особою-покупцем. Згідно частини 2 статті 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: - загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; - опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувача; - заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; - спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону; - пріоритет та розмір вимог інших обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, які підлягають задоволенню з вартості предмета забезпечувального обтяження; - початкова ціна предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог Філії-головне управління по м. Києву та Київській області ТВБВ № 10026/0104 АТ «Ощадбанк» та достатність законних підстав для захисту порушеного права позивача з боку держави, шляхом звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Крім того, банк уповноважений самостійно обрати спосіб судового захисту його прав, у випадку невиконання зобов'язань позичальником, про що йдеться у у пункті 9 постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5, згідно якого право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином з відповідача по справі підлягає до стягнення сума витрат понесених позивачем по справі по сплаті судового збору у розмірі 436 грн. 99 коп.

Outcome: approved