Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-21 00:00:00

У листопаді 2012 року прокурор Іллічівського району м. Маріуполя в інтересах держави в особі Маріупольської міської ради звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, в обґрунтування якого вказав, що у лютому 2011 року відповідач придбав нежиле приміщення [ADDRESS], після чого самовільно зайняв прилеглу до нього земельну ділянку площею 0,0641 га, на якій без будь-яких дозвільних документів звів п'ятиповерхову будівлю, чим заподіяв позивачу шкоду у розмірі 7766,77 грн. У грудні 2012 року позивач збільшив позовні вимоги і остаточно просив зобов'язати [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0641 га, розташовану по [ADDRESS] та привести зазначену земельну ділянку у придатний для використання стан, а також стягнути з [PERSON] на користь Маріупольської міської ради шкоду, заподіяну внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки у розмірі 7766,77 грн. За клопотанням прокурора, ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 19 грудня 2012 року до участі у справі в якості співвідповідача була притягнена [PERSON] У судовому засіданні прокурор та представник Маріупольської міської ради позовні вимоги підтримали та посилаючись на обставини, викладені в позові, просили позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 02 серпня 2013 року позов не визнав, посилаючись на те, що будівлю на спірній ділянці зведено особою на ім'я [PERSON], який в 2011 році звернувся до нього за згодою на будівництво, оскільки новобудова перекривала вхід до належного йому підвального приміщення, а наступного року просив його домовитися про надання згоди мешканцями будинку, вікна яких перекривалися новою будівлею. Погодившись допомогти, домовився про згоду на будівництво з окремими мешканцями будинку, які одержали від забудовника грошову винагороду, про розмір якої йому не відомо. Надалі у судові засідання не з'явився, надавши згодом заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій також просив відмовити позивачу у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON], адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що, до самочинного будівництва по [ADDRESS] [PERSON] не має жодного відношення, спірну земельну ділянку він не займав, а отже, не повинен нести за це відповідальність. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні 10 вересня 2013 року позов не визнала, посилаючись на те, що, до самочинного будівництва по [ADDRESS] вона не має жодного відношення, спірну земельну ділянку вона не займала, а тому не повинна нести за це відповідальність. Надалі у судові засідання не з'явилася, надавши згодом заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій також просила відмовити позивачу у задоволенні позову. Суд, враховуючи пояснення усіх учасників справи, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі з наступних підстав. Згідно ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Постановою Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 січня 2013 року по адміністративній справі № 0520/11813/2012 за позовом [PERSON] до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Донецькій області про скасування постанови про адміністративне правопорушення, яке набрало законної сили, встановлено факт, що твердження про те, що самочинне будівництво багатоповерхової будівлі на земельній ділянці по [ADDRESS] здійснюється [PERSON] є лише припущенням. [PERSON] жодного відношення до цього об'єкту не має. (а.с. 71-74) Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Законом не встановлено жодних виключень щодо цієї норми. Окрім того, згідно статей 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В обґрунтування заявлених вимог прокурор посилається на договір купівлі-продажу від 24.02.2011р., за яким відповідач [PERSON] є власником нежилого приміщення № 145 (літ. А/п) у будинку [ADDRESS] та на матеріали перевірки дотримання вимог земельного законодавства, з яких вбачається, що [PERSON] самовільно займається та використовується земельна ділянка площею 0,0641га по [ADDRESS] з земель житлової та громадської забудови Маріупольської міської ради під будівництво багатоповерхової будівлі. Отже, особа забудовника встановлена Державною інспекцією сільського господарства в Донецькій області (далі - Інспекція), даними якої керується прокурор, на підставі перевірки органом міліції заяви про порушення вимог земельного законодавства. Водночас, за результатами цієї перевірки відносно відповідача прийняте рішення про відмову в порушенні кримінальної справи за відсутністю в його діях складу злочину. При цьому, як вбачається з постанови про відмову в порушенні кримінальної справи, в результаті перевірки встановлено, що з осені 2011 року на ділянці, прилеглій до південної сторони будинку [ADDRESS] [PERSON] здійснює будівництво багатоповерхового будинку. Разом з тим, автор постанови не зазначає на підставі яких фактичних даних встановлено наведені обставини і, більш того, констатує відсутність будь-яких офіційних даних, що підтверджують даний факт, який, по суті, не є таким з огляду на його бездоказовість. Крім цього, за даними Маріупольського бюро технічної інвентаризації за виготовленням технічної документації на самовільне будівництво звернулася [PERSON] і саме вона, за повідомленням БТІ, є забудовником спірної ділянки. Разом з тим, сама [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що звернулася до БТІ на прохання [PERSON] та [PERSON], які займалися будівництвом зазначеної споруди, а відповідач [PERSON] підтвердив, що й до нього, з огляду на належність йому підвального приміщення, до якого примикає новобудова, звертався з тим же проханням якийсь [PERSON]. На чоловіка на ім'я [PERSON], як на забудовника спірної ділянки, вказав також свідок [PERSON], який безпосередньо виконував будівельні роботи на спорудженні об'єкта самовільного будівництва. За таких обставин посилання прокурора на свідчення мешканців будинку [ADDRESS] [PERSON]. та пояснення [PERSON], які містяться в матеріалах міліцейської перевірки за зверненням Інспекці, про те, що [PERSON] керував самовільним будівництвом, є непереконливими. До того ж, [PERSON] у судовому засіданні підтвердила, що, за словами відповідача, він не є власником спорудженої будівлі. У колективній скарзі мешканців зазначеного будинку на ім'я міського голови, долученої до зазначених матеріалів, прізвище [PERSON] або [PERSON] теж не згадується. Таким чином, належні, допустимі та достатні докази вчинення відповідачами [PERSON] та [PERSON] цивільно-правового делікту, яким є самовільне зайняття земельної ділянки та самовільне будівництво, суду не надані, тому підстави для покладання на них обов'язків щодо усунення його наслідків відсутні. При цьому суд бере до уваги те, що дії, за вчинення яких прокурор позивається до відповідача, мають ознаки кримінального правопорушення (ч. 3 ст. 197 КК України), проте відомості про них до Єдиного реєстру досудових розслідувані прокурором не внесені, що свідчить про відсутність достатніх підстав підозрювати відповідачів в самовільному зайнятті земельної ділянки. Не притягнуті відповідачі і до адміністративної відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки (ст. 53-1 КУпАП), а постанова Інспекції про накладення адміністративного стягнення за недопущення на об'єкт будівництва її посадових осіб (ч. 2 ст. 188-42) скасована судом за недоведеністю здійснення будівництва відповідачем [PERSON] Суд вважає, що в даному випадку прокурор обрав неспроможний спосіб захисту прав позивача, який, за відсутності об'єктивних даних про особу забудовника, має діяти відповідно до положень ст. 335 Цивільного кодексу України. Отже, вимоги прокурора Іллічівського району м. Маріуполя в інтересах держави в особі Маріупольської міської ради до [PERSON], [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, зобов'язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та приведення її в придатний для використання стан, задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed