Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-17 00:00:00

У листопаді 2013 року фізична особа-підприємець [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] і просить стягнути з них 11768 грн. 90 коп. матеріальної шкоди, завданої ними при виконанні трудових обов»язків. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що відповідачі працювали у нього на посаді продавців непродовольчих товарів в магазині, що розташований по [ADDRESS]. 14 серпня 2013 року було проведено ревізію товарно-матеріальних цінностей, що підзвітні відповідачам, й виявлено недостачу на загальну суму 14471 грн. 90 коп. В добровільному порядку [PERSON] внесла на погашення виявленої недостачі 1371 грн., а [PERSON] - 1332 грн., тому невідшкодованою залишилась сума коштів 11768 грн. 90 коп. Оскільки в добровільному порядку відповідачки не бажають встановлювати ступінь вини кожного із них у недостачі, уникають будь-яких контактів та не відшкодовують решту недостачі, тому позивач просить примусово стягнути з них 11768 грн. 90 коп. завданої шкоди. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі і просить позов задоволити. Відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON], які належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, в останнє судове засідання не з»явились, подавши письмове клопотання про завершення розгляду справи у їх відсутності. Однак, в ході судового розгляду справи позовні вимоги не визнавали, посилаючись на створення позивачем неналежних умов праці, порушення порядку проведення ревізії, ненадання часу на підготовку до ревізії, а також на те, що позивач не укладав з [PERSON] договору про повну матеріальну відповідальність. Відповідачка [PERSON], яка належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, в останнє судове засідання також не з»явилась, причини неявки суду не повідомила. Однак, в ході судового розгляду справи заперечувала проти позову, посилаючись на те, що не погоджується з актом ревізії, вказує, що нестача могла виникнути через те, що насіння, яке вони продавали, всихається, його могли пошкодити гризуни, крім того, посилається на те, що на накладних №0288 від 11 квітня 2013 року та №0487 від 03 травня 2013 року про прийняття товару на суму 19229,76 грн. та 3140 грн. відповідно стоїть не її підпис. Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 20 січня 2011 року [PERSON] розпочала стажування у ФОП [PERSON] на посаді продавця непродовольчих товарів в магазині «[INFO]», що розташований у [ADDRESS]. На підставі наказу №5 від 02 березня 2011 року [PERSON] з 02 березня 2011 року прийнято на посаду продавця непродовольчих товарів в магазин «[INFO]». Того ж дня між нею та позивачем укладено трудовий договір, зареєстрований за №22141100162 у Старокостянтинівському міськрайонному центрі зайнятості (а.с.17, 11-12). 24 січня 2011 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] відповідно до вимог ст.135-1 КЗпП України було укладено договір про повну матеріальну відповідальність (а.с.15), згідно якого [PERSON], яка займає посаду продавця непродовольчих товарів, прийняла на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження довірених їй матеріальних цінностей та зобов»язалась бережно відноситись до переданих їй для зберігання або для інших цілей матеріальних цінностей та приймати міри до запобігання збитків, своєчасно повідомляти керівництво про усі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених їй матеріальних цінностей, вести облік, складати та надавати у встановленому порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та залишки ввірених їй матеріальних цінностей. [PERSON] з січня 2013 року розпочала стажування у ФОП [PERSON] на посаді продавця непродовольчих товарів в магазині «[INFO]», що у [ADDRESS]. На підставі наказу №1/1 від 01 березня 2013 року [PERSON] прийнято на посаду продавця непродовольчих товарів в магазин «[INFO]». Того ж дня між нею та позивачем було укладено трудовий договір, зареєстрований за №22141300244 у Старокостянтинівському міськрайонному центрі зайнятості (а.с.16, 10). Договору про повну матеріальну відповідальність з [PERSON] позивач не укладав. З січня 2013 року [PERSON] та [PERSON] щоденно удвох працювали на посаді продавців непродовольчих товарів у магазині «[INFO]», спільно здійснювали продаж товару, який отримувала по накладних та із них, яка була на момент надходження товару вільною. Виручку від реалізації товару відповідачки здавали в бухгалтерію по прибутковим касовим ордерам. Згідно наказу №8 від 10 жовтня 2013 року [PERSON] звільнено з посади продавця непродовольчих товарів на підставі поданої нею заяви від 15 серпня 2013 року. [PERSON] звільнено з посади продавця непродовольчих товарів згідно наказу №9 від 10 жовтня 2013 року на підставі поданої нею заяви від 10 жовтня 2010 року (а.с.83-84). Зазначені обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються поясненнями сторін та матеріалами справи. Судом також встановлено, що 14 серпня 2013 року позивачем в магазині «[INFO]» у м. Старокостянтинів було проведено ревізію підзвітних відповідачам товарно-матеріальних цінностей. Ревізія проводилась за період з 19 січня 2013 року по 08 серпня 2013 року й за її результатами виявлено недостачу товарно-матеріальних цінностей на суму 14471 грн. 90 коп. Ці обставини підтверджуються: актом ревізії від 14 серпня 2013 року (а.с.13), детальним розрахунком недостачі та бухгалтерською довідкою (а.с.97-110), згідно яких вбачається, що згідно проведеної ревізії станом на 19 січня 2013 року в магазині «[INFO]» в наявності було товару на суму 209208 грн. 43 коп., за період з 19 січня 2013 року по 08 серпня 2013 року відповідачки прийняли товару на суму 1243215 грн. 55 коп., в процесі реалізації товару у цей період продавцями було повернуто товару на суму 167299 грн. 72 коп., переоцінено товару у сторону зменшення ціни на суму 5788 грн. 63 коп. та повернуто виручки від реалізації товару на суму 1020267 грн. 60 коп., а тому нестача становить 14471 грн. 90 коп. (209208,43 грн. + 1243215,55 грн., - 167299,72 грн. - 5788,63 грн. -1020267,60 грн.), а також оглянутими судом оригіналами накладних про отримання товару, повернення товару, переоцінку товару. Посилання відповідачки [PERSON] на те, що у накладних про отримання товару №0288 від 11 квітня 2013 року та №0487 від 03 травня 2013 року на суму 19229,76 грн. та 3140 грн. відповідно стоїть не її підпис, є голослівними та не знайшли свого підтвердження. Так, за клопотанням [PERSON] 14 травня 2014 року судом було призначено судово-почеркознавчу експертизу з метою встановлення належності [PERSON] підпису на вищезазначених накладних. Однак, ухвала суду була повернута експертами без виконання, оскільки [PERSON] не оплатила вартість експертизи та на вимогу експерта та суду не надала достатньо вільних зразків свого підпису. З огляду на викладене, суд відхиляє доводи [PERSON] про те, що вона не отримувала товару по накладних №0288 від 11 квітня 2013 року та №0487 від 03 травня 2013 року на суму 19229,76 грн. та 3140 грн. відповідно. Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов»язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Згідно положень ч.1 ст.132 КЗпП України, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов»язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Згідно п.1 ч.1 ст.134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до положень ст.135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв»язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджується в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Займана відповідачами посада входить до Переліку посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатись письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці і соціальних питань та Секретаріатом Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року №447/24. Договір про повну матеріальну відповідальність був укладений позивачем лише із [PERSON], однак відповідачки спільно отримували товарно-матеріальні цінності та здійснювали їх продаж. При розгляді даної справи не встановлено обставин, що перешкоджали відповідачкам виконувати належним чином покладені на них обов»язки, зокрема відсутність нормальних умов зберігання грошових коштів, товарно-матеріальних цінностей, неналежна організація праці. Таким чином, суд вважає, що позивачем доведено наявність прямої дійсної шкоди та її розмір, неналежне виконання відповідачками по їх вині обов»язків щодо збереження товарно-матеріальних цінностей (допущено недостачу), наявність причинного зв»язку між протиправним порушенням відповідачками свого обов»язку і шкодою, що наступила. А тому наявні усі підстави для покладення на [PERSON] та [PERSON] відповідальності за заподіяну шкоду. Однак, при визначені розміру шкоди, яка підлягає стягненню з кожної із відповідачів суд враховує, що з [PERSON] не укладався договір про повну матеріальну відповідальність, а тому в силу ч.1 ст.132 КЗпП України на неї покладається матеріальна відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше її середнього місячного заробітку, розмір якого становить 573 грн. 50 коп., що підтверджується довідкою про доходи [PERSON] №2 від 17 березня 2014 року (а.с.91). Відповідно до ч.5 ст.130 КЗпП України працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. 13 вересня 2013 року [PERSON] внесла 1332 грн. на покриття недостачі, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №170. Внесена [PERSON] в добровільному порядку сума коштів на погашення недостачі є більшою, а ніж її середній заробіток, а тому суд вважає, що вона повністю виконала свій обов»язок перед позивачем за заподіяну шкоду. З огляду на викладене, в задоволенні позову до [PERSON] слід відмовити. Посилання представника позивача на те, що [PERSON] повинна нести повну матеріальну відповідальність на підставі п.2 та п.5 ч.1 ст.134 КЗпП України, суд вважає безпідставними. Так, в розумінні п.2 ч.1 ст.134 КЗпП України повна матеріальна відповідальність наступає у разі, коли майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами. Довіреності, зазвичай, видаються для одержання матеріальних цінностей у сторонніх організацій, накладними або іншими документами оформляється видача матеріальних цінностей зі складів, торгових залів для відправлення їх в інші організації, для торгівлі з лотків тощо, тобто в даному випадку необхідно, щоб особа отримала матеріальні цінності за разовим документом для подальшого їх транспортування. В розумінні ж п.5 ч.1 ст.134 КЗпП України повна матеріальна відповідальність наступає лише за недостачу (втрату) матеріальних цінностей, виданих працівникові як предмет праці або засіб праці, а також будь-яких інших предметів, виданих у користування працівникові. Що стосується [PERSON], то позивач уклав із нею договір про повну матеріальну відповідальність, що остання визнала в судовому засіданні, а тому вона повинна нести відповідальності за заподіяну шкоду в розмірі виявленої недостачі. Однак, враховуючи, що [PERSON] та [PERSON] в добровільному порядку відшкодували відповідно 1371 грн. та 1332 грн., тому розмір шкоди, що підлягає стягненню з [PERSON] становить 11768 грн. 90 коп. (14471,90 грн. - 1371 грн. - 1332 грн.). Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК України з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню 229 грн. 40 коп. сплаченого при подачі позову судового збору.

Outcome: approved