Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-01 00:00:00

У липні 2018 року позивач звернулась до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вона [PERSON] та [PERSON] є власниками на праві спільної часткової власності житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. У вказаному будинку також зареєстрована відповідач [PERSON], яка не проживає за цією адресою з 2000 року. Оскільки відповідач в будинку не проживає, то у позивача виникають проблеми зі сплатою надмірної вартості комунальних послуг, які нараховуються і на відповідачів, але останні не сплачують за комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню житлового приміщення, що порушує права позивача. Крім того, позивач є пенсіонером та не має інших доходів. Зазначені обставини викликали у позивача необхідність звернення до суду із відповідною позовною заявою. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 16.07.2018 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду (а.с.13). Під час розгляду справи позивачем 17.10.2018 року подано заяву про уточнення позовних вимог, у якій, посилаючись на положення ч.2 ст.405 ЦК України та ч.4 ст.156 Житлового кодексу УРСР, вказує, що відповідач, яка не є членом сім'ї власника, без поважних причин понад рік не проживає за адресою: [ADDRESS], тобто з 2000 року, ніяких заходів по збереженню житла за собою не вживала і не вживає, заходів по вселенню в будинок не вживає, а тому порушуються права позивача як співвласника нерухомого майна. На підставі викладеного, позивач просить визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку за вищевказаною адресою. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 21.11.2018 року у зв'язку із закінченням повноважень судді Шевської О.І. справу передано для подальшого розгляду судді Андрієнко Г.В. Ухвалою суду від 22.11.2018 року вказану справу прийнято до провадження та призначено до розгляду (а.с.46). У судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали з урахуванням уточнених позовних вимог, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час і місце розгляду повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за відсутності, відкладення розгляду справи, а також відзиви на позовну заяву до суду не надходили. Третя особа у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі. Судом ухвалено цивільну справу розглядати за даної явки учасників справи в заочному порядку за правилами спрощеного позовного провадження. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 за № 457/967-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, першого Протоколу та Протоколів №72, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплене принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 321 ЦК України). Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст.405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст.72 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України). Житло - одна з основних матеріальних умов життя людини. Відповідно до ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інші приміщення, які призначені та придатні для постійного проживання в них. Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об'єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Згідно з ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно, вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника, й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно постанови Верховного Суду України від 16.01.2012 року у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. Судом встановлено, що згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 листопада 1989 року, виданого Першою полтавською державною нотаріальною конторою за №І-5229, спадкоємцями житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS], зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Згідно копії договору дарування від 14.04.1993 року [PERSON] подарував [PERSON] 1/2 частину будинку з частиною надвірних будівель, що знаходиться по [ADDRESS] (а.с.8-9). Позивач [PERSON] зареєстрована у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] з 28.02.2003 року, що підтверджується паспортними даними вказаної особи (а.с.10). Відповідач [PERSON] зареєстрована у будинку за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради №16.1-08/14990 від 26.11.2018 року та матеріалами справи (а.с. 4, 5, 52). Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Це ж положення закріплено в ст.9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як свідчать матеріали справи, відповідач фактично не проживає у вказаній квартирі протягом 8 років; ніяких заходів по збереженню житла за собою відповідач не вживає; заходів по вселенню у квартиру не приймає. Допитана в судовому засідання як свідок [PERSON], яка є сусідкою позивача, пояснила, що відповідач [PERSON] з 2000 року фактично не проживає у вказаному будинку. Крім того, як вбачається з письмових пояснень свідка [PERSON], за останній час вона жодного разу не бачила відповідача за місцем реєстрації, її особистих речей у помешканні немає (а.с.29). За наведених обставин, беручи до уваги, що відповідач [PERSON] не проживає у житловому приміщенні будинку понад строки, встановлені законодавством, а тому суд вважає необхідним визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Таким чином, суд дійшов до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved