Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

У липні 2015 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення авансу в розмірі 43\~380 грн., що є еквівалентом 2\~000 доларів США, 3 % річних у розмірі 2\~602,80 грн., та індексу інфляції у розмірі 26\~635,32 грн., а всього просила стягнути грошові кошти на загальну суму 72\~618,12 грн. В обґрунтування свого позову позивачка вказала, що у лютому 2013 р. між нею та відповідачкою була досягнута домовленість про укладення договору купівлі-продажу належного відповідачці житлового будинку та земельної ділянки за адресою: вул. Леніна № 35 у с. Прибузьке Жовтневого району Миколаївської області. Вартість цього будинку разом із земельною ділянкою була визначена сторонами у розмірі 22 000 доларів США. В рахунок оплати вартості вказаної нерухомості позивачка передала відповідачці аванс у розмірі 2\~000 доларів США. Про отримання вказаних коштів відповідачка власноруч написала відповідну розписку. Оформлення договору купівлі-продажу мало відбутися у строк не пізніше 01.06.2013 р. Відповідачка передала позивачці ключі від будинку, і вона почала проживати у будинку, доглядати та облаштовувати його. Однак, в подальшому відповідачка відмовилась продавати позивачці будинок за раніше визначену суму і почала пропонувати його іншим покупцям. Тому позивачка була вимушена повернути ключі від будинку і почала вимагати повернення коштів, сплачених нею в якості авансу за будинок. Через відмову відповідачки у добровільному порядку повертати грошові кошти, позивачка була змушена звернутись до суду із даним позовом. В судове засідання по справі позивачка не з'явилася, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, причини її неявки суду невідомі. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі з підстав, що викладені в позовній заяві. Відповідачка та її представник в судовому засіданні заперечувала проти позову через те, що отримані від позивачки кошти були використані на оформлення необхідних для продажу житлового будинку документів, і коли усі документи були готові для укладення договору, відповідачка відмовилася провести остаточний розрахунок та укладати договір купівлі-продажу. Крім цього, відповідачка посилалась на те, що за своїм змістом передані позивачкою грошові кошти у розмірі 2\~000 доларів США фактично є завдатком, і оскільки угода не була укладена з вини позивачки, то вони не підлягають поверненню. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши надані суду письмові докази, суд прийшов до наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. У лютому 2013 р. між сторонами по справі була досягнута домовленість про укладення договору купівлі-продажу належного відповідачці [PERSON] житлового будинку та земельної ділянки за адресою: вул. Леніна № 35 у с. Прибузьке Жовтневого району Миколаївської області. Вартість цього будинку разом із земельною ділянкою була визначена сторонами у розмірі 22 000 доларів США. В рахунок оплати вартості вказаної нерухомості позивачка передала відповідачці грошові кошти у розмірі 2\~000 доларів США. Оформлення договору купівлі-продажу мало відбутися у строк не пізніше 01.06.2013 р. Вищевикладене підтверджується оригіналом наявної у справі розписки, що була власноруч написана відповідачкою. Ці обставини сторонами не оспорюються і тому доказуванню не підлягають в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 570 ЦК України якщо не буде встановлено, що сума сплачена в рахунок належних з боржника платежів є завдатком, вона вважається авансом. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання товару або повернення суми попередньої оплати, що передбачено ч. 2 ст. 693 ЦК України. Виходячи з вищевикладеного, і того, що договір купівлі-продажу квартири між позивачем та відповідачем не був укладений, то передана позивачем відповідачу сума за своєю правовою природою є авансом та підлягає поверненню позивачу. Суд вважає необґрунтованими доводи відповідача та її представника про те, що сплачені позивачкою кошти у розмірі 2\~000 грн. за своєю правовою природою є завдатком, оскільки відповідно до ч.1 ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Аналізуючи положення статті 570 ЦК України суд приходить до висновку, що одним із критеріїв відмінності завдатку від авансу є забезпечення завдатком дійсного, тобто вже укладеного договору за умови одночасного ухилення сторони від його виконання. При цьому юридичне значення має не тільки дійсність укладеного зобов'язання, а й одночасне дотримання сторонами обов'язкової форми для забезпеченого завдатком того чи іншого цивільно-правового договору, який встановлено законом. Тому залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в тих випадках, коли між сторонами було укладено договір у належній формі, проте він не виконується з вини будь-якої із сторін. Якщо ж сторони домовились укласти договір, але відповідним чином його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансовими і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавались. Згідно із ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~боржник,\~який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом із цим, суд вважає необхідним зазначити, що індекс інфляції (індекс споживчих цін)\~це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті\~гривні, тому норми ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобовязання, яке визначене договором у гривні. Оскільки сторони по справі визначили свої зобов'язання в іноземній валюті, то застосування до цих правовідносин індексу інфляції не ґрунтується на положеннях діючого цивільного законодавства, а тому такі вимоги позивачки суд знаходить такими, що не підлягають задоволенню. Суд також не вбачає підстав для задоволення вимог позивачки про стягнення з відповідачки 3 % річних за прострочення виконання зобов'язання через те, що позивачка у цій частині позову не обґрунтувала таких вимог, не зазначила часу, з якого вона нарахувала 3 % річних та не навела відповідних розрахунків. Підсумовуючи викладене, суд вважає можливим задовольнити позов [PERSON] частково, та стягнути з відповідачки на її користь 42 338 грн., що є еквівалентом 2\~000 доларів США виходячи із офіційного курсу НБУ станом на 10.06.2015 р. (а.с. 9). На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені по справі судові витрати пропорційно до задоволених вимог, тобто 423,36 грн. судового збору.

Outcome: partial