Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав по відношенню до їхнього малолітнього сина [PERSON]. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримала, суду пояснила, що відповідач жорстоко поводився з нею та дітьми, сім'ю не утримував, 8 років після розірвання шлюбу з дітьми не спілкується, аліментів не сплачує. Посилаючись на статті 164, 165 Сімейного кодексу України, позивач просила суд її вимоги задовольнити. [PERSON] позов не визнав, суду пояснив, що після розірвання шлюбу колишня дружина всіляко перешкоджала його участі у вихованні та утриманні дітей, налаштувала їх проти нього. Відповідач заперечував, що жорстоко поводився з позивачкою та синами. Вважав, що законних підстав для позбавлення його батьківських прав немає. Представник органу опіки та піклування Соколова А.В. у вирішенні справи покладалася на розсуд суду. Представник не підтримала висновок органу опіки та піклування - виконкому Автозаводської райради м. Кременчука - щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON], наданий 22 жовтня 2015 року. Свідок з боку [PERSON] - її мати - [PERSON] суду повідомила, що [PERSON] останні шість років до дітей не приходить; іноді на день народження передавав гроші, які донька сплачувала за перебування [PERSON] у літньому таборі. Під час проживання з сім'єю [PERSON] бив старшого сина [PERSON] ременем. Свідок з боку відповідача - його мати - [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] після розірвання шлюбу чинить перепони батькові дітей у спілкуванні з ними. Колишня невістка ніколи не повідомляла їй про випадки жорстокого поводження її сина з членами своєї родини. Неповнолітній [PERSON], думку якого суд вислухав у відповідності до статті 171 СК України, позов підтримав. Таку позицію він пояснив бажанням «бути їм з мамою вільними; вільно пересуватися». Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, встановив такі фактичні обставини справи: [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 7 грудня 2002 року по 6 листопада 2009 року. Мають двох синів: дорослого сина [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Сини проживають з матір'ю. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 21 липня 2009 року (а.с. 7) з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на дітей в розмірі 2/5 частин його заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. В даний час [PERSON] постійної роботи не має, перебуває на обліку як безробітний. Згідно довідки, виданої 29 березня 2016 року Автозаводським ВДВС (а.с. 84), заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів станом на 1 листопада 2015 року складала 1549,08 грн., станом на 1 березня 2016 року - 5 159,48 грн. 6 липня 2011 року позивач змінила ім'я з [PERSON] на [PERSON] (а.с. 8). [PERSON] навчається у 7-Б класі ЗОШ № 26 м. Кременчука. 22 жовтня 2015 року орган опіки та піклування - виконком Автозаводської районної ради м. Кременчука - надав висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню неповнолітнього [PERSON]. Як вбачається із тексту рішення (а.с. 5), орган опіки і піклування, виходив, зокрема, із того, що [PERSON] ухиляється від сплати аліментів і розмір його заборгованості становить 65 879, 44 грн. станом на 1 жовтня 2015 року. Вирішуючи спір, суд виходить із такого: Згідно частини першої статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява № 39948/06), зокрема, у пункті 49 зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини Оцінивши надані сторонами докази, суд прийшов до висновку про те, що виняткові обставини, необхідні для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Так, аргументи [PERSON] про жорстоке поводження [PERSON] з сином [PERSON] жодним доказом не підтверджені. Не має доказів негативного впливу батька на малолітнього сина. [PERSON] не є хронічним алкоголіком або наркоманом, не веде антисоціальний спосіб життя; з місця попередньої роботи характеризується позитивно (а.с. 44,54). Натомість, [PERSON] надав суду докази - фототаблицю СМС-повідомлень від позивачки до нього, з яких вбачається, що [PERSON] перешкоджала нормальному спілкуванню між батьком та дітьми (а.с. 69). Позивач не спростувала, що є авторкою вказаних СМС-повідомлень, але вважала, що такі її емоції не були причиною небажання відповідача приймати участь в утриманні дітей та спілкуванні з ними». Думка [PERSON], висловлена в суді, явно свідчить про вплив на нього матері. Позивач в суді не змогла навести конкретні факти, коли відповідач відмовив у наданні свого дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон. За таких обставин, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позову немає. На підставі викладеного, відповідно до статей 215-218 ЦПК України, - суд

Outcome: dismissed