Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

У липні 2018 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, відшкодування матеріальної шкоди, визначивши третьою особою без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] (а.с. № 2 - 5). В обґрунтування позовних позивач зазначив, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] 14.10.1996р. на підставі розпорядження 1/2095-96 виконкому міської ради народних депутатів видано свідоцтво про право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Квартира надана у спільну сумісну власність вказаних осіб. З січня 1997 року позивач проживає в [PERSON] за адресою м. Гановер, 30179, вул. Плануер штрассе 19. 20.06.2014р. помер батько позивача [PERSON], а 28.05.2016р. померла його мати а [PERSON] До цих пір свідоцтво про право на спадщину ним і відповідачами не отримане. Згідно з відповіддю КП «Дніпропетровське МБТІ» від 20.06.2018р., наданою на запит приватного нотаріуса [PERSON], станом на 31.12.2012р. у інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS], містяться відомості про право власності на 1/5 ч. за [PERSON], 1/5 ч. за [PERSON]. Н.І., 1/5 ч. за [PERSON], 1/5 ч. за [PERSON], 1/5 ч. за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.10.1996р., виданого виконкомом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 14.10.1996р. за № 1/2095-96, зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 143п за реєстровим № 39. Таким чином, [PERSON] є співвласником вказаної квартири. Частиною 1 ст. 368 ЦК України встановлено, що: спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до свідоцтва про право власності, частки власників не визначені, таким чином квартира знаходиться в спільній сумісній власності. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України: розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] перешкоджають позивачеві у користуванні квартирою. Скориставшись тривалою відсутністю позивача в Україні, змінили замки на вхідних дверях. Під час приїзду до України не пускають його і членів його сімї у квартиру. Так, 08.06.2018р. він приїхав до України, але потрапити до квартири не зміг, оскільки відповідачі змінили замки, не надали ключів. 15.06.2018р. він телефоном просив [PERSON] надати доступ до квартири і ключі, на що остання відмовила, у звязку з чим позивач звернувся до органів поліції. Протиправними діями відповідачів позивачеві спричинено матеріальну шкоду у вигляді витрат на проживання в готелі в сумі 6\~600,00 грн., що підтверджується квитанцією. Враховуючи викладене, посилаючись на норми ст.ст. 22, 319, 368, 369, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 150, 154 ЖК Української РСР, просить зобовязати відповідачів усунути перешкоди в користуванні квартирою йому і його дружині [PERSON], [PERSON] шляхом їх вселення до квартири, а також стягнути з відповідачів матеріальну шкоду в розмірі 6 600 грн. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала. 18.01.2019р. надала відзив на позовну заяву, в якому не заперечувала щодо права позивача на користування квартирою, але не погодилася із доводами позивача про те, що вона перешкоджає йому у користуванні квартирою. Позивач з січня 1997 року постійно проживає в [PERSON]. За весь час зв'язків з відповідачами не підтримував, не спілкувався, не сплачував комунальні послуги. За цей час його відсутності (протягом 18-ти років) дверні замки зламалися, тому відповідачка змушена була їх замінити. 08.06.2018р. приїхав до України, але не повідомляв про намір користуватися квартирою, вона дізналася про це лише отримавши судову повістку. Талон повідомлення від 15.06.2018р. № 51, виданий Соборним ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області підтверджує лише факт прийняття його заяви про вчинене кримінальне правопорушення, не підтверджує змісту заяви. Отже, вимоги позивача є передчасними у звязку із відсутністю спору щодо користування квартирою. Крім того, позивачем не підтверджено, що шлюб з [PERSON] не розірвано. Вважає вимогу позивача про стягнення матеріальної шкоди безпідставною, оскільки витрати на проживання в готелі здійснені ним за його самостійним вибором. Враховуючи викладене, просить відмовити у задовоелнні позовних вимог. Представник позивача [PERSON] (діє на підставі довіреності від 09.08.2016р. а.с. № 19) в судове засідання не зявився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлялася належним чином. 21.01.2019р. надав заяву, в якій просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, розглянути справу без його участі, врахувавши надані ним докази. Відповідачі жодного разу в судові засідання не зявилися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про отримання судових повісток. 03.09.2018р. представник відповідачки [PERSON] надала заяву про відкладення розгляду справи. В судове засідання, призначене на 21.01.2019р. відповідачі також не заявилися. При цьому, 18.01.2019р. відповідачка [PERSON] заявила клопотання про витребування доказів, про зупинення провадження по справі, у задоволенні яких судом відмовлено. Враховуючи наданий відповідачкою письмовий відзив і клопотання, з яких зясована позиція відповідачки [PERSON] по справі, що, в свою чергу, виключає умови проведення заочного розгляду справи, передбачені ст. 280 ЦПК України, суд розглядає справу у поряду звичайного провадження і вважає за необхідне винести рішення на загальних засадах. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився. 04.09.2018р. від третьої особи надійшла заява, в якій вона просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. У відповідності до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] 14.10.1996р. на підставі розпорядження 1/2095-96 виконкому міської ради народних депутатів видано свідоцтво про право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Квартира була приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» і належала позивачеві та відповідачам [PERSON], [PERSON], а також померлим батькам позивача [PERSON] і [PERSON] на праві спільної сумісної власності, адже частки у свідоцтві не визначені (а.с. № 12). 03.04.1993р. позивач одружився з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим відділом виконкому Жовтневої районної ради народних депутатів (а.с. № 13). Позивач з січня 1997 року проживає у [PERSON] за адресою м. Гановер, 30179, вул. Плануер штрассе, 19. Його дружина [PERSON] також проживає за цією ж адресою, є громадянкою [PERSON] 20.06.2014р. помер батько позивача [PERSON], а 28.05.2016р. померла мати - [PERSON] Згідно зі ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Отже позивач є співвласником квартири, і безумовно відповідно до статей 317, 318 ЦК України має право безперешкодного доступу до свого майна. Саме з цих підставі відповідачці [PERSON] відмовлено у задоволенні її клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням у справі №201/1550/18, що перебуває у провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання не дійсним договору дарування, оскільки у цій справі не оспорюється право власності [PERSON] набуте у порядку приватизації, не ставляться вимоги про припинення права на незначну частку у спільному майні, а тому незалежно від результатів розгляду цієї справи частка позивач у спільній сумісній власності залишиться незмінною. Позивач стверджує, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні квартирою, змінили замки, не надають ключі, а у червні 2018 року під час його візиту до України він був вимушений проживати в готелі, оскільки не зміг потрапити до квартири, на підтвердження чого надав рахунки і чеки на загальну суму 6\~600,00 грн. про оплату за проживання у готелі «Дніпропетровськ» 09.06.2018р. і від 13.06.2018р. Позивач також стверджував, що 15.06.2018р. відповідачка телефоном йому відмовила у наданні доступ до квартири, у звязку з чим позивач звернувся до органів поліції, на підтвердження чого надав талон-повідомленням № 51 від 15.06.2018 р. Як видно з матеріалів справи, на звернення позивача до Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, листом від 02.07.2018р. № 45.5 повідомлено, що звернення в якому він просить співробітників поліції прийняти міри до шахрайських дій з боку [PERSON] та [PERSON], було зареєстровано до журналу ЖЄО Соборного ВП ДВП під номером № 21096 від 15.06.2018р. Слідчим відділом Соборного ВП у звязку з відсутністю даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення та неможливістю у звязку з цим внесення відповідної інформації до єдиного реєстру досудового розслідування, направлено матеріал на списання в справу Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області. Суд зазначає, що завданням цивільного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Позивач у своєму позові посилався на обставини недопуску його до квартири, чинення перешкод з боку відповідачки. Проте позивач не надав доказів таких перешкод, не ставив перед судом питання про виклик свідків, явку їх до суду не забезпечив. Доказів того, що відповідачка відмовила у наданні доступу до квартири, у т.ч. телефоном, не надав. При тому, що позивач посилається на відмову лише з боку відповідачки [PERSON], а про протиправні дії відповідача [PERSON] у позові не вказує, хоча і до нього ставить вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обовязок доказування і подання доказів цей Кодекс покладає на сторін у справі (ст. 81 77 ЦПК України), кожна з яких повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтею 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав, серед яких є : 1) визнання права; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до статей 317, 318 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Усі суб'єкти права власності с рівними перед законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Звертаючись до суду із вимогами про усунення перешкод у користуванні власності позивач з урахуванням загальних принципів судочинства і вимог щодо доведення своєї позиції належними і допустимими доказами, таких доказів суду не надав. Одні лише вимоги, які не були вручені відповідачці, не можуть свідчити про наявність порушеного і оспорюваного права, оскільки вони свідчать лише про бажання позивача потрапити до квартири. В той час, як предметом захисту у цій справі є право користування і розпорядження своїм майном, яке обмежується. Таким чином, позивач має довести саме факт чинення перешкод у доступі до майна, тобто підтвердити наявність протиправних дій, які перешкоджають йому у реалізації свого права. Таких доказів ним не надано. З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення позивача і членів його сімї у не підлягають задоволенню. Не підлягають також вимоги позивач про стягнення матеріальної шкоди в сумі 6\~600,00 грн., які витрачені ним на оплату за проживання в готелі, оскільки означені витрати не є збитками у розумінні вимог ст. 22 ЦК України, а також відсутній причинний зв'язок між цими витратами і діями відповідачів. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст.141 ЦПК України та приймаючи до уваги те, що у позові відмовлено, судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору у розмірі 704,80 грн. (а.с. № 1) з відповідачів не стягуються На підставі викладеного,

Outcome: dismissed