Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-21 00:00:00

У липні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що 5 серпня 2004 року між ним та відповідачкою укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис № 986. Від вказаного шлюбу у них з відповідачкою спільних дітей немає. Разом з тим, сімейне життя у них з відповідачкою не склалося й відповідно шлюбні відносини фактично припинені, з жовтня 2013 року вони проживають окремо, спільного господарства ведуть, у зв'язку з чим збереження сім`ї та досягнення примирення з відповідачкою є неможливе та суперечить його інтересам й відповідно наміру продовжувати подружні відносини з відповідачкою він не має. Посилаючись на вказане, просив шлюб, укладений між ним та відповідачкою, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції розірвати. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив шлюб розірвати. Вказав на те, що наданий судом строк на примирення позитивного результату не надав та вони з відповідачкою не примирились. Відповідачка у судовому засіданні проти розірвання шлюбу заперечувала. Вказувала на те, що не надає своє згоди на розірвання шлюбу, просила в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 5 серпня 2004 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який між ними зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис № 986 (а.с.3). Від вказаного шлюбу у сторін спільних дітей немає, а також не має спільно придбаного майна. Також судом в ході розгляду справи встановлено, що сторони фактично не підтримують подружніх відносин, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Відповідачка кілька разів на тиждень буває за місцем проживання позивача, однак спільних подружніх відносин сторони не підтримують. Крім того, у наданий судом за клопотанням відповідачки строк на примирення, сторони примирення не досягли, що підтверджується поясненнями позивача, наданими в судовому засіданні та позивач, не зважаючи на заперечення відповідачки не бажає збереження шлюбних відносин. Таким чином, судом достовірно встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного. Сім'я розпалася й відповідно існує формально, сторони не підтримують подружніх відносин, проживають окремо та не ведуть спільного господарства. Оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, суд приходить до висновку, що її зберегти немає можливості. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин, ураховуючи вищевказані положення закону, суд заслухавши пояснення сторін, приходить до висновку, що збереження укладеного між сторонами шлюбу є неможливим, суперечить їх інтересам, оскільки сім'я розпалася та на даний час шлюб носить лише формальний характер, примирення між сторонами не досягнуто, у зв'язку із чим приходить до висновку, що укладений між сторонами шлюб підлягає розірванню.

Outcome: approved