Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

У липні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], який у лютому 2015 року уточнив, і, з урахуванням уточнення, просив суд визнати об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] житловий будинок котеджного типу, який розташований за адресою: Одеська область, [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на одну другу частину житлового будинку котеджного типу, який розташований за адресою: Одеська область, [ADDRESS]; вселити [PERSON] до цього житлового будинку. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, і просили їх задовольнити з наступних підстав: Як стверджує позивач, з вересня 2009 року по травень 2014 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. У серпні 2009 року за договором купівлі- продажу подружжям придбано спірний житловий будинок, який було оформлено на відповідачку. Позивач вказує, що у травні 2014 року шлюб з відповідачкою розірвано за рішенням суду. Проте, у теперішній час відповідачка фактично проживає у спірному житловому будинку, утримує в себе правовстановлюючі документи, змінила замки у будинку, в зв'язку із чим позивач вважає, що його право на спірний житловий будинок не визнається, і чиняться з боку відповідача перешкоди у проживанні в будинку. [PERSON] в свою чергу позовні вимоги [PERSON] не визнала, і пояснила, що дійсно, у період шлюбу з відповідачем вона придбала за договором купівлі- продажу спірний житловий будинок. Після розірвання шлюбу з позивачем виник спір щодо розміру часток співвласників, зокрема, [PERSON] вважала, що її частка має бути збільшена за рахунок виховання нею спільної з позивачем доньки [PERSON], [INFO] Крім того, позивач вказує, що вона є опікуном [PERSON], [INFO], діти проживають з нею, і тому, позовні вимоги в частині вселення позивача не можуть бути задоволені. У січні 2015 року [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON], яким просила суд поділити в рівних частках автомобіль Мітсубіші, 2007 р.в., державний номерний знак [NUMBER], що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому [PERSON] пояснила суду, що за час шлюбу з [PERSON] подружжям було придбано вказаний автомобіль, і в теперішній час існує спір щодо права власності на вказаний автомобіль. В судовому засіданні [PERSON] повністю визнав вимоги зустрічного позову, і пояснив суду, що вимоги зустрічного позову є справедливими, оскільки дійсно спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. Судом неодноразово роз'яснювалось сторонам положення ч.4 ст.10 ЦПК України, зокрема, суд сприяє сторонам в здійсненні їх процесуальних прав та обов'язків, роз'яснювалось їх право просити суд забезпечити той чи інший доказ, призначити ту чи іншу експертизу, проте таких клопотань до суду не надходило. Сторони зобов'язані подати всі докази до початку судового розгляду (ст. 173 ЦПК України), суд самостійно докази по справі не збирає. Дослідивши зібрані по справі докази, вислухавши пояснення сторін, суд встановив наступні правовідносини: Як встановлено зі змісту рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20.05.2014 року № 523/5959/14-ц 04.09.1999 року між сторонами було укладено шлюб. Цим же рішенням суду шлюб розірвано. Від цього шлюбу [INFO] року народжена [PERSON], що встановлено зі змісту свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 24.05.2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану Суворовської райадміністрації виконкому Одеської міськради. За договором купівлі- продажу, посвідченого 03.09.2009 року приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Орзіх Ю.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 591, [PERSON] є власником спірного житлового будинку. Право власності [PERSON] на спірний житловий будинок зареєстровано 23.09.2009 року (витяг № 23924076). На підставі договору купівлі- продажу від 23.10.2007 року № 51 [PERSON] придбав автомобіль Мітсубіші, 2007 р.в., і, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 23.10.2007 року, є власником цього автомобіля, державний номерний знак [NUMBER]. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] є опікуном [PERSON], [INFO], за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21.12.2010 року. В судовому засіданні сторони не заперечували того факту, що [PERSON] сплачує аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини- [PERSON]., і заборгованості по аліментам не має. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на підставі спільної сумісної власності. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не доведе іншого. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію). Оскільки режим спільної сумісної власності подружжя на спірний житловий будинок не спростований відповідачем належними та допустимими доказами, суд вважає доведеними позовні вимоги в частині визнання спірного житлового будинку спільним майном подружжя. Таку позицію висловлено у Постанові Верховного Суду України від 11 червня 2012 року у справі № 6-66цс11. Отже позовні вимоги в частині визнання спірного житлового будинку об'єктом права спільної сумісної власності підлягають задоволенню. Так само, є законними і обгрунтованими вимоги [PERSON] за зустрічним позовом в частині визнання за нею права на половину придбаного [PERSON] у власність автомобіля. З цих же правових підстав, і в цій частині, суд приймає визнання зустрічного позову [PERSON] Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суд вважає, що [PERSON] не довела належними та допустими доказами можливість поділу спірного автомобіля між співвласниками, тому вимоги зустрічного позову в частині поділу в рівних частках спірного автомобіля є необгрунтованими, і задоволенню не підлягають. З цих же підстав, і в цій частині, суд не приймає визнання [PERSON] зустрічного позову. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'ктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст.3 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними. Суд вважає, що право [PERSON] підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на половину спірного житлового будинку. Відповідно до ч.3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Належним та допустимих доказів того, що аліментів на утримання [PERSON] недостатньо для фізичного, духовного розвитку та лікування дитини [PERSON] не надано. Отже підстав для відступлення від принципу рівності часток права спільної сумісної власності не має. В силу ч. 3 ст. 372 ЦК України слід припинити право спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно, та спірний автомобіль. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України). Спосіб захисту відповідає положенню ст. 16 ЦК України. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги первісного позову щодо вселення [PERSON] в спірний житловий будинок підлягають задоволенню, оскільки відповідачкою не заперечувався факт того, що [PERSON] не проживає у спірному житловому будинку, і можливість його проживання в цьому будинку заперечується відповідачем. Доводи того, що проживання позивача у спірному житловому будинку суперечить моралі, в даному випадку судом не приймаються до уваги, оскільки [PERSON], як співвласник спірного житлового будинку, має повне право на проживання в ньому. Не є підставою для відмови у задоволенні цієї частини позову доводи заперечень, що вселення позивача у спірний житловий будинок призведе до порушення прав дітей, оскільки ці доводи повністю спростовуються зібраними по справі доказами. Вирішуючи питання судового збору за зустрічним позовом суд враховує, що [PERSON] визначений судом судовий збір в сумі 243,60 грн. не сплатила. Отже, суд, виходячи з приписів ч.2 ст. 82, 88 ЦПК України, вважає необхідним стягнути судовий збір зі сторін в рівних частках. На підставі наведеного,

Outcome: partial