Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти за договором банківського вкладу № 23828Д-14Ф у розмірі 100\~000 грн. та грошові кошти за договором банківського вкладу № 24408Д-14Ф у розмірі 50\~000 грн. В обґрунтування позову вказав, що 31.12.2013 року він уклав з ПАТ КБ «Південкомбанк» договір банківського вкладу «Акційний» № 23828Д-14Ф у гривні на строк до 31 грудня 2013 року та вніс вклад у сумі 300\~000 грн. 22 січня 2014 року він уклав з ПАТ КБ «Південкомбанк» договір банківського вкладу «Акційний» № 24408Д-14Ф на строк 212 днів, тобто до 22 серпня 2014 року та вніс вклад у сумі 50\~000 грн. На початку 2015 року він звернувся до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Південкомбанк» [PERSON] з заявою про визнання вимог кредитора у якій просив визнати його кредитором банку, та повернути грошові кошти за вкладом, згідно договору банківського вкладу за № 23828Д-14Ф від 31.12.2013 року. За цією заявою та за договором банківського вкладу за № 23828Д-14Ф від 31.12.2013 року йому було частково повернута суму у розмірі 200\~000 грн., проте залишився неповернутий залишок у сумі 100\~000 грн. Тому, він вимушений звернутися з даним позовом до суду. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа \~має \~право в порядку, \~встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Статтею 629 ЦК України, визначено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У статті 2 Законом України «Про банки і банківську діяльність»\~\~дано визначення\~\~терміну вкладу ( депозиту),\~\~згідно якого вклад -\~\~це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору(депозиту). У судовому засіданні встановлено, що 31.12.2013 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Південкомбанк» в особі начальника відділу операційного управління рахунками було укладено договір банківського вкладу «Акційний» № 23828Д-14Ф, згідно умов якого позивач передав банку на депозитний вклад грошові кошти у сумі 300\~000 грн. на строк до 31 грудня 2013 року, з процентною ставкою по вкладу 24,5% (а.с.8). Позивач свої зобовязання за вказаним договором виконав у повному обсязі, вніс на депозитний рахунок суму в розмірі 300\~000 грн., що підтверджується квитанцією № 164321 від 31 грудня 2013 року (а.с.9). Також, 22 січня 2014 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Південкомбанк» в особі начальника відділу операційного управління рахунками було укладено договір банківського вкладу «Акційний» № 24408Д-14Ф, згідно умов якого позивач передав банку на депозитний вклад грошові кошти у сумі 50\~000 грн. на строк до 22 серпня 2014 року, з процентною ставкою по вкладу 23,5% (а.с.10). Позивач свої зобовязання за вказаним договором виконав у повному обсязі, вніс на депозитний рахунок суму в розмірі 50\~000 грн., що підтверджується квитанцією № 173351 від 22 січня 2014 року (а.с.11). Згідно ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). Частиною 2 ст. 1060 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу на вимогу банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Разом з тим в судовому засіданні встановлено, що 24.09.2014 року на підставі постанови Правління Національного банку України від 24.09.2014 року № 598 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Південкомбанк» Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 26.09.2014 року прийнято рішення № 101 про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Південкомбанк» та виданий\~\~Наказ № 172 від 26.09.2014 року про призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Південкомбанк». Пунктом 6 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Відтак, у спорах повязаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його вкладниками, кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Як було встановлено у судовому засіданні, на початку 2015 року позивач звернувся до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Південкомбанк» [PERSON], з заявою про визнання вимог кредитора, у якій просив визнати його кредитором банку, та повернути грошові кошти за договорами банківського вкладу № 23828Д-14Ф від 31 грудня 2013 року та № 24408Д-14Ф від 22 січня 2014. За вищезазначеною заявою позивачу було частково повернуто кошти за договором № 23828Д-14Ф від 31 грудня 2013 року в межах граничного відшкодування коштів у розмірі 200\~000 грн. Залишок коштів за депозитним вкладом у розмірі 150\~000 грн. не було повернуто позивачеві, що й стало підставою для його звернення до суду. Відповдно до п. 1 ч. 5 ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Відповдно до п. 1 ч. 6 ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», обмеження, встановлене пунктом 1 частини пятої цієї статті, не поширюється на зобовязання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті. Процедура повернення вкладу у разу ліквідації банку встановлена спеціальним Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», за положеннями якого з дня призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб припиняються всі повноваження органів управління банку та наступають наслідки, встановлені ст.. 46 Закону України «Про систему гарнтування вкладів фізичних осіб». Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб затверджує перелік вимог кредиторів, після чого задоволення цих вимог здійснюється у порядку черговості, встановленої ст. 52 вказаного Закону. Зокрема, вимоги вкладників фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, погашаються у четверту чергу. Відповідно до ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Згідно ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнути з відповідача на користь позивача грошових коштів за договором банківського вкладу, задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки, позивачу у задоволенні позову відмовлено, суд вважає, що немає підстав в повернені позивачу судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed