Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа Печерський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS]. Зі згоди позивача у вказаній квартирі з 11 вересня 2014 року зареєстрована відповідач. Оскільки відповідач в квартирі позивача не проживає, її особистих речей немає, позивач обмежена у здійсненні свого права власності на квартиру, сплачуючи комунальні платежі з урахуванням проживання відповідача, то вона звернулась з цим позовом до суду та просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою. У судовому засіданні позивач змінила позовні. Просила суд усунути їй перешкоди у користуванні належною їй власністю шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Відповідач та представник третьої особи до судового засідання не з'явилися. Представник третьої особи надав заяву про розгляд справи у його відсутність, щодо задоволення позову не заперечує (а.с. 35, 43). Тому, суд розглянув справу у відсутність відповідача та представника третьої особи у порядку заочного провадження, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 8 грудня 2008 року. Відповідно до положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У вказаній квартирі зі згоди позивача з 11 вересня 2014 року зареєстрована відповідач [PERSON] (а.с. 3), хоча у вказаній квартирі не проживала та не проживає, що стверджується відповідними актами (а.с. 4-9). Згідно зі ст. 150 ЖК Української РСР та ч. 1 ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки (ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР). Відповідач не є членом сім'ї позивача. З врахуванням зазначених положень закону вбачається, що право користування членів сім'ї власника житло кореспондується та є похідним від права власності на житло. Оскільки власником квартири [ADDRESS] є позивач, то відповідно до ст. 391 ЦК України вона має право вимагати від відповідача усунути перешкоди у користуванні її власністю. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про задоволення позову та усунення позивачу перешкоди у користуванні належною їй власністю шляхом виселення відповідача із її квартири. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, то відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved