Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

У липні 2013 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 20.02.2009 р. [PERSON] позичив [PERSON] грошову суму в розмірі 30 000 грн., про що останній в той же день склав відповідну розписку та зобовязується повернути вказану суму протягом 30 днів, тобто до 22.03.2009 р. або на першу вимогу. Згідно договору про уступку права вимоги від 20.02.2013 р. йому від [PERSON] перейшло право вимоги за вказаним договором позики. Оскільки відповідач свої зобовязання за договором позики після подання йому вимоги 10.04.2013 р. не виконує просить позовні вимоги задовольнити. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні обставини справи визнав частково, у задоволенні позовних вимог просив відмовити та застосувати строк позовної давності. Суду пояснив, що фактично договір позики не укладався, грошові кошти не передавались, [PERSON], як роботодавець, «практикував» систему розписок в якості гарантії здачі працівниками грошей до каси підприємства Заслухавши позивача, представника відповідача, свідків та, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Так, з розписки від 20.02.2009 р. вбачається, що [PERSON] отримав у позику від [PERSON] грошові кошти в сумі 30 000 грн. та зобовязався повернути борг за першою вимогою на протязі 30 днів (а.с.63). Згідно показанням свідків [PERSON] та [PERSON] [PERSON] дійсно «практикував» складання боргових розписок в якості гарантії здачі найманих ним працівниками грошей до каси підприємства. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог закону. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння заміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Припиняється зобов'язання частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК України). Виходячи з норм ст. 545 ЦК України, після прийняття виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі; якщо боржник видавав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові, у разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає, підтвердженням виконання боржником свого обов'язку є наявність боргового документа у боржника. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до п.1ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Як вбачається з договору від 20.02.2013 р. [PERSON] уступив право вимоги за вказаним договором позики [PERSON] (а.с.6). При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши суду належні докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Проте, твердження представника відповідача, що фактично договір позики не укладався і грошові кошти не передавались належними і допустимими доказами в судовому засіданні не доведені. Крім того, наявність у позивача, який уклав із [PERSON] договір про уступку права вимоги, боргової розписки є свідченням невиплаченого відповідачем боргу за договором позики. Отже, на підставі викладеного суд приходить до висновку щодо правомірності вимог про стягнення сум за договором позики. Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як вбачається з матеріалів справи та згідно поясненням позивача та представника відповідача з часу укладення договору позики - 20.02.2009 р. на протязі трьох років жодного платежу відповідачем у виконання грошових зобовязань здійснено не було, позов до суду із вимогами до відповідача за вказаним договором не подавався. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України). Враховуючи, що з даним позовом позивач звернувся до суду у липні 2013 р., тобто після спливу трирічного строку позовної давності, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed