Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-04 00:00:00

У липні 2014 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що з 2000 року по 2013 рік вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від спільного проживання мають доньку [PERSON], [INFO]. За час шлюбу ними було придбано квартиру [ADDRESS]. 1/3 частину даної квартири при купівлі було оформлено на доньку [PERSON], інші 2/3 частини - на відповідача. Дійти згоди щодо добровільного поділу майна не можуть. Просила суд поділити майно, що є спільною сумісною власністю, та визнати за нею право власності на ? частину від 2/3 частин квартири [ADDRESS]. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали. Суду пояснили, що дана квартира купувалась для проживання сімї. Кошти на її придбання були надані її матір'ю. В даний час в квартирі проживає відповідач та чинить перешкоди в користуванні майном. Просили задоволити позов. У судовому засіданні відповідач та його представник проти позову заперечували. Суду пояснили, що квартира була придбана за час зареєстрованого шлюбу, але за особисті кошти відповідача. Дані кошти були за продаж квартири, що належала відповідачу, його матері та його доньці на праві власності. Його мати кошти за продаж своєї частики передала відповідачу. Тому юридично оформили право власності 1/3 частина на доньку [PERSON], і 2/3 частини - на відповідача. Просили суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задоволити, виходячи з наступного. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 19 липня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів громадського стану Ленінградського РУЮ м. Києва. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 вересня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, змінено прізвище [PERSON] на [PERSON]. Від спільного проживання мають доньку [PERSON], [INFO]. Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Розпорядженням Святошинської районною в м. Києві державною адміністрацією № 1877 від листопада 2007 року дозволено продаж 1/3 частини квартири [ADDRESS], при першочерговому оформленні договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. 08 листопада 2007 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], від імені якої діяла [PERSON], укладено договір купівлі-продажу квартири загальною площею 52,1 кв.м, житловою площею 28,0 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Договір укладено за згоди дружини покупця - [PERSON] - [PERSON] У п. 1 договору вказано, що у власність [PERSON] переходить 2/3 частини квартири, а у власність [PERSON] - 1/3 частини квартири. У п.3 договору сторони погодили, що продаж квартири вчинено за 575700 грн. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 24 березня 2004 року Святошинською районною в м. Києві райдержадміністрацією, [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві власності, кожному по 1/3 частині, належала квартира [ADDRESS]. 09 листопада 2007 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON], від імені якої діяли батько [PERSON] та мати [PERSON], і [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. У п. 2 сторони погодили, що продаж квартири вчинено за 250 000 грн. Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. За п.25 вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Оскільки квартира придбана сторонами у період зареєстрованого шлюбу, при її купівлі позивачка [PERSON] давала згоду на укладення даного правочину, тому 2/3 частини квартири є спільним майном подружжя. Суд вважає необґрунтованими доводи відповідача, що в будівництво були вкладені його особисті кошти та кошти його батьків від продажу квартири, належної їм на праві спільної сумісної власності. На підтвердження даних доводів були подані суду свідоцтво про право власності на житло, та договір купівлі-продажу від 09 вересня 2007 року. Разом з тим, у договорах визначено ціну квартири, при цьому вартість проданої квартири більше ніж вдвічі менша за вартість купленої квартири. Доводи відповідача, що від продажу квартири він отримав значно більшу суму коштів, та свою частку коштів дала його мати, суд вважає недоведеними, так як належних та допустимих доказів цим обставинам суду подано не було. Покази свідків по цим обставинам [PERSON] та [PERSON] дані обставини не підтверджують та не є належними. Крім того, подані договори позики від 08 листопада 2007 року та від 07 вересня 2007 року, укладені між [PERSON] та [PERSON], за якими остання отримала в борг кошти в розмірі 23 500 дол. США, 21 900 дол. США, 36 000 дол. США. Доказів на спростування цим обставин суду подано не було. Також при розгляді справи не можливо встановити частку особистих коштів, вкладених від продажу квартири, доказів на підтвердження розміру частки відповідач суду не подав. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволенні позову.

Outcome: approved