Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON] заявила позов про розірвання договору від 28 липня 2013 року, укладеного між нею та фізичною особою - підприємцем [PERSON], на виконання роботи по виготовленню і доставці металопластикових конструкцій (виробів). Одночасно позивач просила стягнути на її користь з відповідача 2655 грн., сплачених нею в якості авансу за договором, та 318 грн. додаткових витрат. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалась на невиконання відповідачем зобов'язань, передбачених договором, у встановлений строк. Рішенням Менського районного суду від 23 січня 2014 р. позов задоволено частково, розірвано договір від 28 липня 2013 року, в решті позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі представник позивача просить рішення місцевого суду в часині відмови у позовних вимогах скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник позивача в апеляційній скарзі посилається на невідповідність рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині встановленим по справі обставинам і вимогам закону. Зокрема, на думку позивача, суд невірно оцінив докази, надані позивачем на підтвердження перерахування грошей відповідачеві на виконання умов договору, і безпідставно не взяв їх до уваги. Крім того, апелянт вважає незаконною відмову у стягненні додаткових витрат позивача у сумі 318 грн.60 коп., які вона понесла у зв'язку з отриманням та оформленням кредиту для сплати авансу за договором з відповідачем. У судове засідання сторони не з'явились. Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині відмови у стягненні з відповідача 2655 грн. з ухваленням в цій частині рішення про задоволення вимог. По справі встановлено, що 28 липня 2013 р. між позивачем і відповідачем укладено договір, за яким [PERSON], як фізична особа-підприємець, зобов'язався виконати роботи по виготовленню і доставці металоппластикової конструкції впродовж тридцяти робочих днів. Замовник за цим договором, [PERSON] зобов'язалась сплатити виконавцю аванс у сумі 2665 грн. (а.с. 5). У цей же день [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту № 2004937435 отримала у публічному акціонерному товаристві «ОТП Банк» кредит у сумі 2655 грн. Гроші, отримані в якості кредиту за вказаним договором, відповідно до п. 1.2.2. , банк перераховує на користь продавців, визначених у п. 1.1 договору , зокрема на користь [PERSON] на придбання у нього товару 2655 грн.(а.с.7). Факт перерахування 2655 грн. на рахунок фізичної особи-підприємця [PERSON] підтверджується даними реєстру взаєморозрахунків ТОВ «ОТП Банк» (а.с. 49). Відмовляючи у стягнення вказаної суми, суд першої інстанції послався на невідповідність перерахованої суми сумі, зазначеній у договорі між [PERSON] і [PERSON] Однак, такий висновок суду при наявності документів, що підтверджують надання позивачеві кредиту саме у сумі 2655 грн. і перерахування саме цієї суми відповідачеві, не можна визнати таким, що відповідає обставинам справи та вимогам закону. Відповідно до п. 2.1 договору на виконання робіт по виготовленню і доставці металопластикових конструкцій (виробів) вартість виробу становить 2665 грн. Пунктом 3.1 цього договору передбачено, що замовник зобов'язується сплатити аванс у такій же сумі. Проте, оплата авансу у сумі на 10 грн. меншій, ніж передбачено договором, не дає підстав для висновку про недоведеність вимоги по змивача про стягнення сплачених за договором 2655 грн. Апеляційна скарга в частині оскарження відмови у стягнення 318 грн. 60 коп. витрачених на оплату страхового платежу за договором добровільного страхування задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Грошу у сумі 318 грн. 60 коп. є страховим платежем за договором добровільного страхування життя (а.с. 10). Оскільки договір страхування є добровільним, відповідач не зобов'язаний нести матеріальну відповідальність за витрачені позивачем у зв'язку з укладенням цього договору кошти. Умовами кредитного договору не передбачено обов'язку позичальника укласти договір страхування життя. Саме по собі зазначення у п. 1.1 такої умови, як перерахування коштів на оплату послуги добровільного страхування, не вказує на безумовний обов'язок позивача укласти договір страхування. Рішення суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованим і скасуванню не підлягає. Витрати позивача на правову допомогу підлягають компенсації за рахунок відповідача частково, а саме у розмірі 1376 грн. 40 коп. При цьому суд враховує участь представника позивача у судовому засіданні впродовж майже двох годин (1 год. 50 хв.) та час, витрачений на ознайомлення з матеріалами справи - 1 год.

Outcome: partial