Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом та просив стягнути з відповідача інфляційні витрати у зв'язку з порушенням зобов'язання в сумі 12 359 грн. 72 коп., три проценти річних розмірі 7 364 грн. 61 коп. та 44 779 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у березні 2010 року [PERSON] звернувся з позовом до УПФУ в м. Мелітополь Запорізької області. Судовим рішенням від 02 грудня 2010 року позов задоволено та визнано неправомірними дії відповідача щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплати пенсії позивачу як інваліду 3 групи державної та додаткової пенсії; зобов'язано відповідача провести перерахунок та проводити виплату позивачу державної пенсії як інваліду 3 групи з 14 квітня 2010 року з розрахунку державної пенсії у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та щомісячної додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю з розрахунку 50 % мінімальної пенсії за віком дорівнюючої прожитковому мінімуму, встановленому відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум», з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період. Відповідач добровільно відмовився виконувати судове рішення з посиланням на відсутність коштів та не фінансування з державного бюджету. Позивач вичерпав усі способи захисту прав в державі Україна, однак рішення суду так і не були виконані. У червні 2012 року позивач звернувся до Європейського суду з прав людини, який 18 липня 2013 року ухвалив рішення «Москаленко та інші проти України». Вказаним рішенням було об'єднано і заяву позивача. 16 серпня 2013 року було відкрито виконавче провадження на підставі рішення Європейського суду з прав людини № 1270/12 від 18 липня 2013 року про виконання державою Україна рішення національного суду. Держава Україна сплатила [PERSON] заборгованість лише 24 червня 2014 року. Таким чином, судове рішення не виконувалося з 02 грудня 2010 року по 24 червня 2014 року, у зв'язку з чим позивачу було завдано моральну шкоду. Позивач подав до суду заяву, в якій просив розглядати без його участі та зазначив, що позовні вимоги підтримує. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про місце, дату і час розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив, про причини неявки представника суд не повідомив. Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що постановою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 грудня 2010 року адміністративний позов [PERSON] задоволено. Визнано неправомірними дії відповідача щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплати державної та додаткової пенсії позивачу як інваліду 3 групи; зобов'язано відповідача провести перерахунок та виплатити позивачу державної пенсії як інваліду 3 групи з 14 квітня 2010 року з розрахунку державної пенсії у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та щомісячної додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю з розрахунку 50 % мінімальної пенсії за віком , яка встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням отриманих позивачем сум пенсії, які були виплачені йому за цей період. 16 вересня 2013 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі рішення № 1270/12 від 18 липня 2013 року. Документ видав Європейський суд з прав людини. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] просить стягнути на його користь три відсотки річних, інфляційні втрати та моральну шкоду. Однак, зазначені вимоги є безпідставними виходячи з наступного. Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов'язань. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідно до ст. 1167 ЦК України відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1173 ЦК України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною - є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. З матеріалів справи вбачається, що у 2014 році позивачу було сплачено заборгованість за судовим рішенням, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 03 квітня 2015 року № 39395667 де зазначено, що рішення суду виконано фактично у повному обсязі згідно з виконавчим документом. Грошові кошти перераховані стягувачу платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 08 жовтня 2014 року № 4025 у розмірі 2 1696 грн. 20 коп., платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 20 червня 2014 року № 880 сплачена заборгованість національного суду у розмірі 68 925 грн. 24 коп., платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 23 липня 2014 року № 4708 сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини у розмірі 1 685 грн. 55 коп. [PERSON] також було сплачено 2 000 тис. євро в якості відшкодування матеріальної чи моральної шкоди та компенсації судових витрат, а також будь-який податок. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про стягнення з Державного бюджету України на його користь інфляційних витрат та трьох процентів річних не підлягають до задоволення, оскільки вказані кошти вже були виплачені внаслідок виконання рішення Європейського суду з прав людини. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed