Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до фізичної особи підприємця [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору виконавча дирекція запорізького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, про поновлення на роботі, стягнення виплат, моральної шкоди. Позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 01.04.2013 р. вона працювала у фізичної особи-підприємця [PERSON] за трудовим договором (безстроковим), який 01.04.2013 р. зареєстровано [PERSON] районним центром зайнятості м. Запоріжжя за №08491300462. У вересні 2014 року [PERSON] проінформувала свого роботодавця про те, що їй необхідно пройти лікування, у звязку із виявленням у неї ОНКО захворювання, а 05.11.2015 р. вона письмово повідомила відповідача про проходження курсу лікування. З 20 жовтня 2014 року позивачка перебувала на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності Серії АГВ №864184. У звязку із тяжкою хворобою позивачу було оформлено декілька листків непрацездатності; останній листок (серії АГВ 381678) оформлений на строк з 08.06.2015 р. по 07.08.2015 р. 09 лютого 2015 року відповідач видав позивачу довідку для її надання до МСЕК (для розгляду питання про призначення інвалідності). Також, у лютому 2015 року позивачка передала відповідачу оригінали листків непрацездатності. Після повернення їй оригіналів листків непрацездатності, позивачка передала відповідачу копії листків непрацездатності (посвідчені роботодавцем по основному місцю роботи) з 20.10.2014 по 11.02.2015р та документи, необхідні для нарахування та виплати позивачу допомоги у звязку із тимчасовою непрацездатністю. Крім того, відповідач видав позивачу довідку № 20022 від 20.02.2015р про доходи, для нарахування та виплати допомоги у роботодавця за основним місцем роботи. Але, допомогу у звязку із тимчасовою непрацездатністю відповідач не виплатив, пояснюючи це тим, що вона замість нього повинна сплатити суму внесків на соціальне страхування і тоді він виплатить вказану допомогу. З тієї самої причини, відповідач відмовлявся обліковувати та оплачувати листки непрацездатності за період з 25.02.2015р по 07.08.2015р. Вважає, що вказані дії відповідача порушують її право на отримання допомоги у звязку із тимчасовою втратою працездатності, яка з 20.10.2014 р. по 07.08.2015 р. складає 12030, 10 грн. Крім того позивачка зазначила, що знаючи про її хворобу, її перебування на лікарняному, з метою позбутися її як працівника, 17 березня 2015 року відповідач видав наказ №1 про її звільнення на підставі «п. 5 ст. 40 Кодексу законів про працю України» - незявлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні.\~Вважає вказаний наказ незаконним, а вона підлягає поновленню на роботі, оскільки в період з 20.10.2014р по 17.03.2015р вона була відсутня на роботі менше ніж 4 місяці підряд. Також в порушення вимог чинного законодавства відповідач не повідомляв Центр зайнятості населення про її звільнення, не провів з нею розрахунок. Оскільки [PERSON] було звільнено незаконно, були порушені її права у сфері трудового законодавства, просила також стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.08.2015 р. в сумі 3486, 36 гривень та 12030, 10 гривень у відшкодування моральної шкоди. Щодо поновлення строку звернення до суду, позивач зазначила, що з часу отримання наказу про звільнення з серпня 2015 року вона знаходилася на лікарняному, а після цього продовжувала курс лікування, через, що мала поважні причини пропуску строку звернення до суду. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Також позивач, будучи допитана як свідок, суду пояснила, що вона неодноразово повідомляла відповідача про її знаходження на лікарняному, зокрема телефоном, надавала йому листки непрацездатності разом з документами, необхідними для оплати допомоги у звязку із тимчасовою непрацездатністю, однак останній в категоричній формі відмовлявся здійснювати їх оплату, пояснивши, що здійсніть виплати лише після сплати нею самостійно страхових внесків. Через вказані дії ФОП [PERSON], вона направляла листки непрацездатності з необхідними документами відповідачу поштою, однак конверти їй були повернуті за закінченням терміну зберігання. Оскільки протягом тривалого часу вона була непрацездатна, а відповідач її незаконно звільнив та не здійснював виплат допомоги у звязку з тимчасовою непрацездатністю, вона фактично була позбавлена засобів до існування, вимушена була позичати грошові кошти, відчувала моральні страждання. Відповідач позов не визнав, зазначивши, що підстави для його задоволення відсутні, оскільки звільнення [PERSON] було обґрунтоване та законне, так як її заява про знаходження на лікарняному йому не була надана, так як і будь який лікарняний лист починаючи з 20.10.2014 року і по цей день, крім того, позивач була відсутня на роботі через хворобу більше як чотири місяці підряд, а приймаючи до уваги, що підстав для задоволення позову в частині визнання протиправним наказу №1 від 17.03.2015 року немає, як і поновлення [PERSON] на роботі, не підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги. Крім того, представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що відповідач після початку розгляду справи по суті звернувся до Виконавчої дирекції Запорізького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з приводу оплати листків непрацездатності позивачці, просив суд дати час для врегулювання спору з позивачем. Третя особа в наданих до суду поясненнях просила справу розглянути у відсутність представника Виконавчої дирекції Запорізького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, зазначивши, що у період з 2013 року по 2015 рік відповідач з відповідною заявою-розрахунком про фінансування для надання матеріального забезпечення [PERSON] не звертався. Вважає, що за умови роботи позивача у відповідача за трудовим договором, останній повинен був прийняти до оплати листки непрацездатності , звернутися із заявою на фінансування в робочий орган Фонду та виплатити працівникові допомогу по тимчасовій втраті працездатності. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, пояснення позивача в якості свідка, а також пояснення відповідача та його представників, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. [PERSON] згідно копії трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 01 квітня 2013 року, який зареєстрований в [PERSON] районному центрі зайнятості 04.04.2013 року за № 08491300462, працювала у ФОП [PERSON] на посаді бухгалтера. З 20.10.2014 року [PERSON] перебувала на лікарняному. Про тимчасову втрату непрацездатності [PERSON] повідомила роботодавця заявою, яка була прийнята відповідачем 05.11.2014 року. Крім того, про неможливість виходу на роботу позивачка неодноразово повідомляла відповідача телефоном , що підтверджується роздруківкою телефонних дзвінків мобільного оператора МТС з номеру мобільного телефону [PERSON] на номер +380612630666, що належить [PERSON] (зазначений у фірмовому бланку ФОП [PERSON]В.), за період з 20.10.2014 року по 31.03.2015 року. Як вбачається з наданих позивачкою листків тимчасової непрацездатності, [PERSON] була звільнена від роботи з 20.10.2014 року по 03.11.2014 року, з 10.12.2014 року по 26.12.2014 року, з 25.02.2015 року по 27.02.2015 року, з 04.11.2014 по 09.11.2014 року, з 19.11.2014 року по 01.12.2014 року , з 10.11.2014 року по 18.11.2014 року, з 02.12.2014 року по 09.12.2014 року, 23.12.2014 року по 30.12.2014 року, з 31.12.2014 року по 09.01.2015 року, з 28.01.2015 року по 03.02.2015 року, з 13.01.2015 року по 27.01.2015 року, з 04.02.2015 року по 06.02.2015 року , та визначено стати до роботи з 07.02.2015 року. З 09.02.2015 року [PERSON] перебувала на лікарняному по 11.02.2015 року , а з 12.02.2015 року їй було встановлено ІІІ групу інвалідності. Після цього, відомостей про те, що [PERSON] безперервно знаходилася на лікарняному, суду не надано, а згідно відомостей наявних в матеріалах справи, листок тимчасової непрацездатності було видано позивачу з 28.02.2015 року по 17.03.2015 року включно. Після цього, з 18.03.2015 року по 08.08.2015 року [PERSON] продовжувала безперервно перебувати на лікарняному. Наказом № 1 від 17 березня 2015 року ФОП [PERSON], [PERSON] звільнено з посади бухгалтера з 17.03.2015 року згідно статті п.5 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до вимог ч. 1 п. 5 ст. 40 Кодексу Законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку незявлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у звязку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного суду України\~Про практику розгляду судами трудових спорів\~від 6 листопада 1992 року №9 встановлено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника з наказом і перевіряти їх відповідність законові. Оскільки з досліджених судом доказів, наданих позивачем, встановлено, що позивачка [PERSON] не зявлялася на роботу внаслідок тимчасової непрацездатності за період з 20.10.2014 року по 12.02.2015 року 115 днів підряд, що менше ніж 4 місяці підряд, а після переривання цього строку знову була непрацездатна з 28.02.2015 року по 17.03.2015 року , суд вважає, що відповідач станом на 17.03.2015 року не мав законних підстав, що передбачені ч.1 п.5 ст. 40 Кодексу Законів про працю України для звільнення позивача, а тому вказаний наказ є незаконним та підлягає скасування, а позивача слід поновити на роботі. Крім того, суд приходить до висновку, що відповідачем , при звільненні [PERSON] з роботи, було також порушено вимоги Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Мінпраці та соціальної політики України № 260 від 08.02.2001 року (надалі Порядок) . Так, згідно п. 8 Порядку у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони сповіщають центр зайнятості, який зареєстрував трудовий договір. Пунктом 9 Порядку встановлено, що відповідальна особа центру зайнятості протягом трьох робочих днів знімає трудовий договір з реєстрації, про що робить відповідний запис у книзі реєстрації трудових договорів. Зняття з реєстрації трудового договору у разі його розірвання за ініціативою фізичної особи у випадках, визначених Кодексом законів про працю України, за відсутності працівника, проводиться у строк, зазначений в абзаці першому цього пункту, за умови подання фізичною особою (або за нотаріальним дорученням уповноваженою нею особою): примірника трудового договору;заяви про зняття трудового договору з реєстрації із зазначенням дати звільнення з роботи працівника та підстав розірвання зазначеного договору;копій документів, що підтверджують: надсилання працівникові повідомлення про намір розірвати з ним трудовий договір (рекомендованим листом з повідомленням про вручення). У разі коли вручити поштове відправлення неможливо, подаються копії підтвердних документів; проведення передбаченого законодавством розрахунку з працівником або копію платіжної відомості із зазначенням суми депонованої заробітної плати. У цьому випадку центр зайнятості повідомляє працівника про зняття з реєстрації трудового договору. Суду не надано доказів про те, що ФОП [PERSON] при звільненні [PERSON] були дотримані вищевказані вимоги закону. Згідно пояснень позивача в якості свідка, повідомлення про намір розірвати трудовий договір, їй не надсилалося, при звільнені їй не була виплачена сума допомоги в звязку з тимчасовою непрацездатністю, а також відповідач [PERSON] центр зайнятості населення про її звільнення не повідомив, оскільки її [PERSON] центр зайнятості про зняття з реєстрації трудового договору не повідомляв. Щодо стягнення з відповідача на користь [PERSON] невиплаченої допомоги по тимчасовій непрацездатності, суд зазначає наступне. З досліджених в судовому засіданні доказів встановлено періоди знаходження позивача [PERSON] на лікарняному, факт її роботи у ФОП [PERSON] на підставі безстрокового трудового договору, її незаконне звільнення та факт невиплати їй відповідачем допомоги у звязку з тимчасовою непрацездатністю відповідно до листів непрацездатності. Також судом встановлено, що листи непрацездатності за період з 20.10.2014 року по 07.02.2015 року разом з довідками про доходи надавалися позивачем роботодавцю відповідно до її пояснень в якості свідка 09.02.2015 року , а після їх повернення без оплати, та повідомлення про те, що оплата буде здійснена після самостійного внесення [PERSON] страхових внесків, вказані листки непрацездатності були направлені відповідачу ФОП [PERSON] поштовим звязком 04.04.2015 року, а решта листів тимчасової непрацездатності були направлені 20.10.2015 року. Статтею 18 Закону України від 23.09.1999 №>1105-ХІУ «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування»(далі ЗУ №1105-ХІУ) передбачено, що страхуванню у звязку з тимчасовою втратою працездатності підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та господарювання, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах. Відповідно до частини 2 статті 15 ЗУ №1105-ХІУ роботодавець зобовязаний надавати та оплачувати застрахованим особам у разі настання страхового випадку відповідний вид матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг згідно з цим Законом. Частина 1 статті 19 ЗУ №1105-ХІУ передбачає, що право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у звязку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законом. Відповідно до частини 2 статті 22 ЗУ №1105-ХІУ допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших пяти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не повязаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно частини 1 статті 34 ЗУ №1105-ХІУ фінансування страхувальників-роботодавців для надання матеріального забезпечення найманим працівникам здійснюється робочими органами Фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду. Підставою для фінансування страхувальників робочими органами Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами. Робочі органи Фонду здійснюють фінансування страхувальників-роботодавців протягом десяти робочих днів після надходження заяви. Згідно пояснень третьої особи Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності у період з 2013 по 2015 рік відповідач ФОП [PERSON] (страхувальник) з відповідною заявою-розрахунком до робочих органів Фонду не звертався. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач повинен був прийняти у [PERSON] для оплати листи непрацездатності та звернутися із заявою до Фонду, а також виплатити позивачу допомогу по тимчасовій непрацездатності. Враховуючи, що відповідачем вказані норми закону дотримані не були, за перші п»ять днів непрацездатності оплата відповідачем здійснена не була , крім того права позивача через бездіяльність ФОП [PERSON] на отримання матеріальної допомоги були порушені за інші періоди тимчасової втрати працездатності, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути допомогу по тимчасовій втраті непрацездатності за період з 20.10.2014 року по 07.08.2015 року в сумі 12030, 10 грн. Щодо поновлення строку звернення до суду, суд зазначає наступне. Частиною 1 ст. 233 Кодексу Законів про працю України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно\~ст. 234 КЗпП України\~разі пропуску з поважних причин строків, установлених\~статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. П.4 Постанови Пленуму Верховного суду України\~Про практику розгляду судами трудових спорів від 6 листопада 1992 року №9 встановлено, що встановлені ст. ст. 228,233 строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін . У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причину пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви , чому він поновлює, або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений\~ст. 233 КЗпП\~місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] з моменту винесення наказу про звільнення з 17.03.2015 року по 08.08.2015 року була непрацездатна та знаходилася на лікарняному. 12.02.2015 року [PERSON] було встановлено ІІІ групу інвалідності. Крім того, медичною амбулаторною картою хворого № 88124 підтверджено, що позивачка , через наявність онкологічного захворювання з 07.08.2015 року по 18.09.2015 року проходила курси хіміотерапії, а згідно довідки Запорізького обласного клінічного онкологічного диспансеру з 20.11.2015 року знов проходить курси лікування. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем, через наявність онкологічного захворювання, необхідність у постійному лікуванні, з поважної причини пропущено строк звернення до суду за захистом порушеного права і вважає за можливе поновити вказаний строк. Зі змісту ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Судом встановлено, що звільнення позивача з роботи було здійснено з порушенням трудового законодавства , і тому він має право на виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, після строку закінчення тимчасової непрацездатності, тобто з 08.08.2015 року по 31.10.2015 року відповідно до заявлених позовних вимог . Відповідно до Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати\~, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два місяці, які передують події, з якою пов`язана виплата. Згідно довідок наданих відповідачем, в вересні 2014 року заробітна плата [PERSON] склала 1300 гривень, а в жовтні 2014 року 768, 18 грн., тобто середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 63,10 гривень , що відповідає розрахунку наданому позивачем. Оскільки за період звільнення та відновлення працездатності , а саме з 08.08.2015 року по 03.03.2016 р. минуло 145 робочих днів, то середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь [PERSON] складає 8568, 05 гривень. Вирішуючи вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно п.13 ППВСУ\~Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди\~від 31 березня 1995 року № 4 відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форм власності. В судовому засіданні було встановлено, що відповідачем було дійсно порушено права [PERSON] у сфері трудових правовідносин, що виразилося в незаконному звільненні ,порушенні права на працю, невиплаті допомоги у звязку з тимчасовою непрацездатністю, необхідністю позичати грошові кошти , необхідні для лікування, через що у суду не викликає сумнівів , що вищевикладене призвело до моральних страждань позивача (переживання з приводу порушення відповідачем прав позивача), вимусило його прикладати додаткові зусилля для організації свого життя і йому дійсно було заподіяно моральну шкоду. З огляду на вищевикладене , суд приходить до висновку, що з врахуванням ступеня та глибини моральних страждань заподіяних позивачу , вимог розумності та справедливості, з відповідача на користь [PERSON] слід стягнути в відшкодування моральної шкоди 12030, 10 гривень, що відповідає розміру допомоги, у звязку з тимчасовою втратою працездатності, виплати якої був позбавлений позивач. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на підставі ст. 88 ЦПК України, а саме на користь позивачки з ФОП [PERSON] необхідно стягнути сплачену суму судового збору за вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, крім того, з ФОП [PERSON] відповідно до вимог ст. ст. 4,6 Закону України «Про судовий збір» належить стягнути на користь держави судовий збір за дві вимоги немайнового характеру щодо визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на роботі, а всього з ФОП [PERSON] на користь держави слід стягнути 487,7 гривень судового збору. Згідно з вимогами п.4 ч.1 ст. 367 ЦПК України необхідно допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі. На підставі викладеного,

Outcome: approved