Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

Улипні 2018 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК», в якому просив визнати дії чи бездіяльність відповідача протиправними та зобовязати працівників відповідача у своїх відділеннях використовувати та вживати державну мову впродовж робочого часу, стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 3\~723\~000,00 грн. одноразово на медичну діагностику, лікування та реабілітацію. В обґрунтування позову позивач зазначав, що він як клієнт відповідача неодноразово звертався до працівників Банку державною мовою, однак вони відповідали йому російською мовою. Так, 12.02.2018 у відділеннях АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за адресами: м. Запоріжжя, пр. Соборний, 36, 84, 144 та 24.05.2018 у відділеннях за адресами: м. Запоріжжя, пр. Соборний, 81, 144, 158 в операційних залах позивач виконував чи збирався виконати банківські операції, спілкувався державною мовою, але у відповідь чув лише окупаційну мову. Під час отримання довідок, інформаційних і рекламних матеріалів позивач відчував біль у пошкодженій руці, що є ознакою підвищеного артеріального тиску, та легке запаморочення внаслідок зневаги працівників відповідача до вживання державної мови для спілкування з клієнтом. Вважає, що вказаними діями працівників відповідача порушено його конституційні права, з огляду на що просить задовольнити позовні вимоги. Відповідач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в особі представника [PERSON] з позовними вимогами не погодився. У відзиві на позов, що надійшов до суду 17.10.2018, представником відповідача зазначено, що позивач не навів обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а також не надав доказів заподіяння йому моральної шкоди відповідачем. Так, матеріали справи не містять жодних висновків експертиз, медичної документації, довідок, які б свідчили про спричинення позивачеві моральної шкоди. Позивач не надав доказів, на підставі яких можливо стверджувати, що стан здоровя позивача погіршився після зазначених у позові подій. Також позивач не обґрунтував розміру моральної шкоди. Просила у задоволенні позову відмовити. Судом проведені такі процесуальні дії у цій справі. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 3 липня 2018 р. позовну заяву [PERSON] залишено без руху із наданням строку на усунення її недоліків (а.с. 23). Після усунення недоліків позовної заяви ухвалою судді від 30.07.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання на 17.10.2018 о 13:00 год., встановлено учасникам процесу строки для подання заяв по суті справи (а.с. 32). 17.10.2018 надійшов відзив АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на позов. Суд не приймає до уваги заперечення позивача проти прийняття відзиву на позовну заяву через пропуск встановленого судом строку на його подання, оскільки копію ухвали про відкриття провадження, позовної заяви з доданими до неї документами АТ КБ «ПРИВАТБАНК» отримало 04.10.2018, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням (а.с. 35). Отже, відзив направлено до суду протягом визначеного ухвалою суду від 30.07.2018 пятнадцятиденного строку з дня вручення ухвали. 13.08.2018 надійшло клопотання позивача про витребування доказів, в якому він просив витребувати у відповідача чинний нормативно-правовий акт про дозвіл не знати службовцям відповідача державної мови та не використовувати її на робочому місці в робочий час (а.с. 39). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.10.2018 вказане клопотання позивача про витребування доказів залишене без задоволення (а.с. 51). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.10.2018 закрито підготовче провадження у справі та справу призначено для розгляду у відкритому судовому засіданні на 19.11.2018 о 16:00 год. (а.с. 52). У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити з підстав, що викладені в ньому. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні, що відбулось 19.12.2018, позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні. У судове засідання, що відбулось 05.03.2019, представник відповідача не зявився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином про що в матеріалах справи є відповідні докази. Від представника відповідача надійшло клопотання, в якому просить відкласти розгляд справи з підстав занятості представника [PERSON] в іншому судовому засіданні. Суд, вивчивши клопотання, та враховуючи думку позивача, який вважав за можливе розглянути справу в цьому судовому засіданні, вважає клопотання необґрунтованим, оскільки до нього не додано документів на підтвердження поважності причин, що унеможливлюють явку представника відповідача до суду. Крім цього, суд зауважує, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» є юридичною особою та веде справу в суді через своїх представників, зокрема відзив на позовну заяву було подано представником [PERSON] Отже, у випадку неявки в судове засідання одного з представників, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» може уповноважити іншу особу на представництво своїх прав та інтересів у суді. За таких обставин, а також враховуючи, що представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву та надавались усні пояснення в судовому засіданні, що відбулось 19.12.2018 (арк. справи 72), суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та проаналізувавши надані суду докази у їх сукупності та взаємозвязку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються на тому, що позивач є споживачем банківських послуг АТ КБ «ПРИВАТБАНК». При зверненні до відділень цього Банку у місті Запоріжжі працівники Банку надавали йому відповіді та інформацію на його звернення не державною мовою, що спричинило позивачеві моральну шкоду, яку останній оцінює у 3\~723\~000 грн. Так, частиною 1\~статті 10 Конституції України передбачено, що державною мовою в Україні є українська мова. Рішенням Конституційного Суду України від 14.12.1999 № 10-рп\~(справа про застосування української мови) надано тлумачення положенню частини першої\~статті 10 Конституції України, відповідно до якого українська мова як державна є обов'язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом. Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація споживачеві повинна надаватися згідно із законодавством про мови. Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про засади державної мовної політики», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, В економічній і соціальній діяльності державних підприємств, установ та організацій основною мовою є державна мова, а також вільно використовуються російська та інші регіональні мови або мови меншин. В економічній і соціальній діяльності об'єднань громадян, приватних підприємств, установ та організацій, громадян - суб'єктів підприємницької діяльності та фізичних осіб вільно використовуються державна мова, регіональні мови або мови меншин, інші мови. У внутрішніх правилах підприємств, установ та організацій будь-якої форми власності забороняється прийняття будь-яких положень, що виключають або обмежують у спілкуванні співробітників використання державної мови, російської, інших регіональних мов або мови меншин. В роботі підприємств можуть використовуватися й інші мови. Частиною 1 ст. 5 цього Закону передбачено, що державна мовна політика України базується на визнанні і всебічному розвитку української мови як державної і гарантуванні вільного розвитку регіональних мов або мов меншин, інших мов, а також права мовного самовизначення і мовних уподобань кожної людини. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про засади державної мовної політики», до кожної мови, визначеної у частині другій статті 7, в тому числі російської, застосовуються заходи, спрямовані на використання регіональних мов або мов меншин, що передбачені у цьому Законі, за умови, якщо кількість осіб - носіїв регіональної мови, що проживають на території, на якій поширена ця мова, становить 10 відсотків і більше чисельності її населення. Рішення про застосування заходів, спрямованих на використання регіональної мови, приймається місцевою радою. Право ініціювання питання щодо застосування заходів, спрямованих на використання регіональних мов або мов меншин, належить також мешканцям території, на якій поширена ця мова. У разі збору підписів понад 10 відсотків осіб, які мешкають на певній території, місцева рада зобов'язана прийняти відповідне рішення протягом 30 днів з моменту надходження підписних листів. Судом встановлено, що у місті Запоріжжі проводились вищезазначені заходи, передбачені Законом України «Про засади державної мовної політики», а саме Запорізькою міською радою прийнято рішення від 05.09.2012 № 4 «Про реалізацію положень Закону України «Про основи державної мовної політики» у місті Запоріжжі», за яким мешканців міста проінформовано, що російська мова є регіональною мовою в місті Запоріжжі. Таким чином, оскільки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не є органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим субєктом владних повноважень, як помилково стверджує позивач у позовній заяві, тому працівники філій відповідача на території міста Запоріжжя мали право використовувати в своїй діяльності російську мову. Крім того, як випливає з матеріалів справи, позивач [PERSON] звернувся до Національного банку України із письмовим зверненням, яке листом від 11.10.2018 № 61-0021/54752 було скеровано за належністю до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с. 58). Своєю чергою, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» своїм листом від 16.10.2018 № 20.1.0.0.0/7-20181011/5101 надало [PERSON] відповідь, за змістом якої Банком введена практика обовязкового початку спілкування з клієнтом працівниками Банку державною мовою. З працівниками вказаних позивачем відділень проведена розяснювальна робота з приводу недопущення повторення подібних ситуацій (а.с. 59). Відтак, відповідачем було розглянуто звернення позивача та вжито відповідних заходів для покращення якості надання йому банківських послуг, зокрема щодо звернення до клієнта державною мовою. Разом із цим, відповідно до положень ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Частиною 3 цієї ж статті визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до ч. 1 яких шкода, завдана фізичній або юридичні особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Під час розгляду справи позивачем не було доведено належними та допустимими доказами як сам факт заподіяння йому моральної шкоди, так і визначені законом підстави для її відшкодування. Так, позивач не надав суду доказів наявності шкоди, зокрема тих негативних наслідків, які зазнав позивач саме внаслідок дій відповідача, оскільки в своїх поясненнях щодо моральної шкоди він зазначив про наявність у нього з липня 2016 р. хвороби, з приводу якої отримував відповідне лікування, а також вказав відповідні симптоми хвороби, які відчуває і по цей час (а.с. 714). Проте, жодного медичного документа, який би свідчив, що хвороба виникла в позивача саме внаслідок поведінки працівників відповідача, позивач суду не надав. Також позивач не довів наявність вини відповідача у заподіянні шкоди, протиправності поведінки відповідача, причинно-наслідкового звязку між протиправною поведінкою та завданою шкодою. Крім того, позивач не зазначив підстав, з яких він виходив при визначенні розміру моральної шкоди. Підсумовуючи викладене, законні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] відсутні, з огляду на що в задоволенні його позову слід відмовити в повному обсязі. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, інші судові витрати у цій справі відсутні, тому питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.

Outcome: dismissed