Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька, в якій просив суд стягнути з відповідача на його користь аліменти на його утримання в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду та безстроково. В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що відповідач по справі його рідний син. Йому 58 років, він є пенсіонером, має проблеми зі здоров'ям та потребує постійного лікування. Його син, відповідач по справі, матеріальну допомогу добровільно не надає. Відповідач має можливість йому допомагати, бо є працездатним та має самостійний заробіток (дохід). У судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 214 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що позивач є батьком [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження. Позивачу 58 років, він є пенсіонером і отримує пенсію, розмір якої складає 1 913,34 грн., що підтверджується пенсійним посвідченням № [NUMBER], виданим Пенсійним фондом України, та довідкою від 26.10.2017 року за № 6474, виданою Павлоградським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Дніпропетровської області. Крім того, позивач постійного лікування. Статтею 201 СК України визначені обов'язкові умови та підстави покладення на дітей обов'язку утримувати своїх батьків: діти досягли вісімнадцяти років; батьки є непрацездатними за віком або за станом здоров'я; батьки потребують матеріальної допомоги; відсутні обставини для звільнення дітей від обов'язку утримувати своїх батьків. Відповідно до ст. 202 СК України повнолітні діти зобов'язані утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними є особи, визнані установленим законом порядком інвалідами, що встановлюється медико-соціальними експертними комісіями МСЕК. Критерієм призначення аліментів є те, що отримувані батьками пенсія, інший дохід не забезпечують їхніх потреб на харчування, лікування, на придбання одягу, ліків. Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом першої, другої чи третьої групи. Потреба в матеріальній допомозі має визначатися залежно від наявності чи відсутності прожиткового мінімуму. Відповідно до вимог п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним. У зв'язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред'явлено позов про стягнення аліментів, зобов'язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов'язків щодо них (ст.204 СК України). Таким чином, право на утримання від дочки, сина, мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Обов'язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв'язків (усиновлення); непрацездатність матері, батька; потреба батька, матері в матеріальній допомозі. Зобов'язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї з вказаних обставин. Суд, аналізуючи зібрані докази в сукупності, та враховуючи, що відповідач є працездатним, доказів неможливості сплачувати аліменти із об'єктивних, незалежних від нього причин, суду не надав, як і не надав доказів перебування в нього на утриманні будь-яких інших осіб, а позивач потребує матеріальної допомоги, приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню аліменти на утримання непрацездатного батька у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), щомісячно. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти підлягають стягненню з моменту надходження позовної заяви в провадження судових органів України, тобто з 08 листопада 2017 року. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача.

Outcome: approved