Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що з відповідачкою [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 2011 року, мають неповнолітню доньку, на утримання якої він сплачує аліменти. З березня 2012 року припинили спільне проживання та шлюбні стосунки, відповідачка переїхала жити до своїх батьків. В червні 2012 року позивач виїхав у м. Магадан Росії на заробітки, де знаходився до січня 2013 року, після повернення на заощаджені до шлюбу та зароблені в Росії кошти він, 29.01.2013 року придбав спірну квартиру, став її власником і оселився в ній. В 2014 році на прохання відповідачки він дозволив їм з дитиною жити у своїй квартирі та зареєстрував їх. Шлюбні відносини вони не поновлювали, мешкали як сусіди, але відповідачка вимагає розділити квартиру, тому він вирішив звернутись до суду. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги у повному обсязі, просили задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідачка та її представник позов не визнали в повному обсязі, зазначили, що спірна квартира придбана за час шлюбу, відповідачка також докладала зусиль для її придбання, працювала, отримувала заробітну плату, виплати у звязку з вагітністю і пологами, допомогу по догляду за дитиною віком до трьох років, а отже придбана позивачем квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Свідок [PERSON] суду пояснила , що мешкає у будинку №41, що знаходиться по вулиці Кремлівській у м. Кривому Розі , [PERSON] з дружиною [PERSON] проживали деякий час з нею по сусідству , квартири знаходились в одній перегородці, періодично зустрічались. Нею було запропоновано спільно зробити ремонт у приміщенні перегородки, проте [PERSON] повідомила , що через деякий час вони будуть переїздити в інше житло, оскільки мають намір придбати квартиру. Через деякий час [PERSON] пересувався на милицях , і [PERSON] повідомила, що чоловік травмував ногу, а через деякий час вони переїздять, оскільки придбали квартиру. Окрім іншого вказала , що сім`я жила спокійно, конфліктів та непорозумінь не було. Свідок [PERSON] суду пояснила , що відповідач по справі є її рідною сестрою, [PERSON] та сестра [PERSON] перебували у шлюбі , розлучились приблизно в кінці 2015 початку 2016 року, проживали за адресою [INFO], яка належить їй на праві власності, сплачували комунальні послуги. [PERSON] періодично від`їждав на заробітки до Російської Федерації , спільно підшукували житло , після чого придбали квартиру по вул. Рзянкіна у м. Кривому Розі. Вони товаришували сім`ями , разом навідували батьків. Свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає у [INFO] у цьому ж будинку у квартирі 31 проживала Свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає у [INFO] у цьому ж будинку у квартирі 31 проживала [PERSON], з якою вона знайома з дитинства. [PERSON] одружилась з [PERSON] і вони також тривалий час спільно мешкали у цій же квартирі , а через деякий час переїхали до помешкання , яке придбали після повернення [PERSON] з Російської Федерації , куди він від`їздив на заробітки. Тетяна, з якою вона знайома з дитинства. [PERSON] одружилась з [PERSON] і вони також тривалий час спільно мешкали у цій же квартирі , а через деякий час переїхали до помешкання , яке придбали після повернення [PERSON] з Російської Федерації , куди він від`їздив на заробітки. Вислухавши в судовому засіданні учасників процесу, свідків, проаналізувавши обставини справи, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо:захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Судом встановлено, що з 08.07.2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.7), від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON] [INFO] (а.с.8). Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 13.06.2012 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто щомісячно аліменти в розмірі ? частини доходу на її утримання до досягнення дитиною віку трьох років (а.с.10). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16.07.2012 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини залишено без розгляду за заявою позивачки (а.с.11). 29.01.2013 року [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО [PERSON], придбав двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]. (а.с.13). Право власності на вказану квартиру за позивачем [PERSON] зареєстроване 29.01.2013 року (а.с.12). Згідно звіту незалежної оцінки, вартість спірної квартири станом на 05.11.2015 року складає 80000 грн. (а.с.26-34). Шлюб між сторонами розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 09.11.2015 року . Відповідно до відомостей про склад зареєстрованих за адресою: [INFO] зареєстровані [PERSON], [PERSON], станом на 14.06.2016 року. Позивач та його представник стверджували, що спірна квартира придбана позивачем під час шлюбу з [PERSON], проте за особисті кошти позивача, накопичені ним до шлюбу та зароблені у Росії, а отже вказана квартира повинна бути визнана судом особистою приватною власністю позивача на підставі ст.57 СК України. Відповідачка та її представник зазначали, що [PERSON] приймала спільну участь працею та коштами у придбанні квартири, оскільки на той час отримувала допомогу по догляду за дитиною, виплати при народженні дитини, а потім заробітну плату, а отже квартира, відповідно до ст.60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя. Так, з довідки УПСЗН у Жовтневому районі м. Кривого Рогу вбачається, що [PERSON] за період з 13.01.2012 року по 16.10.2013 року отримала 2788,71 грн. допомоги по догляду за дитиною (а.с.73), а також з 01.11.2011 року по 30.11.2013 року [PERSON] отримала 25589,92 грн. допомоги при народженні дитини (а.с.74). Крім того, згідно наданих документів, відповідачка [PERSON] з 10.06.2009 року працює на ПАТ «Укрнафта» оператором заправних станцій та отримує постійний дохід, зокрема: з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року 1265,10 грн.; з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року 6814,85 грн.; з 01.01.2014 року по 31.01.2014 року 36235,65 грн.; з 01.01.2015 року 30.11.2015 року 41929,94 грн. (а.с.80-85). Окрім іншого, за клопотанням відповідача , до матеріалів справи долучені оригінали квитанцій про оплату комунальних послуг , наданих за адресою : буд. 2 квартира 15 вул. Сержанта Рзянкіна м. Кривий Ріг , починаючи з 02.2014 року по 01.2016 року. Вирішуючи спір між сторонами, суд зазначає, що підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у ст. 60 СК України. Відповідно до розяснень, наданих у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України) «Про застосування судами деяких норм кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12 червня 1988 року № 16 (зі змінами і доповненнями), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. При цьому, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до особистої приватної власності або спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи правовий статус майна, набутого під час шлюбу, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус майна подружжя, набутого під час шлюбу (особисте або спільне сумісне) визначається такими критеріями:1) час набуття майна;2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте позивачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених ним у позові, зокрема щодо придбання ним спірної квартири за особисті кошти, які були накопичені ним до укладення шлюбу та зароблені у Росії. Натомість відповідачка підтвердила належними та допустимими доказами свої заперечення, зокрема щодо її участі спільною працею та коштами у придбанні спірної квартири, які прийняті та досліджені судом, а саме: довідки про отримані суми допомоги, відомості з місця роботи (а.с.73-85). Отже, з встановлених судом обставин справи та відповідних правовідносин, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed