Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-15 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Рівненського міського суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), третя особа: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд до Федеративної Республіки Німеччини ( [PERSON] ) терміном на тридцять шість місяців з дня набранням законної сили судовим рішенням - неповнолітньої громадянки України - [PERSON] , [INFO] без згоди та супроводу батька - [PERSON] . Позовна заява обґрунтована тим, що рішенням Рівненського міського суду від 20 вересня 2016 року шлюб між позивачем та відповідачем, який тривав менше року, розірвано. Позивачка зазначає, що виховує дочку - [PERSON] , [INFO] , без участі батька, у зв`язку з чим його зобов`язано до сплати аліментів. У відповідь на поступки щодо розміру та способу аліментних стягнень, у квітні 2018 року відповідач надав дозвіл на тимчасові поїздки дочки за кордон до 2020 року. У листопаді 2018 року відповідач скасував свій дозвіл на перебування дитини за кордоном. Єдиним способом відновлення та захисту порушених прав щодо виїзду за кордон є надання дозволу судом на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди батька на розумний строк. Через непримириму позицію відповідача позивачка не має можливості урегулювати спір договірним шляхом. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 30.07.2019 року справу передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Ухвалою від 27.09.2019 року по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. В грудні 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що категорично проти того, щоб дитину вивезли за межі країни на постійне місце проживання, оскільки в такому випадку не зможе бачитись із дитиною і вона ростиме без рідного батька, що суперечить як інтересам батька так і дитини. Відповідач вказує, що протягом 2018 року доньку двічі вивозили за кордон (Республіка Сингапур ) на довгий час (півроку) і він взагалі був позбавлений будь-якої можливості спілкуватися, навіть засобами телефонного чи інтернет-зв`язку. Після цього в листопаді 2018 року було скасовано заяву про надання дозволу на тимчасовий вивіз моєї дитини за кордон. З вересня і до березня 2019 року відповідач не бачив дочку жодного разу, і не знав де конкретно закордоном вона перебуває. Будь-які спроби поговорити чи побачитися з дитиною матір`ю дитини ігнорувалися. На усі телефонні дзвінки та повідомлення [PERSON] не відповідала. Комісія Рівненської міської ради прийняла рішення про визначення способу участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо (розпорядження міського голови № 606-р від 18.06.2019). Позивачка [PERSON] не надає доказів реєстрації місця проживати в Німеччині чи дозволу на таке проживання, не надає доказів свого працевлаштування в Німеччині та доказів спроможності фінансового забезпечити доньку закордоном. 17 січня 2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивачка зазначила, що рішенням суду визначено місце проживання доньки з матір`ю, тому вона самостійно може визначати її з донькою місце проживання і перебування. Ухвалою суду від 28.02.2020 року, закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті. Судові засідання неодноразово відкладались за клопотанням сторін з різних причин. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позову заперечили, та просили у його задоволенні відмовити. Третя особа у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду повідомлена належним чином, направили до суду заяву про розгляд справи без участі представника служби у справах дітей. Просили постановити рішення в інтересах малолітньої [PERSON] . Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю, а [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20.09.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , залишено на проживання з матір`ю. 04 квітня 2018 року [PERSON] своєю заявою, що посвідчена приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Олинець В.П., було надано дозвіл, на відкриття візи, виготовлення всіх необхідних проїзних документів, оформлення страхового поліса та тимчасові поїздки малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , за кордон, в період з 04.04.2018 року по 04.04.2020 року. 25 листопада 2018 року [PERSON] своєю заявою, що посвідчена приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Олинець В.П., скасував вищевказаний дозвіл. Розпорядженням Рівненського міського голови № 606-р від 18.06.2019 року, визначено спосіб участі батька [PERSON] у вихованні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , встановивши можливість побачень з донькою: щорічно тривалістю 60 календарних днів в місці визначеному за попереднім погодженням із матір`ю дитини, для відпочинку та оздоровлення ; щороку на наступний день після дня народження дитини; щороку в день народження батька, баби та діда; половину державних свят за попереднім погодженням із матір`ю дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Звертаючись до суду з позовом позивачка просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини до Федеративної Республіки Німеччини ( [PERSON] ) терміном на тридцять шість місяців. Оскільки не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Доводи позивача, що виїзд закордон необхідний з урахуванням найкращих інтересів дитини, не заслуговують на увагу, оскільки чинним законодавством встановлено певний порядок виїзду неповнолітньої дитини за кордон, який позивачем не було дотримано. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed