Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

У липні 2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що вона зі своїм чоловіком [PERSON] продали квартиру в м.Дніпро, а отримані кошти віддали своєму сину [PERSON] . Цими коштами останній погасив кредит, отриманий на придбання садового будинку. Тому з 2007 року вони переїхали проживати до сина в с.Бобриця, де і були зареєстровані. Після смерті сина в 2009 році, відкрилась спадщина на садовий будинок. Вона та її чоловік звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Але стало відомо, що дружина сина - [PERSON] одноособово прийняла спадщину, не повідомивши нотаріуса про наявність інших спадкоємців. За їх зверненням, рішенням суду було визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане на імя [PERSON] та визнано за нею та її чоловіком - [PERSON] право власності на 1/3 частину садового будинку та земельної ділянки та 2/3 частини за [PERSON] по [ADDRESS] . Рішення суду набрало законної сили, але своє право власності ними не було зареєстровано в державному реєстрі. Вона та її чоловік продовжували проживати в спірному будинку, у 2013 році помирає [PERSON] , а влітку 2014 року її було примусово висилено з садового будинку. У подальшому вона неодноразово намагалась вселитись в садовий будинок, але всі спроби виявились невдалими. Згодом вона дізналась, що [PERSON] отримала в позику грошові кошти, а садовий будинок передала в іпотеку [PERSON] . А новим кредитором за договором про відступлення прав вимоги став [PERSON] .. Оскільки отримані в борг кошти відповідачка [PERSON] не повернула, іпотекодавець набув права власності на майно, а в подальшому на підставі договору дарування нерухоме майно перейшло у власність [PERSON] . Вказала, що вона як співвласник нерухомого майна зобов`язана надавати нотаріальну засвідчену згоду на передачу майна в іпотеку. Такої згоди вона не давала, передача майна в іпотеку суперечить її інтересам, тому договір про передачу майна в іпотеку є недійсним. Оспорюваний правочин укладений на підставі свідоцтва про право на спадщину, яке визнано недійсним в судовому порядку. Тому оспорювані правочини укладені з грубим порушенням чинного законодавства. Оскільки майно вибуло з її власності незаконно, поза її волею, тому воно підлягає витребуванню у [PERSON] з чужого незаконного володіння. Щодо строків позовної давності вказала, що про оспорювані правочини вона дізналась лише в 2019 році, після надання їх нотаріусами на виконання ухвали суду та ознайомлення з ними її представником в суді. Відсутність у неї інформації про правочини та неможливість ознайомлення з їхнім змістом зробило неможливим звернення до суду в межах строків позовної давності та є поважними причинами. Вважає своє право грубо порушеним з боку відповідачів. У добровільному порядку відновити свої порушені права не має можливості. Просила суд: поновити строк для звернення до суду з даним позовом; визнати недійсним договір іпотеки, укладений 12 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В., зареєстрований за №62; визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, що укладений 31 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачем В.В. та зареєстрований за №1434; визнати недійсним договір дарування, що укладений 13 травня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Житомирської області Левківською Г.С. та зареєстрований за №738; витребувати з незаконного володіння [PERSON] та передані [PERSON] нерухоме майно: садовий будинок з надвірними будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 0,0532 га, кадастровий номер 3222480601:01:050:0083, яка розташована по [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідачів. 21 грудня 2019 року до суду надійшов відзив на позов [PERSON] . Не погоджуючись з позовними вимогами відповідачка вказала, що право власності [PERSON] на житловий будинок і земельну ділянку оспорюваними правочинами не порушено, оскільки позивачка не зареєструвала його у встановленому законом порядку. А тому і не набула такого права. Незнання закону не може виправдовувати бездіяльність. Подавати позов має право лише власник майна, який набув його у встановленому законом порядку. Дані обставини є підставою для відмови в задоволенні позову. 13 жовтня 2020 року [PERSON] подала заяву про застосування позовної давності. Зазначила також, що [PERSON] пропустила строки звернення до суду з даним позовом. Так, позивачка ще в 2016 році під час чергової спроби вселитись до будинку дізналась про наявність договору іпотеки, дати його укладення та нотаріуса. При цьому її адвокат звернувся із адвокатським запитом до нотаріуса [PERSON] .. Остання повідомила, що дійсно до неї 20 квітня 2016 року звернулась жінка, яка представилась [PERSON] і надала свій паспорт щодо отримання інформації про укладені договори, вказавши точно і дату укладення, і реєстровий номер. Вона перевірила інформацію, але копії документів не надала, порекомендувавши [PERSON] звернутись до суду. Тому вважає, що [PERSON] дізналась про укладені правочини ще 20 квітня 2016 року, а строк позовної давності сплив 21 квітня 2019 року. Не може вважатись поважною причиною пропуску строку звернення до суду як то похилий вік, відсутність коштів чи родичів, які можуть надати матеріальну допомогу, відсутність доказів, оскільки громадяни мають право на отримання безкоштовної правової допомоги, можливість збирання доказів при розгляді цивільних справ. Відповідачка [PERSON] просила суд відмовити в задоволенні позову як з підстав необґрунтованості, так і спливу строку позовної давності. В судове засідання позивач не з`явилася. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи у відсутності позивача та представника. Позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. У судове засідання відповідач не з`явилася. Представник відповідача подав до суду заяву про слухання справи у відсутності відповідача та представника. Проти позову заперечував та просив відмовити в задоволенні позову. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 31.12.2009 року виданого відділом реєстрації смерті у м. Києві, актовий запис № 23542). Згідно свідоцтва про народження серії № [NUMBER] від 30.11.1959 [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , актовий запис № 79. Відповідно до договору купівлі продажу садового будинку серії ВСТ № 296953 від 04.07.2006 року [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі продажу садового будинку, що знаходиться на території: [ADDRESS] Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки серії ВСТ № 296954 від 04.07.2006 року [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі продажу земельної ділянки, за яким продавець передав земельну ділянку у власність покупця, а покупець набув у власність земельну ділянку і сплатив за неї грошову суму, земельну ділянку площею 0,053 га, (в тому числі сільськогосподарських угідь- 0,047 га; з них: баторічних насаджень - 0,047 га, під будівлями, лісами та іншими угіддями0,006), розташована на території Бобрицької сільської Ради, Києво-Святошинського району Київської області, садове товариство «Стимул». Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.04.2011 року виданого нотаріусом Двадцятої Київської державної нотаріальної контори, спадкоємицею майна [PERSON] , 1959 року народження, який помер [INFO] є: його дружина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва №2/2608/5364/12; провадження № 2/2608/893/12 від 31.01.2012 року [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , що мешкають в садовому будинку [ADDRESS] визначений додатковий строк в один місяць для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 липня 2013 року встановлено факт постійного проживання разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини після його смерті [INFO] . Визнано недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 26.04.2011р. дванадцятої нотаріальною конторою м.Києва за реєстром №1144 на ім`я [PERSON] на садовий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] після померлого [INFO] [PERSON] . Визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/3 частини садового будинку [ADDRESS] та 1/3 частини земельної ділянки, площею 0,053 га, що знаходиться на території Бобрицької сільської ради, Києво-Святошинського району, Київської області, садове товариство «Стимул» після померлого [INFO] [PERSON] . Визнано за [PERSON] право власності на 2/3 частину садового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,053 га, що знаходиться на території Бобрицької сільської ради, Києво-Святошинського району, Київської області, садове товариство «Стимул» в порядку спадкування після померлого [PERSON] . Дане рішення набрало законної сили. З Єдиного реєстру судових рішень вбачається, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 жовтня 2020 року поновлено строк звернення представника відповідача [PERSON] [PERSON] про перегляд заочного рішення Києво-Святошинського районного суду від 16 липня 2013 року в справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа 12 державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, встановлення факту постійного проживання, визнання права власності на частину майна в порядку спадкування. Заяву представника відповідача [PERSON] [PERSON] про перегляд заочного рішення Києво-Святошинського районного суду від 16 липня 2013 року в справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа 12 державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, встановлення факту постійного проживання, визнання права власності на частину майна в порядку спадкування залишено без задоволення. Інших відомостей щодо подальшого оскарження заочного рішення відсутні і в матеріалах справи, і у відкритих джерелах. Також при розгляді справи сторонами визнавалось, що [PERSON] не провела державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Доводи відповідача, що саме з цих підстав [PERSON] не набула права власності та не має права звертатись до суду з даним позовом, суд до уваги не бере. Так, відповідно до статті 1218 ЦК України, спірне нерухоме майно фактично увійшли до складу спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON] у 2009 році, але оформлення права власності на будинок та земельну ділянку відбулось у 2011 році за [PERSON] .. У постанові Верховного Суду від 15.07.2020 у справі № 355/340/17-ц наведено правовий висновок про те, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК. Спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Проте відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Отже, позивач, як спадкоємець майна [PERSON] , є володільцем спірного будинку та земельної ділянки, який незаконно оформила на себе спочатку [PERSON] . Таким чином, вирішуючи даний спір, суд враховує висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 15 липня 2020 року у справі № 355/340/17 щодо належності майна спадкоємцю навіть за відсутності реєстрації за ним права власності. Зважаючи на те, що спадкоємцем спірного будинку та земельної ділянки є позивач, яка є фактично його власником, а майно вибуло з її володіння не з її волі, без її відома, у протиправний спосіб, шляхом реєстрації права власності на спірне майно за [PERSON] , на підставі документу, визнаного недійсним в судовому порядку, і в подальшому останньою спірний будинок був відчужений іншому відповідачу, то позивач має право на витребування спірного будинку у відповідача. Посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року по справі №683/2694/16ц суд оцінює критично, оскільки обставини, підстави та предмет справи не є аналогічними даній цивільній справі. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам, визначеним законодавством є підставою для відмови у позові. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Підставою недійсності правочину у відповідності до ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Положеннями статей 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у статтях 642-643 ЦК України. Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону «Про іпотеку»). Також судом встановлено, що 12 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір іпотеки у якості забезпечення вимоги за договором позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В.. В іпотеку передано садовий будинок [ADDRESS] . У п.1.4 договору вказано, що предмет іпотеки належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 26.04.2011р. дванадцятої нотаріальною конторою м.Києва за реєстром №1144 на ім`я [PERSON] на садовий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] після померлого [INFO] [PERSON] . 31 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про відступлення прав за іпотечним договором, укладеного 12 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В.. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Рогачем В.В. За цим договором новий іпотекодержатель [PERSON] набув право отримати замість [PERSON] у порядку, встановленому договором іпотеки та Законом України «Про іпотеку», задоволення всіх своїх вимог (повернення позики, сплати нарахованих процентів, комісій, можливої неустойки, відшкодування збитків, тощо), які випливають з умов Договору позики та/або Договору іпотеки, за рахунок предмету іпотеки - садовий будинок. Відповідно до частини першої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно зі статтею 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За ст. 6 Закону України «Про іпотеку» у разі обмеження правомочності розпорядження нерухомим майном згодою його власника або уповноваженого органу державної влади чи органу місцевого самоврядування така ж згода необхідна для передачі цього майна в іпотеку. Майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Іпотекодавець зобов`язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. У разі порушення цього обов`язку іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання та відшкодування іпотекодавцем завданих збитків. З матеріалів справи вбачається, що в іпотеку було передано весь будинок, а не частина, яка належить відповідачу на праві власності за рішенням суду. Будь-якої згоди інших співвласників майна не отримувалось. Суд враховує, що спадщина належить спадкоємцю з часу її відкриття, тому [PERSON] зобов`язана була попередити іпотекодержателя про наявність прав інших осіб на предмет іпотеки та отримати їх згоду на передачу всього майна в іпотеку. Не отримана така згода і в подальшому новим іпотекодержателем. Передача майна без згоди власника порушує його права, а договір є таким, що укладений з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку». Суд також враховує, що на підтвердження права власності на майно [PERSON] надала нотаріусу свідоцтво про право власності на спадщину, яке визнано в судовому порядку недійсним. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд має з`ясувати наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Статтею 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини. Правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Тому вимоги про визнання договорів недійсним підлягають до часткового задоволення, а саме визнання недійсним в 1/3 частині. На підставі договору про відступлення прав за іпотечним договором приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчук В.В. проведено державну реєстрацію права власності на садовий будинок за [PERSON] (рішення про державну реєстрацію від 25 вересня 2017 року №22554985, реєстраційний номер нерухомого майна 847115832224). 13 травня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування садового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Левківською Г.С. Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтями 317 і 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України). Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику ЄСПЛ як джерело права. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном». Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права. Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність чи у довготривалу оренду, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте, поведінка особи, в якої майно витребовується. Оскільки майно вибуло поза волею власника, тому вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягають до задоволення, а саме щодо витребування 1/3 частини садового будинку з незаконного володіння [PERSON] . Вимоги щодо витребування з чужого незаконного володіння земельної ділянки задоволенню не підлягають, оскільки позивач не надала суду жодного доказу щодо відчуження земельної ділянки. Всі наявні правочини стосуються лише садового будинку. Так, з витягу з Державного реєстру речових прав №96011598 від 31 серпня 2017 року вбачається, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3222480601:01:050:0083 передана в іпотеку на підставі договору іпотеки, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Змисловською Т.В та зареєстрованого в реєстрі за №52. Будь-яких вимог щодо даного правочину позивачем не заявлено. Заява відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на судовий захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] вказала, що про оспорювані договори дізналась лише у травні та липні 2019 року. Натомість відповідачка [PERSON] стверджувала про обізнаність позивача ще у квітні 2016 року. Позовна заява до суду подана у липні 2019 року. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року ( справа № 234/3341/15-ц), у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що власник майна, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим, має знати та дбати про свою власність та зобов`язаний нести витрати на її утримання. Саме позивач повинен довести поважність причин пропуску строку позовної давності та факт своєї необізнаності щодо укладення спірного договору купівлі-продажу квартири. При цьому особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), має діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан, тощо. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав, не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду. У відповіді приватного нотаріуса Змисловської Т.В. №89/01-16 від 11 грудня 2019 року вказано, що 20 квітня 2016 року до її офісу завітала літня жінка, яка представилась [PERSON] та на підтвердження своєї особи надала паспорт. На її прохання вона перевірила та підтвердила факт укладення договору іпотеки. Договори на ознайомлення не надала, оскільки жінка не є стороною укладених правочинів. Даний лист суд оцінює критично, оскільки з даного листа не можливо встановити чи дійсно позивач зверталась до нотаріуса і чи дійсно було підтверджено факт укладення договорів. Цю обставину позивач не визнавала при розгляді справи. Нотаріус не допитувалась у судовому засіданні у якості свідка. Її відповідь не містить чіткого визнання особи, яка до неї звернулась, до відповіді не додано і копії паспорта. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження доводів обізнаності позивача ще у квітні 2016 року про укладені правочини відповідач суду не надав. Таким чином, аргументи заявника про сплив позовної давності у спірних правовідносинах не заслуговують на увагу. В матеріалах справи не містяться доказів про те, коли саме [PERSON] дізналась та могла дізнатись про оспорювані правочини, крім обставин, які визнавались самою позивачкою - а саме з часу ознайомлення з договорами, які містяться в матеріалах справи за її заявами про витребування доказів. Суд враховує, що позивачка не є стороною договорів, та в позасудовому порядку отримати їх та документів, на підставі яких вони були посвідчені, не мала можливості. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позивач строки позовної давності не пропустила, тому вимоги про їх поновлення не підлягають до задоволення. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Враховуючи подані сторонами докази, суд приходить до висновку, що при передачі майна в іпотеку було порушене чинне законодавство, порушено права позивача, яке підлягає захисту в судовому порядку. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: partial