Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

У липні 2015 р. до Новомиргородського районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа: Відділ Державної виконавчої служби про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Посилаючись на ст. 196 СК України, позивач просив суд стягнути з [PERSON] на його користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за 2013-2015 роки в сумі 37.764 гривень та понесені позивачем судові витрати у справі. У жовтні 2015 р. до Новомиргородського районного суду надійшла заява [PERSON] про збільшення розміру позовних вимог у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON], третя особа: Відділ Державної виконавчої служби про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Посилаючись на ст. 196 СК України, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на його користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за 2013-2015 роки в сумі 40.392,78 грн. та понесені позивачем судові витрати у справі. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позов повністю, посилаючись на обставини, викладені у заяві. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у суді визнала позов частково і пояснила, що позивач неправильно розрахував розмір неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів відповідачем. Насправді розмір такої неустойки (пені) становить 1.320,20 грн. Окрім цього, відповідач була неспроможна сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина своєчасно і у повному розмірі, бо не мала постійної роботи і систематично потребувала лікування за станом здоровя. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 07.10.2015 р. не визнала позов повністю і пояснила, що вона сплачувала аліменти у добровільному порядку: спочатку перераховувала позивачеві по 300 грн. щомісячно, а потім відрахування здійснювали працівники Новомиргородського районного центру зайнятості за її письмовою заявою. Незважаючи на її неодноразові звернення до Відділу Державної виконавчої служби, його працівники стверджували, що виконавчий лист ще не надійшов до них для примусового виконання. На початку листопада 2014 р. вона попросила державного виконавця здійснити розрахунок заборгованості. Спочатку [PERSON] повідомив їй, що заборгованості немає, а вона навіть переплатила аліменти за два місяці. У подальшому він знову визвав її до Відділу Державної виконавчої служби і назвав суму боргу у розмірі 6.182,95 грн. Коли ж вона позичила у знайомих гроші, щоб віддати борг до закінчення строку сплати аліментів, бо її особисті рахунки в банку були заблоковані державним виконавцем, то зясувалося, що [PERSON] здійснив інший розрахунок заборгованості і її розмір збільшився до 7.178,14 грн. Тому вона повернула гроші кредиторам, бо на їх умовах вже не могла погасити заборгованість: адже Відділ Державної виконавчої служби відмовився розблокувати рахунки в банку. Оповіщена у встановленому порядку про час і місце розгляду справи відповідач [PERSON] у судове засідання 13.10.2015 р. не зявилася, про причини неявки суд не повідомила. Як вбачається з письмових заперечень відповідача [PERSON], за рішенням Відділу Державної виконавчої служби з листопада 2014 р. було накладено арешт на грошові кошти, що знаходяться на її рахунках у банку. Незважаючи на її численні скарги до компетентних органів, це ніякого позитивного результату не дало: вона позбавлена можливості користуватися цими грошима. В той же час вона не працює за станом здоровя, інших доходів не має, а її рахунки у банку заблоковані Відділом Державної виконавчої служби. Тому вона не мала змоги своєчасно сплатити заборгованість за аліментами. Оскільки викладене свідчить, що вона з поважної причини не може оплатити заборгованість, її вини в несвоєчасній сплаті аліментів немає. Крім того, Відділ Державної виконавчої служби тривалий час не може правильно розрахувати суму заборгованості за аліментами та зняти цю суму з її заблокованих рахунків. За таких обставин, на її думку, вина у несвоєчасній сплаті заборгованості за аліментами лягає на Відділ Державної виконавчої служби. До того ж, коли вона стояла на обліку у районному центрі зайнятості, з неї стягувалися аліменти в розмірі ? частини від нарахованої допомоги по безробіттю. Решту боргу мала сплатити держава, а потім у порядку регресу стягнути з неї цю різницю. Тому вважає, що її вини у стягненні працівниками центру зайнятості аліментів у меншому розмірі, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку немає. Представник третьої особи [PERSON] не заперечував проти задоволення позову і пояснив, що він неодноразово проводив розрахунки суми заборгованості за аліментами, бо сторони несвоєчасно подавали докази розміру фактично одержаних [PERSON] доходів та добровільно сплачених нею аліментів на утримання сина. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача на підставі наявних доказів, оскільки у справі мається достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши згадані пояснення та безпосередньо дослідивши докази в справі: показання свідків, оглянувши письмові докази та інші матеріали справи, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково із таких підстав. Як вбачається зі згаданих пояснень та наданих сторонами доказів, за рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 07.03.2013 р. у цивільній справі № 395/209/13-ц з відповідача [PERSON] було стягнуто на користь позивача [PERSON] аліменти у розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на утримання дитини до досягнення сином повноліття, а саме до 10.11.2014 р., починаючи з 25.02.2013 р. На підставі вищевказаного рішення Новомиргородським районним судом був виданий виконавчий лист, який позивач [PERSON] 09.04.2013 р. подав до Відділу Державної виконавчої служби Новомиргородського районного управління юстиції Кіровоградської області з метою примусового стягнення аліментів. На підставі вказаного виконавчого листа державним виконавцем Відділу Державної виконавчої служби тоді ж, 09.04.2013 р., було відкрито виконавче провадження і зазначені аліменти частково стягувалися з відповідача у примусовому порядку. Як зазначає у власній заяві позивач, відповідач протягом всього часу постійно ухилялася від виконання своїх батьківських обовязків, внаслідок чого утворилася заборгованість по сплаті аліментів, що підтверджується розрахунком, виданим Відділом Державної виконавчої служби від 23.01.2015 р. Тому позивач [PERSON] вважає, що станом на 10.11.2014 р. загальна сума заборгованості згідно наданих ним доказів складає 7.178,14 грн. Суд відкидає такі твердження позивача, бо вони не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Так, відповідач [PERSON] пояснила у суді, що на її усні звернення працівники Відділу Державної виконавчої служби тривалий час стверджували, що не одержували виконавчого листа і не відкривали провадження. Тому у серпні 2013 р. вона звернулася з письмовою заявою до Новомиргородського районного центру зайнятості з проханням відраховувати чверть її допомоги по безробіттю у рахунок аліментів на утримання неповнолітнього сина. Пояснення відповідача підтвердили працівники Новомиргородського районного центру зайнятості свідки [PERSON] та [PERSON] Вказані свідки також пояснили, що виконавчий лист до Новомиргородського районного центру зайнятості за весь час перебування на обліку відповідача не надходив. Предявивши оригінал для огляду у судовому засіданні та надавши суду копію заяви відповідача від 14.08.2013 р. з проханням відраховувати аліменти на утримання сина, свідок [PERSON] вказала, що за час перебування [PERSON] на обліку з серпня 2013 р. по серпень 2014 р. вона одержувала 544 грн. щомісячно, а з її допомоги було відраховано 1.610,07 грн. аліментів. Як вбачається із пояснень представника третьої особи [PERSON] та наданих ним матеріалів виконавчого провадження з приводу стягнення з відповідача аліментів, Відділ Державної виконавчої служби не надсилав до Новомиргородського районного центру зайнятості виконавчого листа про стягнення з [PERSON] аліментів, оскільки не мав даних про її перебування на обліку. Як потім зясувалося, відповідач фактично систематично сплачувала аліменти у добровільному порядку шляхом відрахування з допомоги по безробіттю за її заявою та перерахування готівкових коштів позивачеві. До того ж стягнення аліментів з орендної плати за користування земельною ділянкою було проведено за постановою державного виконавця. Проте [PERSON] всупереч вимогам ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» своєчасно не з'являлася за викликом державного виконавця, а також не надавала достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким вона володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах. Тому останній розрахунок заборгованості по сплаті аліментів був здійснений лише 02.06.2015 р., а її розмір склав 5.623,89 грн. Таким чином, у суді не підтвердилися твердження позивача [PERSON], що станом на 10.11.2014 р. загальна сума заборгованості становила 7.178,14 грн., бо насправді її розмір був визначений державним виконавцем у сумі 5.623,89 грн. Згідно розрахункам заявника, розмір неустойки (пені) за прострочення відповідачем сплати аліментів складає: 5.747,93 грн. за 2013 рік; 18.729,92 грн. за 2014 рік; 15.914,93 грн. за 2015 рік, а всього 40.392,78 грн. Під час розгляду справи по суті позивач просив суд врахувати правову позицію, висловлену Верховним Судом України з цього приводу у постановах від 11 вересня 2013 року та від 01 жовтня 2014 року. Як витікає з постанов Верховного Суду України від 11 вересня\~\~2013 року у справі № 6-81цс13 та від 01 жовтня\~\~2014 року у справі № 6-149цс14, оскільки аліменти призначаються та виплачуються щомісяця, то\~неустойка\~(пеня) від суми несплачених аліментів\~нараховується не на загальну суму заборгованості,\~а базою для її нарахування є сума чергового несплаченого місячного платежу. При цьому її нарахування не обмежується тим місяцем, коли мали бути сплачені аліменти, а здійснюються за кожен день прострочення по кожному місячному платежу окремо до повного погашення заборгованості. Усуваючи розбіжності у застосуванні зазначеної норми матеріального права Верховний Суд України виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобовязана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Оскільки зобовязання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, суд повинен зясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобовязань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обовязку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Встановивши такі обставини, апеляційний суд став правильно нараховувати суми пені по кожному місячному платежу окремо, однак помилково обмежився лише місяцем, коли боржник мав сплатити чергову суму аліментів, однак не зробив цього. Проте у даному випадку з наданих позивачем [PERSON] розрахунків розміру неустойки (пені) за прострочення відповідачем [PERSON] сплати аліментів вбачається, що він обчислював неустойку\~(пеню) від суми несплачених аліментів,\~нараховуючи її на загальну суму заборгованості,\~а не взяв базою для її нарахування суму чергового несплаченого місячного платежу. Представник відповідача [PERSON], заперечуючи правильність здійснених позивачем розрахунків, послалася на рішення Верховного Суду України від 01 липня\~\~2015 року. Як витікає з постанови Верховного Суду України від 01 липня\~\~2015 року у справі № 6-94цс15, зменшуючи суму пені, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, зазначив, що оскільки зобовязання носить періодичний характер і повинне виконуватись щомісяця, обчислення пені слід здійснювати виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо, підсумувавши розмір нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Суд апеляційної інстанції розрахував суму пені в розмірі одного відсотка від суми несплачених кожного місяця аліментів за кожен день прострочення та обчислив її в межах одного місяця. Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права та відступаючи від правової позиції щодо застосування частини першої статті 196 СК України, викладеної у постановах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року (справа № 6-81цс13) та 1 жовтня 2014 року (справа № 6-149цс14), Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить з такого. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Отже, з урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обовязку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. З огляду на те, що аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обовязку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також\~буде різною. Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Саме з таких міркувань виходив суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, вирахувавши пеню від суми несплачених кожного місяця аліментів за кожен\~день прострочення та обчислив її в межах одного місяця. Тому суд погоджується з обґрунтованістю тверджень представника відповідача, що через неправильно обрані позивачем розмір заборгованості по сплаті аліментів, а також базу для такого підрахунку та його методику, його вимоги не підлягають задоволенню в обумовленому судом розмірі. До того ж, на думку позивача [PERSON], вина відповідача в простроченні сплати аліментів підтверджується довідкою банку про наявність рахунків на її імя, на яких зберігаються значні суми коштів у вигляді депозитів, тобто заявник вважає, що відповідач мала реальну можливість сплачувати аліменти своєчасно та в повному обсязі, але умисно не бажала цього робити. Проте у судовому засіданні представник третьої особи [PERSON] пояснив, що до цього часу Відділ Державної виконавчої служби не зясував походження і вид особових рахунків відповідача в установах банку, чи мала вона доходи протягом періоду сплати аліментів та які саме. Тому державний виконавець не закінчив виконавче провадження, надіслав відповідні запити до банку і припускає можливість здійснення нового кінцевого розрахунку заборгованості по сплаті [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина, якщо підтвердиться факт одержання неврахованих раніше доходів. Інших обставин та інших доказів, котрі б свідчили про наявність у відповідача реальної можливості своєчасно сплачувати аліменти позивач не зазначає. В той же час заперечення [PERSON] про добровільну сплату частини аліментів підтверджуються її заявою до центру зайнятості, здійсненими відрахуваннями з допомоги по безробіттю, квитанціями про перерахування готівкових коштів позивачеві тощо. Окрім цього, її твердження про блокування рахунків у банку з листопада 2014 р. по даний час підтверджуються як поясненнями представника третьої особи [PERSON], так і матеріалами виконавчого провадження. Також представник третьої особи підтвердив у суді, що [PERSON] мала намір сплатити заборгованість у добровільному порядку і одержала необхідні для цього реквізити, але після здійснення нового розрахунку розміру заборгованості вона цього не здійснила, бо у неї не вистачило позичених коштів. Відповідач пропонувала державному виконавцю накласти стягнення на належне їй майно, вказавши його перелік і місцезнаходження, проте не змогла підтвердити документами належність цього майна. Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, відповідач 02.09.2015 р. сплатила 5.623,89 грн., тобто погасила нараховану заборгованість повністю у добровільному порядку. Окрім цього, на попередню вимогу державного виконавця банк також перерахував 06.10.2015 р. на депозитний рахунок Відділу Державної виконавчої служби 5.623,89 грн. із коштів [PERSON], щоб погасити нараховану заборгованість. Таким чином, 5.623,89 грн. перебуватимуть на рахунку Відділу Державної виконавчої служби, хоча були сплачені понад визначений державним виконавцем 02.06.2015 р. розмір заборгованості по сплаті аліментів, до закінчення виконавчого провадження. За приписами ч. 2 ст. 196 Сімейного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. У даному випадку при визначенні розміру неустойки суд враховує: стан здоровя [PERSON], котра систематично перебувала на амбулаторному і стаціонарному лікуванні, а також потребує такого лікування у подальшому внаслідок ряду захворювань, що унеможливлює її працевлаштування на постійну роботу; матеріальне становище відповідача, яка тривалий час не має постійного місця роботи; сімейний стан платника аліментів та складні життєві умови, що в неї склалися; інші обставини, що мають істотне значення у справі: [PERSON] пропонувала накласти стягнення на її майно; фактично Відділ Державної виконавчої служби тривалий час не вживав дієвих заходів до виконання рішення суду; третя особа з листопада 2014 р. позбавила відповідача можливості скористатися власними коштами у банку для сплати заборгованості у добровільному порядку відразу, коли їй стало відомо про наявність заборгованості; фактично останні розрахунок розміру заборгованості було здійснено лише 02.06.2015 р.; виконавче провадження державним виконавцем до цього часу не закінчено, бо Відділ Державної виконавчої служби начебто не може зясувати розмір одержаних [PERSON] доходів за період стягнення аліментів, а також вид її особових рахунків у банку, що суперечить вимогам ч. 3 і ч. 4 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження». Тому суд вважає за потрібне зменшити розмір неустойки до 1 тис. грн. У решті позову необхідно відмовити за його недоведеністю. Суд вважає, що відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. ст. 79-80, 88 ЦПК України судові витрати у справі потрібно присудити позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто стягнути на користь заявника судовий збір у сумі 243,60 грн. Ураховуючи наведене,

Outcome: partial