Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання переведення з одного робочого місця на інше незаконним та стягнення моральної шкоди в розмірі 10\~000 гривень, зазначаючи, що у липні 2015 року був безпідставно переведений з одного робочого місця на інше. Позивач зазначає, що вважає ці переводи результатом неприязних стосунків по відношенню до нього заступника начальника відділу охорони [PERSON] Також позивач зазначає, що при переміщенні з одного робочого місця на інше значно змінилися умов праці, які погано вплинули на його здоровя. У судовому засіданні, позивач підтримав позовну заяву, просив задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач надав до суду письмові заперечення проти позову, згідно яких зазначив, що 03.01.2013 року позивач відповідно Наказу № 17-к від 03.01.2013 року був прийнятий на роботу сторожем відділу охорони служби безпеки і охорони обєктів на пост № 15. Але 01.04.2013 року було змінено штатний розпис згідно якого за сторожами не закріплено відповідні пости. Згідно цього позивачем було написано заяву про прохання вважати його працюючим сторожем відділу безпеки СБ та ОО на постійній основі. Відповідно штатного розкладу станом на 01.03.2015 рік за службою безпеки та охорони обєктів було виключено закріплення постів охорони за працівниками служби охорони. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] також заперечувала проти позову. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи. Суд вважає, що у позовній заяві слід відмовити. Судом встановлено, що 03.01.2013 року [PERSON] звернувся до директора КП «Теплопостачання міста Одеси» з заявою про прийом на роботу сторожем відділу охорони служби безпеки і охорони обєктів на пост № 15. Наказом № 117-к від 03.01.2013 року позивача було прийнято на роботу сторожем відділу охорони служби безпеки та охорони обєктів на пост № 15. 01.04.2013 року було змінено штатний розклад згідно якого за сторожами не закріплено відповідні пости, згідно чого позивачем було написано заяву про прохання вважати його працюючим сторожем відділу безпеки СБ та ОО на постійній основі. Станом на 01.03.2015 рік за службою безпеки та охорони обєктів було виключено закріплення постів охорони за працівниками служби охорони. Надаючи оцінку законності переведення позивача з одного робочого місця на інше, суд зазначає наступне: Відповідно до ч. 2 ст. 32 Кодексу законів про працю України, не вважається незаконним переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором, що підтверджується п.п.2 п. 31 Пленуму Верховного Суду України « Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.92 року. Таким чином, позивач був повідомлений про зміни у штатному розкладі та визнав їх написавши заяву про прохання вважати його працюючим сторожем відділу охорони СБ та ОО на постійній основі. Надаючи оцінку доводам позивача щодо умисного характеру дії керівництва КП «Теплопостачання міста Одеси», дискримінаційний характер дій керівництва по відношенню до позивача, суд зазначає, що вказані обставини не доведені, є припущеннями, та є такими що не мають жодних правових наслідків, навіть при їх встановленні. Надаючи оцінку законності стягнення моральної шкоди з відповідача, суд зазначає наступне: Згідно ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати життєвих звязків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, позивач до теперішнього часу працює у КП «Теплопостачання міста Одеси» на посаді сторожа відділу охорони служби безпеки та охорони обєктів. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( ч. 1 ст. 179 ЦПК України). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно ст. 57 ЦК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 58 ЦК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 59 ЦК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача, а тому й відмовляє у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. Враховуючи вищевикладені обставини. суд відмовляє в задоволенні позовної заяви.

Outcome: dismissed