Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову зазначає, що 28.03.2019 року він уклав з [PERSON] договір позики, за умовами якого він надав у борг грошові кошти у розмірі 86 500 грн. строком на 60 днів, про що свідчить розписка [PERSON] про отримання вказаної суми. Оскільки [PERSON] ухиляється від повернення коштів, [PERSON] просить суд стягнути на його користь з відповідача заборгованість у розмірі 86 500 грн. В судовому засіданні представник позивача вимоги позовної заяви підтримала, просила позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. В судовому засіданні відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував. Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом установлено, що 28.03.2019 року між сторонами було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] надано [PERSON] у позику грошові кошти у розмірі 86 500 грн., які останній зобов`язувався повернути у строк до 60 днів з дня підписання договору. Позивач [PERSON] виконав взяті на себе зобов`язання і надав відповідачу [PERSON] в борг зазначену суму коштів, про що свідчить розписка від 28.03.2019 року (а.с. 4). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики, одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Враховуючи, що у судовому засіданні на підставі зібраних доказів установлено те, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується розпискою відповідача, при цьому [PERSON] не виконав взяте на себе зобов`язання за укладеним із [PERSON] договором позики та не повернув в узгоджений сторонами строк взяті у борг грошові кошти, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача боргу за договором позики. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved