Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-16 00:00:00

У листопаді 2017 року до суду звернулося Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі у зв`язку із зміною найменування АТ КБ «Приватбанк», Банк) з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення солідарно заборгованості за договором про іпотечний кредит за № PLRHGI0000002994 від 25 січня 2008 року станом на 22 серпня 2017 року у розмірі - 115 125,22 грн. та судові витрати. В обґрунтування позову Банк зазначав, що 25 січня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», та відповідачем [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит за № PLRHGI0000002994, згідно якого відповідачеві [PERSON] було надано кошти у розмірі 30 009,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 25 січня 2013 року. Вказував, що між Банком та відповідачем [PERSON] у забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за договором було укладено договір поруки. Пізніше згідно заяви [PERSON] укладений кредитний договір було переведено з валюти гривня в валюту долар США. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку склав - 5938,66 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Вказував, що відповідач [PERSON] не виконує свої зобов`язання належним чином, перестала здійснювати платежі у повернення кредитних коштів. Заборгованість відповідача перед банком станом на 22 серпня 2017 року складає 4525,36 доларів США, з яких: - 3681,12 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); - 428,13 доларів США - заборгованість за процентами; - 81,98 доларів США - заборгованість за комісією; - 109,28 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором; - 9,38 доларів США та 215,03 доларів США - штрафні санкції. Банк посилався на те, що у досудовому порядку направив письмову вимогу (повідомлення) відповідачам [PERSON] та [PERSON] за адресами їх місць проживання, але відповідачі не зреагували на повідомлення. Просив стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] заборгованість у розмірі 4525,36 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22 серпня 2017 року складає - 115 125,22 грн. та понесені судові витрати. Ухвалою судді від 01 грудня 2017 року у справі було відкрито провадження, залучено сторони до участі у справі, призначено розгляд справи (т. 1 а.с. 43). 04 січня 2018 року до суду від Банку засобами електронного поштового зв`язку надійшли письмові докази по справі (т. 1 а.с. 51-77). 11 січня 2018 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов Банку (т. 1 а.с. 78-80). Відповідач [PERSON] вказувала, що дійсно отримала кредит у ЗАТ КБ «Приватбанк» 25 січня 2008 року, кінцевий строк повернення кредиту закінчувався 25 січня 2013 року включно. Вважає, що саме із цього часу розпочався строк позовної давності щодо вимог Банку. Звертає увагу, що позов було подано банком 02 жовтня 2017 року і позивач мав пред`явити вимоги до неї до 25 січня 2016 року. Із посиланням на судову практику, просила застосувати до позовних вимог Банку загальну та спеціальну позовну давність. У разі неможливості застосувати позовну давність відмовити позивачу у задоволенні позову через недоведеність позовних вимог. 13 лютого 2018 року до суду від Банку надійшла відповідь на відзив відповідача [PERSON] на позов (т. 1 а.с. 92-98). Вказував, що не погоджуються із викладеними поясненнями відповідача [PERSON] у відзиві. Підтверджував, що дійсно строк дії договору сторони обумовили до 25 січня 2013 року, отримані кредитні кошти не були повернуті банку, тим самим договір не є розірваним або припиненим. Несплата щомісячних платежів не звільняє сторони від відповідальності за його порушення. Вважав, що правовідносини по кредитному договору не припинилися, оскільки тривають до повного погашення зобов`язань. Звертав увагу, що відповідно до п. 5.5. Додаткової угоди до договору про іпотечний кредит від 21 січня 2008 року, термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів було обумовлено сторонами у 5 років. З огляду на це, вважав, що строк позовної давності Банком не пропущено. Щодо застосування банком в кредитному договорі штрафу та пені, як окремих видів неустойки, не вважав це подвійним стягненням, адже характер правопорушень у даному випадку різний. Просив задовольнити позов у повному обсязі. 16 березня 2018 року до суду від Банку засобами електронного поштового зв`язку надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів (т. 1 а.с. 111-127). 20 березня 2018 року до суду від відповідача [PERSON] надійшло пояснення на відзив (т. 1 а.с. 129-130). У поданому поясненні відповідач [PERSON] , фактично, повторила доводи, викладені нею у відзиві на позов. Просила застосувати до позовних вимог Банку загальну та спеціальну позовну давність. У разі неможливості застосувати позовну давність відмовити позивачу у задоволенні позову через недоведеність позовних вимог. 16 серпня 2018 року до суду від Банку надійшло уточнення до позовної заяви (т. 1 а.с. 167-168) в частині розрахунку заборгованості. Зазначав, що заборгованість відповідача [PERSON] перед банком станом на 22 серпня 2017 року складається із: - 3681,12 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), що за курсом НБУ станом на 22 серпня 2017 року становить - 93 659,35 грн.; - 420,84 доларів США - заборгованість за процентами, що за курсом НБУ станом на 22 серпня 2017 року становить - 10 707,50 грн.; - 81,98 доларів США - заборгованість за комісією, що за курсом НБУ станом на 22 серпня 2017 року становить - 2085,83 грн.; - 2780,43 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором; - 250 грн. штраф (фіксована частина); - 5 461,83 грн. штраф (процентна складова). 27 серпня 2018 року до суду від [PERSON] було подано відзив на уточнений позов (т. 1 а.с. 209-211). Вказувала на ненадання Банком доказів, витребуваних судом, та на неправомірність дій Банку щодо застосування обчислення пені і штрафів одночасно. 31 серпня 2018 року до суду від Банку надійшли витребувані судом документи по справі (т. 2 а.с. 1-70). 18 вересня 2018 року до суду від Банку засобами електронного поштового зв`язку надійшла відповідь на відзив (т. 2 а.с. 71-78). Банком були викладені обставини, фактично зазначені ними у первісному позові. Просив задовольнити уточнені позовні вимоги у повному обсязі. 20 вересня 2018 року до суду від Банку було подано відповідь на відзив відповідача [PERSON] на уточнення до позовної заяви (т. 2 а.с. 83-87). Просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 25 вересня 2018 року до суду від відповідача [PERSON] надійшли письмові заперечення на позов Банку(т. 2 а.с. 94-95). Із посиланням на судову практику, просила відмовити позивачу у задоволенні позову. 03 жовтня 2018 року до суду від Банку засобами електронного поштового зв`язку надійшли додаткові пояснення по справі (т. 2 а.с. 120-125, 131-133). 10 жовтня 2018 року до суду від Банку надійшла відповідь на відзив, яка раніше вже подавалася засобами електронного поштового зв`язку (т. 2 а.с. 113-116). 21 грудня 2018 року до суду від Банку, на виконання вимог суду, надійшли документи по справі (т. 2 а.с.149-207). 21 грудня 2018 року до суду представником [PERSON] - [PERSON] було подано клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб (т. 2 а.с. 209). Ухвалою суду від 21 грудня 2018 року було задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] та залучено до участі у справі третіми особами - [PERSON] та [PERSON] , відкладено розгляд справи (т. 2 а.с. 213). 17 січня 2019 року до суду від [PERSON] були подані додаткові пояснення по справі (т. 2 а.с. 226-227). 30 січня 2019 року до суду від Банку надійшла відповідь на письмові пояснення [PERSON] (т. 2 а.с. 232-233, т. 3 а.с. 4-5). У квітні 2019 року до суду звернулася [PERSON] із позовом до АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] про визнання недійсним договору про іпотечний кредит. В обґрунтування позову вказувала, що у проваджені суду перебуває позовна заява АТ КБ «Приватбанк» до неї та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором по іпотечне кредитування № PLRHG10000002994 від 25 січня 2008 року та Додаткової угоди до нього від 08 вересня 2008 року. Вважає вказаний іпотечний договір недійсним. Зазначає, що під час укладання додаткової угоди до договору про іпотечний кредит, в якій фактично змінювалися зобов`язання з гривні на валюту - долари США, банк не дотримався вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і письмово не повідомив її про умови такого договору, чим позбавив можливості зробити свідомий вибір щодо придбання фінансової послуги. Вказує, що їй під час укладання Іпотечного договору і додаткової угоди до нього не було надано детального розпису сукупної вартості кредиту за кожним платіжним періодом, обсяг прав та обов`язків у Додатковій угоді містить суттєву диспропорцію на користь банку, що суперечить принципу рівності сторін у договорі і є порушенням законодавства. Умови Іпотечного договору та додаткової угоди до нього суперечать принципам свободи договору і добросовісності, розумності та справедливості. Вона не була належним чином проінформована зі сторони банку по можливі ризики, що можуть виникнути зі зміною у бік збільшення курсу долара США стосовно гривні України. Вважає, що положення Іпотечного договору з додатковою угодою до нього надали явну перевагу банку і є обтяжливими для неї. Сам договір про іпотечний кредит є несправедливим та таким, що порушує її законні права та інтереси у зв`язку з чим має бути визнаний недійсним. Просила визнати недійсним Договір про іпотечний кредит № PLRHG10000002994 від 25 січня 2008 року та Додаткову угоду до нього від 08 вересня 2008 року, що були укладені між нею та АТ КБ «Приватбанк» (т.3 а.с.46-49). Ухвалою судді від 08 квітня 2019 року було відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , залучено сторін по справі, розгляд справи призначено у порядку загального провадження (т. 3 а.с. 62). Ухвалою суду від 03 травня 2019 року було об`єднано в одне провадження позов АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором із позовом [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] про визнання недійсним договору про іпотечний кредит. Визнано та залучено учасників справи (т. 2 а.с. 44). 18 червня 2019 року до суду від відповідача(за обома позовами) [PERSON] було подано відзив на уточнений позов про стягнення заборгованості, який є тотожним відзиву [PERSON] . Із посиланням на судову практику, просив застосувати до позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» загальну та спеціальну позовну давність. У разі неможливості застосувати позовну давність відмовити позивачу у задоволенні позову через недоведеність позовних вимог. (т. 3 а.с. 116-119). 25 червня 2019 року до суду від АТ КБ «Приватбанк» було подано клопотання про застосування строку позовної давності щодо позову [PERSON] (т. 3 а.с. 122-123). Банк вказував, що ймовірною датою, коли [PERSON] дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушили є дата укладення договору, в тому числі і додаткової угоди. Однак, [PERSON] звернулася до суду з позовом лише у березні 2019 року, тобто зі спливом строку позовної давності. Просив застосувати строк позовної давності і відмовити [PERSON] у задоволені позову. 25 червня 2019 року до суду від АТ КБ «Приватбанк» було подано відзив на позов [PERSON] про визнання недійсним договору про іпотечний кредит (т. 3 а.с. 126-132). Вказував, що відповідачем-позивачем [PERSON] у позовній заяві не доведено підстав, передбачених чинним законодавством для визнання недійсним договору, що [PERSON] не надала належних доказів на підтвердження своїх вимог, не довела, що укладаючи спірні договори вона діяла під впливом обману. Вважав, що спірні договори не містять несправедливих умов з огляну на Закон України «Про захист прав споживачів». Просив відмовити [PERSON] у задоволенні позову. 11 липня 2019 року до суду від відповідача [PERSON] було подано відзив на позовну заяву по визнання недійсним договору про іпотечний кредит (т. 3 а.с. 149-150). Вказує, що не заперечує проти позову [PERSON] . Звертає увагу, що Банк із позовом до [PERSON] та до нього звернувся із пропуском трирічного строку позовної давності, клопотань про поновлення такого строку із поважних причин не подавав. Просив застосувати до усіх позовних вимог банку до нього спеціальну та загальну позовну давність. У судовому засіданні представник позивача-відповідача АТ КБ «Приватбанк» - Озірська В.С. уточнені позовні вимоги Банку підтримала, просила задовольнити, посилаючись на обставини і підстави, викладені у позовній заяві та уточненій позовній заяві. Проти позову [PERSON] заперечувала із підстав, викладених у відзиві на позов. Просила відмовити у його задоволенні. Пояснила, що у договорі було обумовлено сторонами строк дії цього договору - 25 січня 2013 року, такий термін дії договору залишився і згідно додаткової угоди. Конкретний строк повернення коштів не було визначено у договорі. [PERSON] в межах строку дії договору, тобто до 25 січня 2013 року, здійснила останній платіж за договором 28 грудня 2012 року. Далі [PERSON] продовжувала сплачувати кошти після закінчення строку дії договору до жовтня 2016 року. Не заперечувала та підтвердила з посиланням на надані Банком розрахунки обчислення боргу, що: - заборгованість за кредитом («тіло» кредиту) у розмірі - 228,10 дол. США; - заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі - 420,84 дол. США; - заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі - 81,98 дол. США; були нараховані як наслідок припинення внесення платежів [PERSON] після жовтня 2016 року; що штраф (фіксована частина) та штраф (процентна складова) - обчислені відповідно до умов договору за прострочення виконання зобов`язання в межах п`ятирічного строку позовної давності; - пеня обчислена у сумарному вигляді за всіма видами простроченого зобов`язання, починаючи з 2008 року у розмірі, що пеня і штраф є видами неустойки. Представник відповідача-позивача [PERSON] - [PERSON] з позовом Банку не погодився, позов [PERSON] - підтримав, надав пояснення, які є тотожними поясненням наданих у відзиві та запереченнях на позов Банку, та у позові [PERSON] Відповідач-позивач [PERSON] у судове засідання не прибула з невідомих причин. Була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки у судове засідання суду не повідомляла. Відповідач [PERSON] , треті особи - [PERSON] і [PERSON] у судове засідання не прибули повторно з невідомих суду причин, були належним чином повідомлені про дату, місце та час розгляду справи за всіма відомими суду місцями проживання та роботи. Про причини своєї неявки в судове засідання вказані учасники справи суд не повідомляли. Суд, вислухавши пояснення представника позивача-відповідача АТ КБ «Приватбанк» - Озірської В.С., представника відповідача-позивача [PERSON] - [PERSON] , вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом достовірно встановлено, що 25 січня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», найменування якого змінено на АТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит №PLRHG10000002994 (т. 1 а.с. 15-17). Відповідно до п. 1.1. договору банк зобов`язується надати [PERSON] грошові кошти в сумі 30 009,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 15,00% річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Строк дії договору визначений сторонами не пізніше 25 січня 2013 року (пункт 1.3 договору). Кредит надався [PERSON] на поліпшення якості окремої квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Погашення кредиту та сплату нарахованих кредитором відсотків сторонами погоджено щомісячними ануїтетними платежами у розмірі - 717,20 грн. (пункт 2.4 договору). Банк свої зобов`язання за договором про іпотечний кредит виконав, кредитні кошти були надані [PERSON] Факт отримання коштів за договором не заперечувався під час розгляду справи ні відповідачем-позивачем [PERSON] , її представником, відповідачем [PERSON] та третіми особами. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором між тими самими сторонами був укладений 25 січня 2008 року іпотечний договір №PLRHG10000002994 та посвідчений нотаріально (т. 1 а.с. 113-117). За умовами п. 1.1 цього договору [PERSON] , з метою забезпечення належного виконання Зобов`язання, що випливає з Договору про іпотечний кредит, передала, а банк прийняв в іпотеку в порядку і на умовах, визначених цим Договором, нерухоме майно житлового призначення, а саме: 3-кімнатна квартира зі всіма об`єктами функціонально пов`язаними з цим нерухомим майном загальною площею 65,40 кв.м, житловою площею 39,80 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит між Банком, [PERSON] та [PERSON] 25 січня 2008 року був укладений договір поруки № PLRHG10000002994, відповідно до якого останній поручився перед Банком за виконання [PERSON] своїх зобов`язань за договором про іпотечний кредит щодо своєчасного внесення платежів у повернення кредиту, сплати процентів за користування грошовими коштами (т. 1 а.с. 213-125). Пунктом 1.5 договору поруки обумовлено, що поручитель дає згоду на зміну умов договору про іпотечний кредит без додаткового погодження з ним. Пунктами 4.1, 4.2 Договору поруки передбачено, що він вступає в силу з моменту його підписання сторонами. Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання за Договором про іпотечний кредит. 08 вересня 2008 року [PERSON] звернулася до Банку із заявою про зміну валюти кредиту за договором ( т. 1 а.с. 24). На підставі цієї заяви між сторонами було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит № PLRHG10000002994 від 25 січня 2008 року, якою змінено валюту надання кредиту та Банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок № [NUMBER] на строк з 08 вересня 2008 року по 25 січня 2013 року року включно, у вигляді строкового кредиту у розмірі 5 938,66 доларів США на придбання нерухомості, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 7.2 даного договору (т. 1 а.с. 19-23). Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця у період сплати, яким вважати 12 число кожного місяця, позичальник сплачує відсотки, розраховані відповідно до пунктів 3.1, 3.3, винагороду розраховану відповідно до пунктів 1.1, 3.6 цього договору. Погашення кредиту проводиться у строки відповідно до графіка погашення кредиту (Додаток № 1), який розраховується згідно залишку заборгованості за кредитом станом на 08 вересня 2008 року. Пунктом 8.2. додаткової угоди визначено, що для виконання даного договору банк відкриває позичальнику рахунок № [NUMBER] для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості за кредитом, відсотками, винагороді та іншими платежами (т.1 а. с. 19-23). За пунктом 5.5. Додаткової угоди до договору про іпотечний кредит термін позовної давності до вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Враховуючи неналежне виконання позичальником умов договору про іпотечний кредит банком 02 серпня 2017 року на адресу [PERSON] та [PERSON] було направлено повідомлення за вих. № 30.1.0.0/2-2К9 з вимогою про повернення простроченої заборгованості, однак заборгованість не була погашена ні позичальником, ні поручителем (т.1 а. с. 11-12). Внаслідок невиконання відповідачем-позивачем [PERSON] умов договору про іпотечний кредит та додаткової угоди до договору про іпотечний кредит Банк був змушений звернутися із позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості у солідарному порядку. Щодо позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про солідарне стягнення заборгованості із [PERSON] та [PERSON] суд зазначає наступне. Частиною 1 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). У порядку частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (ч. 1 ст. 653 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Зі змісту вказаної норми випливає, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 127/23006/14-ц. Судом достовірно встановлено, що додатковою угодою до договору по іпотечний кредит PLRHG10000002994 від 25 січня 2008 року, укладеною 08 вересня 2008 року між Банком та [PERSON] , згідно якої змінено валюту надання кредиту на долар США, встановлено збільшення розміру самої суми заборгованості, враховуючи зростання курсу іноземної валюти, тобто змінено зобов`язання, забезпечене порукою, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя [PERSON] . При цьому, як вбачається з матеріалів справи та наданих у судовому засіданні пояснень представником Банку [PERSON] , відповідача [PERSON] , як поручителя за кредитом, про зміну валюти кредитування із національної валюти України на долар США та укладення щодо цього додаткових угод з [PERSON] , Банк не повідомляв, а також не пропонував укласти додаткові угоди до договору поруки або новий договір поруки у забезпечення виконання [PERSON] договору щодо валютного кредитування. Посилання Банку та його представника [PERSON] на п. 1.5 договору поруки щодо того, що поручитель дає згоду на зміну умов договору про іпотечний кредит без додаткового погодження з ним не заслуговують уваги, оскільки фактично предмет договору про іпотечний кредит було змінено за проханням боржника [PERSON] шляхом конвертування валюти, що за висновком суду не є зміною умов вказаного договору, а фактично та юридично є за предметом договору іншим кредитним договором. Оскільки, внесення змін до договору про іпотечний кредит призвело до збільшення обсягу відповідальності як позичальника [PERSON] за вільною її згодою, так і поручителя, проте згоди на таку зміну зобов`язань, забезпечену порукою, [PERSON] не надавав, то суд вважає, що порука припинилась на підставі ч. 1 статті 559 ЦК України, а звідси відсутні підстави для задоволення вимог Банку до поручителя [PERSON] у повному обсязі. Тому, у задоволенні позову Банку до [PERSON] слід відмовити за безпідставністю. Щодо позовних вимог [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] про визнання недійсним договору про іпотечний кредит, суд зазначає наступне. У своєму позові, [PERSON] фактично ставить питання не про визнання додаткової угоди до договору про іпотечний кредит недійсною, а про визнання недійсним договору про іпотечний кредит вцілому у новій редакції у зв`язку із порушенням Банком Закону України «Про захист прав споживачів» під час його укладання та введення її в оману, вказує, що спірний договір є несправедливим та таким, що порушує її законі права та інтереси. Так, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини. Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору нікчемним з підстав передбачених статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Частиною першою статті 229 цього Кодексу визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як зазначено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Слід зазначити, що правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб. Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман як підставу для визнання правочину недійсним слід відрізняти від помилки, що має істотне значення. Відмінності між цими правовими конструкціями полягають у наступному. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Помилка є результатом невірного уявлення про обставини правочину. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Невірне уявлення стосовно правочину, що вчиняється, яке сформувалося у сторони під впливом обману, стосується більш широкого кола обставин, ніж у випадку застосування ст. 229 ЦК України. Так, обман може стосуватися насамперед як елементів та обставин самого правочину, що мають істотне значення (природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей речі, які значно знижують її цінність або унеможливлюють використання за цільовим призначенням), так і обставин, що знаходяться за межами елементів правочину, в тому числі мотиву й мети правочину. Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки або повідомлення про будь-які обставини, яких насправді немає (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підробних документів про право власності на продавану річ, про право на вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, які можуть перешкодити укладенню правочину. [PERSON] , підписуючи оскаржуваний договір про іпотечний кредит та додаткову угоду до нього щодо зміни валюти кредитування, погодилась з умовами договору. Під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними. За п. 1.2. спірного договору, детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.п.1.1, 2.1.1, 21.2, 2.1.3, 2.4,4.1.,5.2, 5.3.3., 5.3.12, 6.3. 6.5., а також у Додатку № 1 до договору, а саме: сум кредиту, відсотків за користування кредитом, винагород, неустойки, затрат на укладення договорів страхування та договорів забезпечення. Крім того, сторони узгодили кінцевий термін повернення кредиту (п. 1.3. договору), валюту платежів (п.1.5. договору), розміру сплати щомісячних платежів (п. 2.4. договору), умови дострокового погашення кредиту, визначили зобов`язання сторін за договором, тощо. [PERSON] була ознайомлена з умовами, що були запропоновані банком. Сторони застережень до договору не висловлювали, підписи відповідача-позивача в договорі свідчать про її згоду на укладення договору саме на тих умовах, які в ньому зазначені, що спростовує доводи про ненадання їй інформації, як споживачу послуг, про умови кредитування і сукупну вартість кредиту. Банк надав [PERSON] документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, у додатках до договору споживчого кредиту міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Як було встановлено у судовому засіданні, отримавши кредит, до 08 вересня 2008 року, [PERSON] виконувала його умови та деякий час сплачувала грошові кошти у національній валюті Банку у повернення кредиту, нарахованих процентів тощо, а потім після цієї дати за її вільним вибором та за погодженням Банку щодо зміни валюти кредиту - кошти у погашення кредиту та відсотків кредиту у розмірах з врахуванням коливання курсу грн. до дол. США, що не заперечував у судовому засіданні її представник [PERSON] та підтвердила представник Банку. Останній платіж до закінчення дії договору [PERSON] було здійснено 28 грудня 2012 року. Суд констатує, що укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони договору, тобто [PERSON] та Банк, приймали на себе, зокрема [PERSON] , певні ризики на випадок зміни валютного курсу, та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане, оскільки незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавством не встановлена. Крім того, Банком було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до позовних вимог [PERSON] (т. 3 а.с. 122-123). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, із позовними вимогами до банку [PERSON] звернулася тільки після того, як Банк звернувся до неї та до поручителя із позовом про стягнення заборгованості за договором. Оскаржуваний договір містить підпис позивача, тому, саме з моменту підписання зазначеного договору слід вважати, що остання була ознайомлена з його змістом, а звернулася до суду лише 15 листопада 2017 року, тобто після спливу позовної давності. Однак, враховуючи те, що судом не було встановлено, що умови договору про іпотечний кредит та додаткової угоди до нього щодо зміни валюти кредиту суперечать принципам свободи договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України), добросовісності, розумності та справедливості (пункт 6 частини першої статті 3, частини третьої статті 509 ЦК України), оскільки на момент укладення договору ці умови були сторонами узгоджені, фінансова послуга споживачем отримана внаслідок власного свідомого вільного вибору, у зв`язку із чим, правові підстави для задоволення позову в частині визнання недійсним договору про іпотечний кредит та додаткової угоди до нього - відсутні. Отже, суд вважає за необхідне відмовити [PERSON] у задоволенні прозову до Банку та [PERSON] за безпідставністю. Звертаючись до суду із позовом, Банк зазначив, що позичальник [PERSON] має заборгованість за договором про іпотечний кредит, оскільки не виконувала його умови. До матеріалів справи банком було надано розрахунок заборгованості [PERSON] за додатковою угодою до договору про іпотечний кредит (т. 1 а.с.170-177), відповідно до якого, заборгованість станом на 22 серпня 2017 року становить: - 3681,12 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); - 420,84 доларів США - заборгованість за процентами; - 81,98 доларів США - заборгованість за комісією; - 2780,43 грн.- пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором; 250 грн. штраф (фіксована частина); - 5 461,83 грн. штраф (процентна складова). Відповідачем-позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було заявлено про застосування строку позовної давності за вимогами банку. Суд звертає увагу, що у випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України). Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частино 1 статті 258 цього ж Кодексу передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. За змістом ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до п. 5.5. Додаткової угоди до договору про іпотечний кредит, сторони договору - АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] погодили термін позовної давності до вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів тривалістю - 5 років. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Однак, оскільки сторони договору погодили спеціальну позовну давність у 5 років, така позовна давність застосовується і до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). У судовому засіданні було встановлено та підтверджено представником банку, що відповідно до розрахунку, наданого банком (т. 1 а.с 170-177) останній платіж, здійснений [PERSON] у межах строку дії договору, був зроблений 28 грудня 2012 року, тому саме із цієї дати повинен рахуватися строк позовної давності. Позивач-відповідач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із даним позовом 15 листопада 2017 року, тобто у межах обумовлених між Банком та [PERSON] загального та спеціального строку позовної давності у 5-ть років, який за даних обставин спливав 28 грудня 2017 року. Отже, суд вважає, що підстав для застосування до даних правовідносин строків позовної давності немає. Щодо наявної заборгованості [PERSON] за договором про іпотечний кредит суд зазначає наступне. Відповідно до умов договору про іпотечний кредит та додаткової угоди до нього, строк дії договору сторони визначили до 25 січня 2013 року. Відтак, у межах строку кредитування до 25 січня 2013 року позичальник мала, зокрема, повертати банку кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 26 січня 2013 року, відповідач-позивач [PERSON] мала обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Як було встановлено у судовому засіданні, позичальник [PERSON] станом на 25 січня 2013 року (закінчення строку дії договору) мала заборгованість за тілом кредиту у розмірі - 4628,67 дол. США, яке вона продовжувала сплачувала періодичними платежами до 25 жовтня 2016 року. У судовому засіданні представник Банку [PERSON] не заперечувала та підтвердила з посиланням на надані Банком розрахунки обчислення боргу, що: - заборгованість за кредитом («тіло» кредиту) у розмірі - 228,10 дол. США; - заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі - 420,84 дол. США; - заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі - 81,98 дол. США; були нараховані як наслідок припинення внесення платежів [PERSON] після 25 жовтня 2016 року. Отже, обчислення таких видів боргу [PERSON] було здійснено Банком всупереч вимогам договору про іпотечний кредит за межами дії цього договору, враховуючи факт відсутності укладення будь-яких договорів або домовленостей між Банком та [PERSON] щодо продовження строку дії договору після 25 січня 2013 року, реструктуризації боргу. Крім того, щодо обчислення Банком [PERSON] заборгованості за відсотками за користування кредитом суд зазначає наступне. У пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02.12.2015 року у справі N 6-249цс15, та зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З приводу нарахування Банком пені суд констатує наступне. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Відповідно до пункту 6.4 договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого пунктами 2.4, 6.2 цього договору, кредитор має право нараховувати, а позичальник зобов`язується сплатити кредитору пеню у розмірі 0,15 від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочки. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Як вбачається із розрахунку заборгованості, наданої банком (т. 1 а.с 170-177), банком було обраховано пеню за період з 08 вересня 2008 року по 22 серпня 2017 року включно, а також вказано загальну суму нарахованої пені станом на 22 серпня 2017 року у розмірі - 109,28 доларів США, що еквівалентно 2780,43 грн., тобто таке нарахування було здійснене Банком із дати надання кредиту і по закінчення строку дії договору. Суд вважає, що оскільки, умовами договору про іпотечний кредит було передбачено погашення кредиту та сплата нарахованих кредитором відсотків щомісячними ануїтетними платежами у розмірі - 717,20 грн. (пункт 2.4 договору), то у разі невиконання таких умов, Банк повинен нарахувати пеню по кожному простроченому платежу окремо та здійснити таке нарахування лише у межах строку позовної давності. Натомість, пеня обчислена поза межами строку дії договору і після припинення здійснення [PERSON] платежів після 25 жовтня 2016 року. Про необхідність зазначення обґрунтованого розрахунку пені в межах строку позовної давності окремо по кожному простроченому платежу висловився Верховний Суд у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 648/3773/15-ц. Однак, АТ КБ «Приватбанк» не зазначило обґрунтованого розрахунку пені, в межах строку дії договору про іпотечне кредитування та позовної давності, по кожному простроченому платежу окремо, зазначивши лише її загальну суму станом на 22 серпня 2017 року у розмірі - 109,28 доларів США, що еквівалентно 2780,43 грн., тому у задоволені позову у цій частині необхідно відмовити за необґрунтованістю позовних вимог в цій частині. Щодо доводів та вимог Банку по комісії, суд зважає також на наступне. Пунктом 8.1 договору про іпотечний кредит, зокрема, передбачено сплату позичальником винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 7.2 даного договору. У п. 7.2 договору передбачено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11. договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Тобто, умовами цього договору передбачено сплату позичальником винагороди за проведення додаткового моніторингу та винагороди за резервування ресурсів лише у разі наявності боргу по кредиту. Умовами договору про іпотечне кредитування від 25 січня 2008 року та додаткової угоди до нього від 08 вересня 2008 року передбачено строк повернення кредиту до 25 січня 2013 року включно. Як було встановлено судом та постає із пояснень представника Банку, станом на 25 січня 2013 року борг по комісії становив 11,99 доларів США, який вже було сплачено [PERSON] . З урахуванням наведеного, суд вважає, що [PERSON] має борг перед Банком за кредитом («тіло кредиту») у розмірі - 3453,02 доларів США (3681,12 дол. США - 228,10 дол. США), який і підлягає стягненню з [PERSON] на користь Банку як заборгованість за договором про іпотечний кредит, станом на 22 серпня 2017 року, у розмірі - 3453,02 доларів США (3681,12 дол. США - 228,10 дол. США), що за офіційним курсом НБУ станом на 17 вересня 2019 року складає - 85 531,31 грн. (3453,02 дол. США х 24,77). Що стосується позовних вимог про стягнення на користь банку штрафів за несвоєчасне виконання боржником своїх договірних зобов`язань, суд зазначає наступне. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15. Судом достовірно встановлено, що за пунктом 5.3. додаткової угоди до договору про іпотечний кредит від 25 січня 2008 року, при порушенні позичальником строків платежу по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі - 250 грн.+ 5% від суми позову. Враховуючи, що в порядку ст. 549 ЦК України штраф обчислюється лише у відсотках, то суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача [PERSON] штрафу (фіксована частина) за порушення зобов`язання за договором у розмірі 250 грн. (фіксована частина) не підлягають задоволенню, оскільки такі вимоги суперечать положенням ч. 2 ст. 549 ЦК України. Щодо стосується позовних вимог про стягнення штрафу у розмірі - 5 461,83 грн. (процентної складової), то суд вважає, що в цій частині позов повинен бути задоволений частково. Як було встановлено судом, станом на 22 серпня 2017 року відповідач-позивач [PERSON] має заборгованість за кредитом («тілом кредиту») у розмірі - 3453,02 доларів США, що за офіційним курсом НБУ (1 долар США = 24,77 грн. України) станом на 17 вересня 2019 року становить - 85 531,31 (3453,02 х 24,77) грн. Відповідно до п. 5.3. додаткової угоди штраф (процентна складова) становить - 4 276,57 (85 531,31 грн. х 5%) грн., яку необхідно стягнути з відповідача-позивача [PERSON] на користь Банку. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, зокрема щодо сплачених позивачами за обома позовами судових зборів, оскільки про інші судові витрати сторони не заявляли будь-які вимоги, суд враховує, що згідно приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, інші судові витрати у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача. Отже, на підставі встановленого суд вважає, що позов Банку слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача-позивача [PERSON] на користь банку заборгованість за договором про іпотечний кредит, станом на 22 серпня 2017 року, у розмірі - 3453,02 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 17 вересня 2019 року складає - 85 531,31 грн., та штрафу за прострочення виконання умов договору у розмірі - 4276,57 грн. (5%від 85531,31 грн.), а також кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 1346,97 грн. (1726,88грн. х ((85531,31грн.+4276,57грн.):115125,22грн.)). Необхідно відмовити АТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позову до [PERSON] у частині вимог про стягнення: - заборгованості за кредитом у розмірі - 228,10 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 17 вересня 2019 року складає - 5650,04 грн. (3681,12дол. США - 3453,02 дол. США); - заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі - 420,84 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 17 вересня 2019 року складає - 10424,21 грн.; - заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі- 81,98 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 17 вересня 2019 року складає - 2030,65 грн.; - штраф (фіксована частина) - 250 грн.; - штраф (процентна складова) - 1185,26 грн. (5 461,83 грн.-4276,57 грн.); - пені у розмірі - 2780,43 грн. Щодо розподілу судового збору сплаченого відповідачем-позивачем [PERSON] при поданні нею позову до Банку та [PERSON] про визнання недійсним договору про іпотечний кредит, суд у відповідності ст. 141 ЦПК України вважає, що у зв`язку з відмовою [PERSON] у задоволенні такого позову, сплачений судовий збір покладається на [PERSON] .

Outcome: partial