Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним заповіту, складеного від імені [PERSON] , 03.04.2015р., посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Черноморченко О.В., зареєтрований у реєстрі за № 3-274 та стягнення судових витрат. В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що він є сином [PERSON] . Все життя позивач підтримував із матір`ю тісні та теплі стосунки, був у курсі всіх подій її життя, вона обов`язково радилась щодо будь-яких своїх рішень. [INFO] [PERSON] померла. Приблизно в середині 1990 р. у [PERSON] почалися проблеми із здоров`ям, що було пов`язано не лише із віком, а й з виявленням у неї онкологічної хвороби. У 1997 р. вона перенесла мастактомію, все частіше скаржилась на наслідки ішемічної хвороби серця, атеросклеротичний кардіосклероз, потерпала від різкої зміни артеріального тиску. У 2011р. у [PERSON] виявили рак щитоподібної залози, в 2013р. вона була прооперована. За власним станом здоров`я та через вплив сильнодіючих лікарських засобів [PERSON] не завжди адекватно реагувала на все, що відбувається навколо неї. Бували періоди, коли вона чітко усвідомлювала де вона знаходиться , що відбувається, а іноді вона раптово починала плутатись у датах і подіях, не впізнавала оточуючих, або приймала їх за інших осіб. Відповідач [PERSON] є донькою [PERSON] і сестрою позивача. Приблизно з 2005р. вона все менше цікавилась життям власної матері, не надавала їй матеріальної та моральної підтримки. У 2006 році позивач сплатив відповідачеві вартість її частки у праві власності, яка за домовленістю сторін становила 20 000,00 доларів США. [PERSON] склала заповіт, яким все належне їй майно заповіла синові -позивачу. З 2006р. відповідач майже не цікавилась життя матері: телефонувала вкрай рідко, не вітала зі святами, не відвідувала вдома та під час перебування у лікарях. 14.03.2019р. листом приватного нотаріуса КМНО Голяченко М.В. повідомила, що 03.04.2015р. [PERSON] заповіла належну їй частину квартири [ADDRESS] відповідачеві. Вважає, вказаний заповіт недійсним. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02.05.2019р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 01.07.2021р. закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача надав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що організацію похорону матері відповідач здійснила самостійно, без жодної допомоги позивача. Позивач неодноразово ображав матір, влаштовував п`яні дебоші в квартирі з биттям посуду, ламанням меблів та нецензурною лайкою в бік матері. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що заповідачка - [PERSON] в момент складення заповіту, не розуміла значення свої дій та не могла керувати ними. Медичні довідки, додані позивачем до позову, взагалі є неналежними доказами, так-як складені до 2015 року, а відтак не мають жодного відношення до предмету доказування, так як заповіт було складено в 2015р. Суд, вислухавши думку позивача та представника відповідача, з`ясувавши всі обставини, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] /а.с.7/. Як вбачається із матеріалів справи [PERSON] є сином померлої [PERSON] , а [PERSON] - донькою/а.с.6, 69/. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина та була заведена спадкова справа. З листа приватного нотаріуса Голяченко М.В. від 14.03.2019р. № 112/02-14/45/2018 позивачу стало відомо, що матір - позивача заповідала належну їй частину квартири від номером [ADDRESS] , який посвідчений Черноморченко О.В., державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, 03.04.2015р. за реєстровим № 3-274/а.с.16/. 11.03.2014р. [PERSON] заповіла (зареєстрований в реєстрі за № 4-200) позивачу [PERSON] належну їй на праві власності частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] /а.с.40/. 03.04.2015р. [PERSON] склала новий заповіт в якому належну їй на праві власності частину квартири під [ADDRESS] заповідала [PERSON] , [INFO] /а.с.64/. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 22.08.1996р. квартира за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] - 1/3 частина, [PERSON] - 1/3 частина, [PERSON] - 1/3 частина/а.с.54/. Після смерті [INFO] [PERSON] його дружині [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину від 01.04.2010р. на 1/6 частину квартири /а.с.57/. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22.02.2016р. визнано за [PERSON] право власності на 1/3 частину та 1/6 частину, що загалом складає Ѕ частини квартири [ADDRESS] /а.с.61/. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт - розпорядження особи (заповідача) відносно належного їй майна, майнових прав та обов?язків на випадок своєї смерті, складений у встановленому законом порядку. За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином. Як правочин він має відповідати всім вимогам, що звичайно пред?являються до правочинів відповідно до ЦК. Його значення полягає в тому, щоб визначити порядок переходу всього майна, майнових прав та обов?язків до певних осіб, який буде існувати після смерті заповідача. Заповідач має право за своїм розсудом заповідати майно будь-яким особам, будь-яким чином визначити частки спадкоємців в спадщині, позбавити спадщини одного, кількох чи всіх спадкоємців за законом, не зазначаючи причин такого позбавлення, а також включити до заповіту інші розпорядження, передбачені правилами ЦК про спадкування, скасувати чи змінити складений заповіт. Відповідно до ч.1,2 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Відповідно до ч. 1,2,3 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилався на те, що оспорюваний заповіт є недійсним, оскільки [PERSON] внаслідок дії лікарських засобів, які вона приймала, не могла усвідомлювати, що саме підписує та які наслідки можливі у вчиненого нею правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до довідки про причину смерті причиною смерті [PERSON] стала хронічна серцева недостатність, атеросклеротичний атеросклероз/а.с.86/. Медичну документацію, що міститься в матеріалах справи суд не приймає до уваги, оскільки вона вказує тільки на те, що померла [PERSON] хворіла. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Враховуючи викладене, аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку , що заповіт був належним чином підписаний, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі, відповідно до ст.1234ЦК України, доказів, що волевиявлення [PERSON] не було вільним і не відповідало його волі суду не надано, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed