Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-04 00:00:00

У липні 2014 року до Печерського районного суду м. Києва за підсудністю з Нахімовського районного суду м. Севастополя надійшла зазначена справа за позовом [PERSON] до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Севастополі про відшкодування за рахунок Держави моральної шкоди, яка спричинена незаконними рішеннями посадової особи державної влади. 25.11.2014 на адресу суду надійшла заява [PERSON] про збільшення позовних вимог, відповідно до яких остання просить суд стягнути за рахунок Держави в особі Кабінету Міністрів України на її користь 21 705 грн. компенсації за моральну шкоду, яка спричинена невиконанням більше 2 років судового рішення щодо незаконних рішень та дій органів державної влади і посадових осіб, а саме: постанова державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ м. Севастополя Ющюк М.М. від 02.03.2012 р. про відмову у відкритті виконавчого провадження № 3151274; рішенням Ленінського районного суду м. Севастополя від 06.04.2012 р.; порушенням строків розгляду адміністративного позов. Позивач та представник позивача у судове засідання не з'явилися, про місце і час розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача на адресу суду направив заяву про розгляд справи у відсутність позивача, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача КМУ через канцелярію суду подав заперечення проти позову та просив провести розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача Державної казначейської служби України у м. Севастополі в судове засідання не з'явився. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 01.03.2012 [PERSON] звернулася до відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ м. Севастополя з заявою про відкриття виконавчого провадження по примусовому виконанню постанови Севастопольського апеляційного суду від 30.01.2012 № 2а-759/11/2704(а. с 14). 02.03.2012 державним виконавцем ВПВР УДВС ГУЮ у м. Севастополі Ющуком М.М. винесено постанову про відмову у прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2а-759/11/2704 від 28.02.2012, посилаючись на п. 4 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» (а .с. 15). 01.02.2013 постановою В. о. начальника відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у м. Севастополі Тропіної О.О. скасовано постанову ВП № 31512715 від 02.03.2012 про відмову у прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2а-759/11/2704 від 28.02.2012 та постановлено вирішити питання щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання зазначеного виконавчого листа (а .с. 24-25). 04.02.2013 постановою головного державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у м. Севастополі Новікової Н.В. відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2а-759/11/2704 від 28.02.2012 (а. с. 26). Ухвалою Ленінського районного суду м. Севастополя від 06.04.2012 адміністративний позов [PERSON] до ВПВР ГУЮ м. Севастополя про визнання неправомірними дій та постанови державного виконавця повернуто позивачеві. 11.09.2012 ухвалою Севастопольського апеляційного адміністративного суду ухвалу Ленінського районного суду м. Севастополя від 06.04.2012 р. скасовано та направлено для розгляду до суду першої інстанції. 21.02.2013 Ленінським районним судом м. Севастополя ухвалено постанову, якою визнано дії державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у м. Севастополі Ющуком М.М. щодо постановлення постанови про відмову у прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа неправомірними(а. с. 21-23). Відповідно до ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування шкоди за рахунок держави, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Отже, оскільки судовим рішенням були визнані неправомірними дії державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у м. Севатополі Юшука М.М. щодо винесення постанови про відмову у прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, тому ця обставина не підлягає доказуванню відповідно до ст.61 ЦПК України. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті. Згідно ч. 2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи, яка її завдала; якщо шкода завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках встановлених законом. Статтею 1173 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній та юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування. Згідно положень ст.11 Закону України «Про державну виконавчу службу», шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Також, шкода, завдана внаслідок неправомірної бездіяльності державних виконавців підлягає відшкодуванню державою, оскільки за шкоду, заподіяну рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади або органу місцевого самоврядування чи їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, несе відповідальність держава. Разом з тим, Кабінет Міністрів України не може бути відповідачем при розгляді заявлених вимог, оскільки держава може виступати в особі органу, дії якого оскаржуються, а також в особі Державного казначейства України, оскільки до його компетенції віднесені питання списання коштів з рахунків, на які нараховуються кошти державного бюджету. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу було роз'яснено ст.10 ЦПК України, а саме в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 лютого 2014 р. було зазначено, що Кабінет Міністрів України не може бути відповідачем при розгляді заявлених вимог, оскільки держава може виступати в особі органу, дії якого оскаржуються, а також в особі Державного казначейства України, оскільки до його компетенції віднесені питання списання коштів з рахунків, на які нараховуються кошти державного бюджету. Також, відповідно до журналу судового засідання Нахімовського районного суду міста Севастополя від 17.03.2914 р. судом позивачу було роз'яснено про необхідність залучення до справи співвідповідача, однак представник позивача заперечував проти залучення співвідповідача. Крім того, як вбачається з направленої на адресу суду уточненої позовної заяви (а.с.150 а), позивач уточнює свої позовні вимоги та зазначає відповідачем у справі лише Державу України в особі Кабінету Міністрів України. Частиною 1 статті 33 ЦПК України визначено, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляд справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи вищевикладене та те, що позивач та представник позивача не з'являються в судове засідання, а суд не може вийти за межі позовних вимог, в задоволені позову слід відмовити.

Outcome: dismissed