Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи - Державна реєстраційна служба України, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], в якому просив суд визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] загальною площею 88,3 кв.м., в тому числі жилою площею 51,7 кв.м. укладений між [PERSON] та [PERSON] від 30.10.20007, посвідченого посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], реєстраційний номер 4275у, удаваним із моменту його укладення в частині покупця [PERSON]; визнати [PERSON] покупцем за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та визнати право власності на зазначену квартиру за [PERSON]; скасувати право власності [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та скасувати державну реєстрацію права власності; скасувати право власності [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та скасувати державну реєстрацію права власності; зобов'язати Державну реєстраційну службу України зареєструвати право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 88,3 кв.м., в тому числі жилою площею 51,7 кв.м. за [PERSON]. Обґрунтовуючи підстави пропуску строку позовної давності, позивач посилається на те, що поважною причиною подачі позову із пропущенням строків є те, що [PERSON] на протязі проживання у спірній квартирі, вважав, що він є власником та дізнався про факт реєстрації квартири на ім'я [PERSON], а в подальшому і на ім'я [PERSON] лише в середині серпня 2013 року. Мотивуючи підстави звернення з позовом, позивач посилається на те, що договір купівлі-продажу від 30.10.2007 є удаваним правочином, оскільки укладений з метою приховування іншого правочину, а саме укладення даного договору між [PERSON] та позивачем [PERSON], а не із відповідачем [PERSON] Позивач з часу укладення договору купівлі-продажу від 30.10.2007 вважав себе власником квартири, придбаної за спірним договором купівлі-продажу, постійно проживав у ній та вчиняв інші дії, що свідчать про безумовне здійснення ним права власності на спірне майно. У судовому засіданні 03.02.2014 представник позивача підтримав вимоги позовної заяви, просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позові. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти позову не заперечує, надав пояснення з приводу фактичних обставин справи. З відповідною заявою про застосування строку позовної давності до суду не звертався. Інші учасники судового розгляду у призначене судове засідання не з'явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з огляду на наступне. 30.10.2007 між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] загальною площею 88,3 кв.м., в тому числі жилою площею 51,7 кв.м. Даний договір був посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та внесений у реєстрову книгу № 451-225 за реєстровим № 6353 від 01.11.2007 (а.с. 8-9). Відповідно до п. 4 договору, продаж зазначеної вище квартири за домовленістю сторін здійснено за 1 262 500,00 грн., що є еквівалентом 250 тис. доларів США за курсом НБУ на момент підписання цього договору, які продавець отримав повністю від покупця до підписання цього договору та нотаріального посвідчення. Як зазначається позивачем та не заперечується відповідачем, грошові кошти були передані позивачем відповідачу [PERSON] за день до укладення договору купівлі-продажу, що підтверджується розпискою від 29.10.2007, яка складена в присутності відповідача [PERSON] (а.с. 10). Як вбачається з даної розписки, [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в розмірі 250 тис. доларів США для купівлі в інтересах [PERSON] квартири [ADDRESS]. Сам [PERSON] не мав змоги контролювати хід купівлі-продажу квартири, оскільки весь час був у відрядженнях по роботі. Протягом проживання в даній квартирі позивач не вимагав від [PERSON] будь-яких документів, що підтверджують право власності на квартиру, оскільки не виникало сумнівів, що [PERSON] є власником квартири, а відповідач [PERSON] запевняв, що квартира оформлена відповідно до розписки та документи будуть зберігатись у нього для їх надійного захисту, підстав недовіри не було. В свою чергу позивач вважав себе власником квартири, придбаної за спірним договором купівлі-продажу, постійно проживав у ній зі своєю сім'єю та вчиняв інші дії, що свідчать про безумовне здійснення ним права власності на спірне майно. В середині серпня 2013 року до позивача звернулись органи виконавчої служби, які повідомили, що дана квартира належить [PERSON] У зв'язку із цим, позивач звернувся до [PERSON] та дізнався, що в 2007 році останній дійсно оформив право власності на квартиру за собою. Окрім цього, 14.07.2009 рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 2-3623 було визнано право власності на 1/2 частину квартири та зареєстровано в БТІ за [PERSON], яка є цивільною дружиною [PERSON], копія рішення та копія відмітки БТІ додаються. Вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивача з відповідним позовом до суду за захистом своїх порушених прав шляхом визнання договору купівлі-продажу квартири від 30.10.2007 удаваним, визнання покупцем за договором та визнання права власності на квартиру. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, грошові кошти, які були передані відповідачу [PERSON], належали саме позивачу [PERSON] і передавались саме з метою купівлі квартири для позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України. Частиною 3 ст. 203 ЦК України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 216 ЦК України, наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. Разом із тим, ч. 3 ст. 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. В даному випадку реституція не застосовується з огляду на те, що грошові кошти в розмірі 1 262 500,00 грн., що є еквівалентом 250 тис. доларів США за курсом НБУ на момент підписання договору купівлі-продажу квартири, були передані продавцю [PERSON] за відчуження квартири, а отже він отримав відшкодування за відчуження квартири. У випадку якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст. 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили; якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що удаваним правочином (стаття 235 ЦК ( 435-15 )) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК ( 435-15 ) має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК ( 435-15), можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу квартири від 30.10.2007 є удаваним правочином, оскільки був укладений з метою приховування іншого правочину, а саме укладення даного договору між [PERSON] та позивачем [PERSON], а не із відповідачем [PERSON] Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Таким чином, враховуючи наявність правових підстав для задоволення позову про визнання спірного договору купівлі-продажу квартири від 30.10.2007 удаваним, підлягають задоволенню похідні від цієї вимоги й інші позовні вимоги позивача, оскільки саме таким способом позивач може захистити та відновити своє порушене право. Проте суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог про зобов'язання Державної реєстраційної служби України про реєстрацію права власності на спірну квартиру за позивачем, оскільки в судовому порядку може бути захищене лише порушене право, проте доказів такого порушення позивачем не надано. Відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені позивачем витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 441,00 грн. підлягають стягненню з відповідачів по 1 147,00 грн. з кожного.

Outcome: approved