Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-20 00:00:00

У листопаді 2015 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що останнім часом вони з відповідачем [PERSON] проживають окремо, спільного господарства не ведуть та фактично шлюбні відносини припинили через постійні сварки та бійки, розбіжностей в інтересах, характерах та взаємної неповаги, що стало причиною для розпаду сім'ї. У судовому засіданні позивачка та її представник - адвокат позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча завчасно та належним чином був повідомлений про день ат час слухання справи, про що в матеріалах справи мається розписка про отримання судової повістки особисто відповідачем [PERSON]. Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає позов [PERSON], таким, що підлягає до задоволення за наступних обставин. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільно процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що 24 грудня 2008 року сторони зареєстрували шлюб у Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, актовий запис - № 1715 (а.с.5), від якого дітей не мають. Шлюб укладено між сторонами вперше. Як пояснила в судовому засіданні позивачка, що спільне проживання з відповідачем неможливе через постійні сварки та бійки, які вчиняє відповідач, в зв'язку з чим неодноразово викликалися працівники міліції, які проводили з ним профілактичні бесіди, які мали для нього безрезультатний характер, з яких відповідач належних висновків не зробив. Позивачкою вказано, що в результаті вказаних вище обставин у них з відповідачем втрачено почуття взаємної любові, поваги та взаємодопомоги. Дані обставини були підтверджені в судовому засіданні свідком [PERSON]. При цьому, судом в ході судового розгляді справи встановлено, що сторонами по справі подавалась в добровільному порядку в 2014 році заява до органів РАЦС про розірвання шлюбу, але протягом наданого строку для примирення позивачка [PERSON] примиралась з відповідачем. Відповідно до положення ст.112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Майнового спору між подружжям на момент розгляду даної справи не заявлено. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між ними суперечить інтересам сторін по справі, що має істотне значення, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати. Частиною 1 статті 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з огляду на дану норму закону, позовні вимоги [PERSON] про відшкодування судових витрат шляхом відшкодування відповідачем суми сплаченого судового збору є законними та обґрунтованими. На підставі викладеного,

Outcome: approved