Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

У липні 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про відшкодування вартості навчання за державні кошти у сумі 166378,91 грн., посилаючись на те, що відповідач [PERSON] була зарахована на бюджетну форму навчання на перший курс медичного факультету за спеціальністю «педіатрія» Національного медичного університету імені О. О. Богомольця. Між сторонами укладено угоду про підготовку та працевлаштування фахівців з вищою медичною освітою, відповідно до якої відповідач зобов'язувалась прибути після закінчення ВНЗ на місце направлення та відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджету вартість навчання в установленому порядку. 24.06.2015 відповідач була відрахована в зв'язку із закінченням навчання та направлена до ДУ «Науково-практичний медичний центр дитячої кардіології та кардіохірургії» для проходження інтернатури та подальшої роботи за державним замовленням. Всупереч умовам договору, відповідач, закінчивши навчання на бюджетній формі навчання за місцем направлення не з'явилась та жодних доказів про поважні причини неявки не надала. У зв'язку із зазначеним позивач просить суд стягнути з відповідача [PERSON] вартість підготовки за державним замовленням та виплачену стипендію. 26.01.2017 представником відповідача подано до суду зустрічний позов про звільнення від відшкодування вартості навчання за державні кошти в НМУ ім. О. О. Богомольця у сумі 166378,91 грн. та стягнення з відповідача [PERSON] суму судового збору у розмірі 1663,78 грн. /а. с. 55-57/. У судовому засіданні представник позивача вимоги первісного позову підтримала в повному обсязі, посилаючись на викладене в ньому, та просила задовольнити, одночасно заперечивши проти задоволення зустрічного позову [PERSON] Представники відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, посилаючись на те, що з часу укладення договору про навчання відбулися істотні зміни у законодавстві, які виключили норму закону, за якою студент зобов'язаний був працювати за направленням ВНЗ, тому просили задовольнити зустрічний позов. Від представника третьої особи в судове засідання надійшли письмові пояснення, у відповідності до яких позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить розглядати справу за відсутності їх представника /а. с. 29/. Суд, заслухавши обґрунтування та заперечення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Наказом №1313/л-1 від 10.08.2009 відповідач була зарахована на бюджетну форму навчання на перший курс медичного факультету за спеціальністю «Педіатрія» Національного медичного університету імені О. О. Богомольця /а. с. 9/. 25.08.2009 між сторонами, а саме Національним медичним університетом ім. О. О. Богомольця та студентом 1 курсу, за спеціальністю «педіатрія» [PERSON] укладено угоду № 090469 про підготовку та працевлаштування фахівців з вищою медичною освітою /а. с. 13-14/. Відповідно до вказаної угоди, відповідач зобов'язувалася прибути після закінчення ВНЗ на місце направлення та відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджету вартість навчання в установленому порядку. Наказом №1886/л-1 від 24.06.2015 відповідач як студент 6 курсу 2014/2015 медичного факультету № 1 НМУ ім. О. О. Богомольця за спеціальністю «Лікувальна справа» відрахована з університету у зв'язку закінченням навчання з 26.06.2015 /а. с. 10/. 16.05.2015 відповідач отримала направлення на роботу до ДУ «Науково-практичний медичний центр дитячої кардіології та кардіохірургії» на посаду лікаря-рентгенолога, що підтверджується копією журналу обліку направлень на роботу випускників медичного факультету № 1 освітньо-кваліфікаційного рівня спеціаліст лікувальної справи /а. с. 71/. Як вбачається з листа Директора ДУ «Науково-практичний медичний центр дитячої кардіології та кардіохірургії» від 14.07.2016 № 754/126 Ємець І. М., відповідач для проходження інтернатури не з'явилася /а. с. 14/. У період дії зазначеної угоди відбулись істотні зміни обставин - зміни у законодавстві, якими сторони керувались при її укладені, а саме: 01.07.2014 Законом України № 1556-VІІ була виключена норма частини 2 ст. 52 Закону України «Про освіту», яка передбачала, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 06.09.2014 Закон України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 № 2984-ІІІ втратив свою чинність, а нова редакція Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 № 1556-VІІ, правову норму про обов'язок випускника вищого навчального закладу відпрацьовувати не менше трьох років не містить. Передбачена пунктом 8 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою КМ України від 22.08.1996 № 992, норма про те, що випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років, виключена постановою Уряду від 15.04.2015 № 216 «Про внесення змін до постанови КМ України від 22.08.1996 № 992». Указ Президента України від 23.01.1996 № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» був виданий під час дії Конституційного Договору між Верховною Радою України та Президентом України від 08.06.1995 про основні засади організації та функціонування державної влади і місцевого самоврядування в Україні на період до прийняття нової Конституції України, який втратив чинність 28.06.1996. За умовами частин 1, 2 ст. 25 цього Конституційного Договору Президент України в межах своїх повноважень видає укази і розпорядження, які є обов'язковими для виконання на всій території України, дає їх тлумачення. Президент України видає укази з питань економічної реформи, не врегульованих чинним законодавством України, які діють до прийняття відповідних законів. Указ Президента України від 23.01.1996 № 77/96 не є тим нормативним актом, що встановлює обов'язок для випускників навчальних закладів, які навчаються за кошти державного бюджету, відшкодовувати повну вартість навчання у разі, коли вони після завершення навчання відмовляються працювати в державному секторі народного господарства, оскільки права та обов'язки зазначеної категорії осіб встановлені законами № 1556-VII та № 1060-ХІІ, які не передбачають такого обов'язку, відповідно до правової позиції Верховного суду України (постанова від 07.02.2017 у справі № 21-3072а16). Відповідно до частини 3 ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідач [PERSON] отримала направлення для проходження інтернатури та подальшої роботи за державним замовленням до ДУ «Науково-практичний медичний центр дитячої кардіології та кардіохірургії» 16.06.2015, куди не з'явилася після випуску, після набрання чинності Закону № 1556-VII від 01.07.2014. Питання щодо правовідносини сторін, які випливають із встановлених обставин і яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, суд вирішує під час ухвалення рішення, згідно з приписами ст. 214 ЦПК України. Згідно з частинами 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини 6 вказаної статті Кодексу, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події. За положеннями частини 1 та 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства, при цьому особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Згідно з частиною 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Таким чином, обов'язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускниками вищого навчального закладу призводить до порушення їх конституційного права на працю, що вільно обирається або на яку вони вільно погоджуються, та порушення права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. Конвенція Міжнародної організації праці № 29 «Про примусову чи обов'язкову працю», що набула чинності для України 10.08.1956, зобов'язує держави не допускати примусової праці. Згідно зі статтею 1 Міжнародної Конвенції «Про скасування примусової праці» № 105, що ратифікована Законом України від 05.10.2000 № 2021-III, держава зобов'язується скасувати обов'язкову працю і не вдаватися до будь-якої її форми як метод мобілізації і використання робочої сили для потреб економічного розвитку. Пункт 8 «Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 № 992 - з 15.04.2015 виключено згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 216. З 02.06.2015 частину 2 статті 52 Закону №1060-ХІІ «Про освіту» виключено, згідно із Законом України від 01.07.2014 №1556-V-II. Відповідно до статті 4 ЦК України, основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші Закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цивільного кодексу. Актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України. За статтею 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Нормативно-правові акти (постанови та розпорядження) Кабінету Міністрів України набирають чинності з моменту їх прийняття, якщо в них не встановлено пізніший строк введення їх в дію. При цьому нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, що визначають права та обов'язки громадян, встановлено, що вони набирають чинності не раніше дня їх опублікування в офіційних друкованих виданнях (стаття 5 Указу Президента від 10.06.1997 «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності»). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. До цивільних відносин, які виникли раніше, новий акт цивільного законодавства застосовується до тих прав та обов'язків, які виникли з моменту набрання ним чинності. Для цього норма ч. 3 ст. 5 ЦК вимагає дотримання трьох умов: а) відносини відносяться до сфери цивільно-правового регулювання; б) акт, що регулює їх, втратив чинність; в) права та обов'язки учасників цих відносин виникають і після набрання чинності нового акта цивільного законодавства. Таким чином в цьому випадку фактично наявний ефект юридично обов'язкових норм нового нормативного акта з одночасним незастосуванням норм нормативно-правового акта, який втратив чинність до раніше виниклих і триваючих відносин. Положеннями Закону України Про вищу освіту від 17.01.2002 не передбачено вимог про обов'язковість трирічного відпрацювання та відшкодування у встановленому порядку до державного бюджету вартості навчання. Статтею 56 вказаного Закону гарантовано випускникам вищого навчального закладу, що його працевлаштування повинно здійснюватися за направленням вищого навчального закладу, відповідно до 3-х сторонньої угоди між замовником, керівником навчального закладу та випускником і вказаним Законом не передбачено обов'язкового трирічного відпрацювання та відшкодування у встановленому порядку до державного чи місцевого бюджету вартості навчання. Крім того, частиною 3 ст. 53 Конституції України встановлено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Згідно з Рішенням Конституційного суду України від 04.03.2004 № 5-рп/2004 положення частини третьої статті 53 Конституції України, держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах» необхідно розуміти так, що безоплатність освіти як конституційна гарантія реалізації права на освіту означає можливість здобуття освіти в державних і комунальних навчальних закладах без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги визначених законодавством рівня, змісту, обсягу і в межах тих видів освіти, безоплатність яких передбачена частиною третьою статті 53 Конституції України. Згідно з частиною 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Таким чином, обов'язковість відпрацювання або відшкодування вартості навчання випускниками вищого навчального закладу призводить до порушення їх конституційного права на працю, що вільно обирається або на яку вони вільно погоджуються та порушення права на безоплатність вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. У зв'язку з зазначеним, суд приходить до висновку, що позов НМУ ім. О. О. Богомольця є необґрунтованим, тому його вимога не підлягає задоволенню. Окрім того, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову відповідача [PERSON], предметом у якому є скасування відповідальності перед медичним університетом, оскільки обов'язок щодо повернення грошових коштів за навчання за рахунок державного бюджету не виникав у відповідача у зв'язку з виключенням частини 2 статті 52 Закону України «Про освіту» на підставі Закону № 1556-VII від 01.07.2014, який вже набрав чинності станом на час відрахування відповідача з навчального закладу. Доводи, наведені у зустрічній позовній заяві, узгоджуються з аргументами у письмових запереченнях на первісний позов. На підставі встановлених судом обставин, що мають вирішальне значення у справі,

Outcome: dismissed