Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

У липні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON], Інспекція з питань захисту прав споживачів у Херсонській області про визнання договорів недійсними, посилаючись на те, що 20.03.2008року між нею та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (дані ПАТ КБ «Надра») було укладено кредитний договір №181/КН/2008-840, за умовами якого позичальнику надано в тимчасове користування на умовах забезпеченості повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 99\~940 доларів США, зі сплатою 14,9% на рік за користування кредитом до 2023року. В забезпечення умов виконання кредитного договору 20.03.2008року між нею та ПАТ КБ «Надра» укладено іпотечний договір, за умовами якого вона передала в іпотеку банку нерухоме майно магазин, загальною площею 88,5кв.м., що розташований за адресою: м. Херсон, вул. Перекопська, 170-а. 20.03.2008року між ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] укладено договір поруки № 181/КН/ 2008- 840-П. Зазначені договори не відповідають та укладені в порушення вимог чинного законодавства України, а тому підлягають визнанню недійсними з огляду на наступне, Вона отримала кредит за договором про надання фінансово кредитної послуги, а тому відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011року\~№15-рп/2011 та приписів ст.ст. 1,22-23 Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносини поширюється дія Закону України\~«Про захист прав споживачів». Частиною другою статті 11 цього Закону передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про умови кредитування, зокрема, про сукупну вартість кредиту. Зазначений обовязок кредитодавця, передбачений також ст. 56 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст.19 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», п.4 ст. 7 Закону України «Про національний банк». З метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчого кредиту та забезпечення надання банками споживачам повної інформації про сукупну вартість кредиту та запобігання завданню споживачам моральної чи матеріальної шкоди через надання свідомо недостовірної чи неповної інформації, Правлінням Національного Банку України затверджено постанову № 168 від 10.05.2007року, яка була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 25.06.2007року №541/13808(далі Правила). В порушення зазначених вище правових норм, перед укладенням кредитного договору відповідач не надав їй у письмовій формі інформацію про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобовязаннями споживача, тип процентної ставки(фіксована, плаваюча тощо), переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, орієнтовану сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо), вартість погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги, можливості та умови дострокового повернення кредиту з обовязковим зазначенням бази їх розрахунку(зазначається сума, на підставі якої робиться розрахунок, зокрема сума наданого кредиту, сума непогашеного кредиту, фіксована сума тощо). Зазначений факт підтверджується відсутністю в кредитному договорі, її письмового підтвердження про ознайомлення із зазначеною вище інформацією, що є порушенням п. 2.4 Правил. Згідно до пункту 3.8. Правил у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобовязані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязання за кредитним договором несе споживач, а також надати інформацію щодо використання банком для визначення валютного курсу, строків і комісії, повязаних з конвертацією платежу у валюті зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ними. Відповідач при укладенні кредитного договору та надані їй кредиту в іноземній валюті в порушення вимог чинного законодавства не попередив, що валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несе позичальник, не надав інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Внаслідок зазначених порушень допущених відповідачем, вона несе значні додаткові витрати, оскільки після укладення спірного договору зріс курс долара США по відношенню до гривні України (долар США 2006р .- 5.05, 2007р.-5.95, 2008р. 5.44, 2009р.- 7,794. 2010р.- 7,934, 2011р.- 7,954, 2012р.- 7,991, 2013р.- 7,993, 2014р.- 11,889, 2015р.-21,468), це потягло значне збільшення боргових зобовязань. Нею сплачено за кредитним договором, згідно до квитанцій у період з 03.04.2008 року по 20.01.2015 року 115\~091,27 доларів США, а отримано у відповідача кредит у розмірі 99\~040 доларів США. Сплата зазначеної суми підтверджується також довідкою виданою відповідачем. Отже, відповідач у порушення наведених вище норм права, не надав їй необхідну, доступну та своєчасну інформацію, чим завів її, як споживача в оману. Згідно до ч.5 ст. 11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення згідно з якими передбачаються зміни в будь яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець(виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. При цьому, п. 4 ч.1 ст.21 Закону встановлено, що для цілей застосування цього закону та повязаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються у будь якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Конституційний Суд України в своєму рішенні від 11 липня 2013року№ 7-рп/2013 дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.. Згідно до висновку експертного економічного дослідження №18 від 20.11.2015року реальна процента ставка кредиту за договором №181/КН/2008-840 від 20.03.2008року без врахування всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, які виникають на користь третіх осіб, згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору, становить 16,20%. При виконанні розрахунку в національній валюті, відповідно до умов постанови НБУ № 168 від 10.05.2008року з урахування курсу НБУ по відношенню гривні до долара США, за період з 20.03.2008року по 17.08.2015рокуу та при застосуванні в наступних періодах офіційного курсу долара США станом на 17.08.2015року, реальна процентна ставка за договором №181/КН/2008-840 від 20.03.2008року, фактично становить 35.02%, що на 18,82% (35,02%-16.20% ) перевищує реальну процентну ставку за користування кредитом на момент укладення кредитного договору в розмірі 16,20% та на 20,12%(35,02-14.90%) перевищує процентну ставку за користування кредитом, передбачену сторонами в договорі. При виконанні розрахунку в національній валюті (відповідно до умов постанови НБУ № 168 від 10.05.2007року) з урахування курсу НБУ по відношенню гривні до долара США, за період з 20.03.2008року по 17.08.2015року та при застосуванні в наступних періодах офіційного курсу долара США станом на 17.08.2015року, абсолютне значення подорожчання кредиту(тобто, фактична сума переплати за кредитом) за договором №181/КН/2008-840 від 20.03.2008року становить 3\~401\~770, 18 грн. (з 901\~922,18- 500\~151,00), що на 2\~631\~599,82 грн.( З 901\~922,18 770\~170, 36) перевищує величину суми абсолютного значення подорожчання кредиту на момент його укладення. Щомісячний платіж, що передбачений умовами кредитного договору №181/КН/2008-840 від 20.03.2008року з фізичною особою на момент його укладення, становив 1\~389,76 доларів США, а в останньому періоді 1392,11 доларів США, що в гривнях по курсу НБУ на дату видачі кредиту становить 7\~018,29грн, та 7\~030,16 грн. в останньому платежу. При здійсненні позичальником платежів в гривні за фактичним курсом НБУ по відношенню до долара США., відповідно до умов постанови НБУ №168 від 10.05.2007року в період з 20.03.2008року по 17.08.2015 року та при застосуванні в наступних періодах офіційного курсу гривні до долара США станом на 17.08.2015року щомісячні платежі за кредитним договором складають від 6\~732,00 грн. до 29\~735, 65грн. Внаслідок зазначених порушень норм діючого законодавства України з боку відповідача з огляду на невиконання обовязку щодо надання необхідної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, ціну продукції визначеної неналежним чином, між сторонами у кредитному договору не досягнуто згоди щодо усіх його істотних умові, оскільки вона, як позичальник була введена в оману і позбавлена можливості реально оцінити сукупну вартість кредиту, можливі валютні ризики та доцільність укладення кредитного договору, а тому її волевиявлення не було вільним не відповідало її внутрішній волі під час укладення кредитного договору. З огляду на викладене, норми ст. 230 ЦК України позивач просила: визнати недійсним кредитний договір № 181/КН/2008-840 від 20.03.208року та додаток до нього за №1 від 20.03.2008року; визнати недійсним іпотечний договір від 20.03.2008 року укладений між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банку «Недра» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрований в реєстрі № 1231; визнати недійсним договір поруки № 81/КН/2008- 840-П від 20.03. 2008року, укладений між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON]; зняти заборону відчуження зазначеного в іпотечному договорі нерухомого майна, що зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №1232 та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна запис: зобовязати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» повернути [PERSON] надмірно сплачені грошові кошти в сумі 16\~051, 27 доларів США.; стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою суду від 19.09. 2018року прийнято до розгляду дану цивільну справу та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідь на позовну заяву від відповідача до суду не надходило. Постановою правління НБУ №356 від 04.06.2015року відкликано банківську ліцензію та ліквідовано ПАТ КБ «Надра». Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за № 113 від 05.06.2015року розпочато процедуру ліквідації ПАТ КБ «Надра» та призначено уповноважену особу Фонду та ліквідацію банку. Відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотань про виклик сторін у судове засідання не надходило. Дослідивши матеріали справи, суд установив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 215ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог про те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі(ч.1-3, ч.5-6 ст.203 ЦК України). Згідно до ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей рачі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Часиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення(частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ст.ст. 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Нечесна підприємницька практика включає будь яку діяльність(дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що 20.03.2008року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», який змінив своє найменування на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» та [PERSON]. було укладено кредитний договір №181/КН/2008-840 та додаток до нього за №1 від 20.03.2008року, предметом якого було надання банком позичальнику грошових коштів в розмірі 99\~040 доларів США на споживчі цілі з відсотковою ставкою 14,9% річних та кінцевим терміном виконання зобовязання до 20.03.2023року. В якості забезпечення виконання зобовязання позичальника за кредитним договором 20.03.2008року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», який змінив своє найменування на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» та [PERSON] було укладено іпотечний договір б/н, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1231, за яким передано в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: магазин площею 88,5кв.м., розташований у м. Херсоні, по вул. Перекопській 170-а. В забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором №\~181/КН/2008-840, було укладено договір поруки 20.03.2008року за №\~.181/КН/2008-840-П між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON]. Згідно до п.3.3.1.-3.3.4 кредитного договору позичальник повертає кредит та сплачує банку, передбачені п.1.3.1 договору відсотки безготівковим перерахунком або внесенням готівкових коштів на поточний рахунок тарифного пакету у порядку передбаченому п. 3.3.3., шляхом сплати мінімально необхідного платежу у валюті кредиту. Щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 1389, 78 доларів США. Якщо на протязі дії договору позичальник несвоєчасно та чи неповно вніс чергові мінімально необхідні платежі, передбачені цим договором банк приймає виконання позичальником своїх зобовязань по цьому договору в наступному порядку: прострочені відсотки за користування кредитом; відсотки за користування кредитом; пені та штрафи; прострочена сума кредиту; сума кредиту. З досліджених матеріалів справи вбачається, що позивач була ознайомлена лише з тією інформацією, яка була викладена в змісті самого договору, який розроблений відповідачем. Суду не надано доказів про надання позивачці інших видів документів, зокрема, у вигляду інформаційного листа банку чи памятки позичальника, які б свідчили про те що відповідач вчинив дії щодо ознайомлення позичальника з усіма умовами кредитування перед укладенням договору . Виходячи зі змісту кредитного договору та інших наявних в матеріалах справи письмових доказів, встановлено, що в змісті кредитного договору відсутні встановленні законодавством обовязкові умови, які необхідні для його укладення, а саме: всупереч вимогам п.3.3 Правил та ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» не зазначено сукупну вартість кредиту з урахування процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також не зазначено її в процентному значені та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: реальної процентної ставки(у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту, розрахунок якої здійснюється із використанням наведено в постанові Правління НБУ №168 від 10.05.2007року; абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумування всіх платежів(проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, повязані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Всупереч наведеним правовим нормам банк при укладенні кредитного договору вказав у договорі значно завищене абсолютне значення подорожчання кредиту, чим вів в оману позивача. Зазначені обставини, підтвердженні також висновком судового експерта за № 33 від 05.03.20018року. Згідно до висновку №33 від 05.03.2018року реальна процента ставка кредиту за договором №181/КН/2008-840 від 20.03.2008року без врахування всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, які виникають на користь третіх осіб, згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору, становить 16,20%. При виконанні розрахунку в національній валюті, відповідно до умов постанови НБУ № 168 від 10.05.2007року з урахування курсу НБУ по відношенню гривні до долара США, за період з 20.03.2008року по 17.08.2015рокуу та при застосуванні в наступних періодах офіційного курсу долара США станом на 17.08.2015року, реальна процентна ставка за договором №181/КН/2008-840 від 20.03.2008року, фактично становить 35.02%, що на 18,82% (35,02%-16.20% ) перевищує реальну процентну ставку за користування кредитом на момент укладення кредитного договору в розмірі 16,20% та на 20,12%(35,02-14.90%) перевищує процентну ставку за користування кредитом, передбачену сторонами в договорі. При виконанні розрахунку в національній валюті (відповідно до умов постанови НБУ № 168 від 10.05.2007року) з урахування курсу НБУ по відношенню гривні до долара США, за період з 20.03.2008року по 17.08.2015року та при застосуванні в наступних періодах офіційного курсу долара США станом на 17.08.2015року, абсолютне значення подорожчання кредиту (тобто, фактична сума переплати за кредитом) за договором №181/КН/2008-840 від 20.03.2008року становить 3\~401\~770, 18 грн. (з 901\~922,18- 500\~151,00), що на 2\~631\~599,82 грн.( З 901\~922,18 770\~170, 36) перевищує величину суми абсолютного значення подорожчання кредиту на момент його укладення. Щомісячний платіж, що передбачений умовами кредитного договору №181/КН/2008-840 від 20.03.2008року з фізичною особою на момент його укладення, становив 1\~389,76 доларів США, а в останньому періоді 1392,11 доларів США, що в гривнях по курсу НБУ на дату видачі кредиту становить 7\~018,29грн, та 7\~030,16 грн. в останньому платежу. При здійсненні позичальником платежів в гривні за фактичним курсом НБУ по відношенню до долара США., відповідно до умов постанови НБУ №168 від 10.05.2007року в період з 20.03.2008року по 17.08.2015року та при застосуванні в наступних періодах офіційного курсу гривні до долара США станом на 17.08.2015року щомісячні платежі за кредитним договором складають від 6\~732,00 грн. до 29\~735, 65грн. Дослідивши вказаний висновок експерта, суд вважає його належним та допустимим доказом у справі, оскільки він належно обґрунтований, надає вичерпні відповіді на поставленні питання, висновки узгоджуються з дослідницькою частиною та матеріалами справи. Відповідач не спростував вказаних вище невідповідностей. Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банки зобовязані на вимогу клієнта надати інформацію про ціну банківських послуг, а згідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту. Всупереч наведеним правовим нормам банк при укладенні кредитного договору вказав у договорі значно завищене абсолютне значення подорожчання кредиту, чим вів в оману позивача, оскільки реальні значення вартісних показників фінансової послуги істотно перевищують задекларовані банком і за таких умов, виконання спірного правочину направлене на отримання кредитором прихованого прибутку та, водночас, на виникнення непередбачених витрат у боржника. За таких обставин суд вважає, що наведені вище обставини свідчать про наявність ознак обману з боку відповідача, під впливом якого позивач підписала договір, що тягне за собою визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі ст.ст. 215,230 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Згідно до ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання(вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. На підставі зазначених вимог законодавства суд вважає, що іпотечний договір та договір поруки, якими був забезпечений оспорюваний кредитний договір також підлягають визнанню недійсними. Разом із тим, суд вважає позовні вимоги в частині зобовязання Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» повернення надмірно сплачених грошових коштів в сумі 16\~051,27 доларів США. такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивач не оспорює факт укладення договору, а виконання чи невиконання сторонами зобовязань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. На підставі\~викладеного,\~ст.ст.\~15,\~16,\~203,\~215-216,\~229-230,\~548,\~1054\~ЦК України,\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів»,\~

Outcome: partial