Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

У липні 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким виселити громадянина [PERSON], який зареєстрований і проживає в квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS], зі зняттям з реєстраційного обліку в органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири без надання іншого жилого приміщення. В обґрунтування позову, позивач вказав на те, що 01.12.2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» отримав у власність квартиру загальною площею 66,20 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], на підставі договору іпотеки від 28.12.2006 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Михайленко В.Г. та зареєстрований у державному реєстрі за номером 1399. Після отримання права власності на нерухомість позивач намагався здійснити доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стало реєстрація та проживання у квартирі [PERSON], у зв'язку з чим, позивач був змушений звернутися до суду. У судове засідання представник позивача не з'явився, надавши на адресу суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. У зв'язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв'язку з наступним. Встановлено, що відповідно до Відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 24.09.2007 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу ВЕІ № 755756 реєстр 1392, 28.12.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Михайленко В.Г. 28 грудня 2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір іпотеки № DNU0GK00000971, відповідно до якого предметом іпотеки є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна. За договором, в забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 66,20 кв.м., яке належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі - продажу. 08 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до умов якого іпотекодавцем та іпотекодержателем укладено договір іпотеки, посвідчений 28 грудня 2006 року в забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором №DNU0GK00000971 від 28 грудня 2006 року. Предметом іпотеки є трикімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 66,20 кв.м. Таким чином, укладеним іпотечним договором сторони узгодили право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Суд зауважує, що положення договорів не містять умов та порядку виселення іпотекодавця з наданого в іпотеку будинку у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки. Судом також встановлено, що позичальником за кредитним договором №DNU0GK00000971 зобов'язання в добровільному порядку не виконані. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 06.12.2016 року № 74969095 право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS], зареєстровано 01.12.2016 року за ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки від 28.12.2006 року (арк.с.3). 14.06.2017 року банком надіслано претензію [PERSON] з вимогою добровільно звільнити квартиру за адресою: [ADDRESS] (арк.с.4). За змістом ч.1 ст.575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Судом встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» було передано в іпотеку квартиру, яка не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, право власності на цю квартиру набуто самим іпотекодержателем, а тому відсутні законні підстави для виселення мешканців із квартири за адресою: [ADDRESS], без надання їм іншого постійного житла, що узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15), відповідно до якого, за змістом статей 39, 40 Закону «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК УРСР). Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Таким чином, врахувавши вимоги зазначених норм матеріального права, а також те, що [PERSON] передав в іпотеку квартиру, придбану ним не за рахунок кредиту, а позивачем не надано належних доказів того, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] придбана за рахунок кредитних коштів, які були отримані [PERSON], суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для виселення відповідача з квартири за адресою: [ADDRESS], без надання йому іншого постійного житла, а також зняття його з реєстраційного обліку. Отже, позивач, відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України, зазначені ним обставини, таких доказів він не надав суду. Інші посилання позивача є безпідставними, спростовуються наведеними обставинами, а докази, на які посилається позивач, не ґрунтуються на законі. Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України судові витрати віднести на рахунок позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed