Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

У липні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом до відповідачів ТОВ «ФК «Профіт Капітал» (відповідач-1) та ПАТ «УкрСиббанк» (відповідач-2), в якому просив визнати недійсним Договір факторингу від 27 лютого 2018 року за № 105, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія «Профіт Капітал» (код ЄДРПОУ: 39992082 ) та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (код ЄДРПОУ: 09807750), за яким передано право вимоги за укладеним з позивачем та Банком кредитним договором від 23.03.2017 р. Свої вимоги мотивував тим, що за його особистим зверненням 06 березня 2018 року до відділення № 223 ПАТ «УкрСиббанк» за адресою: м. Кривий Ріг, пр. 200 Років Кривого Рогу 7-Г стосовно врегулювання ситуації з простроченням боргу за кредитом та подальшого його погашення, працівником відділення банку було повідомлено про те, що кредитний договір був закритий та між Відповідачем-1 та Відповідачем-2 укладено Договір факторингу, за яким оформлено відступлення права вимоги, заміну кредитора у зобов`язанні та факторинг, виданий письмовий «Зразок» щодо стану кредитної заборгованості на дату 06.03.2018 рік. 13 березня 2018 року за письмовим зверненням позивача до Відповідача-2 за наданням відповідного роз`яснення та надісланням усіх підтверджуючих документів та належних доказів про передачу прав за Кредитним договором, в тому числі, і належного розрахунку з нарахування відсотків та пені. 15 квітня 2018 року з отриманого письмового повідомлення від « Відповідача-1» № КЦ-2550001802 щодо перерахування коштів в розмірі 8247 грн 22 коп. за вказаними в цьому повідомленні реквізитами на підставі Договору факторингу від 27.02.2018 року № 105. Зазначив, що 15 червня 2018 року отримав письмову відповідь від Відповідача-2 за № 26-08/15676 від 27.03.20187 року, з якої вбачається факт укладення договору факторингу між Відповідачами 1,2 та з обґрунтуванням та посиланням на норми Цивільного кодексу України. Втім, вказаний договір, позивач вважає недійсним з підстав того, що Відповідач-1 та Відповідач-2 не повідомили його про передачу кредитного боргу та не надали доказів про відступлення права вимоги (факторингу), а також, в якому саме обсязі зобов`язань та на яких умовах банк відступив право вимоги за вказаним кредитним договором, враховуючи той факт, що умовами первісного Кредитного договору № 93761216000 від 23.03.2017 року не передбачено таку передачу, як відступлення права вимоги. Крім того, разом з вищевказаним письмовим повідомленням «Відповідача-1» позивачу був надісланий Договір факторингу № 105 від 27 лютого 2018 року, на його думку, в неналежному та неповному його вигляді , зокрема стор. 1,5, не вказані валюта зобов`язання (гривня чи іноземна валюта), а також початкові суми тіла кредиту, проценту, розміри комісії та пені, тобто на що саме посилається Відповідач-1 в своєму письмовому повідомленні та взагалі не визначено суму, право вимоги якої відступлено Відповідачем-2 до Відповідача-1, а відтак спірний документ не містить в собі ознак та не відповідає вимогам первинного документу. Ухвалою суду від 30.07.2018 р. позовну заяву залишено без руху. Ухвалою від 14.06.2019 року, після усунення недоліків, відкрито провадження у справі та справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою суду від 02.01.2020 р. вирішено проводити розгляд справи з викликом сторін. В березні 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позов від представника відповідача-2 - АТ «УкрСиббанк», в якому сторона відповідача заперечує проти позову та просить відмовити у його задоволенні, посилаючись на його безпідставність. Зазначив, що факт неповідомлення позивача про відступлення прав вимоги за його кредитним договором свідчить лише про настання для боржника, первісного та нового кредитора наслідків, встановлених ст.ст. 517, 518 ЦК України, а саме, Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредитору: до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України), Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав дроти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором на момент його виконання (стаття 518 ЦК України). Зазначає, що всі інші доводи позивача, які він вважає підставами для недійсності факторингу, стосуються виключно визначення розміру заборгованості, що була відступлена банком фінансовій компанії, доказів її існування та належного документального підтвердження вказаних фактів. Також зазначено, що вказане не може бути підставою для визнання правочину недійсних, а є виключно підставою для заперечень позивача проти розміру боргу перед новим кредитором. В березні 2021 року представником відповіда-1 подано відзив на позов, яким сторона відповідача повністю заперечує проти пред`явленого позову, посилаючись на його незаконність та безпідставність, просив суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що договір факторингу № 105 від 27.02.2018 року не може бути визнаний недійсним внаслідок того, що умовами первісного Кредитного договору № 93761216000 від 23.03.2017 року не передбачено таку передачу, як відступлення права вимоги, оскільки його зміст не суперечить ч. 1 ст. 1080 ЦК України. Також зазначив, що факт повідомлення Позивача про відступлення права вимоги за Кредитним договором № 93761216000 від 23.03.2017 року на підставі Договору факторингу № 105 від 27.02.2018 року підтверджується повідомленням від 15.04.2018 року за вих. № КЦ-2550001802, яке мається у матеріалах справи № 758/9658/18 та додано самим Позивачем до позовної заяви, також саме Позивач посилається та додає до позовної заяви лист ПАТ «УкрСиббанк» від 27.03.2018 року вих. № 26-08/15676, яким Позивачу було роз`яснено про відступлення ТОВ «ФК «Профіт Капітал» права вимоги за Кредитним договором № 93761216000 від 23.03.2017 року на підставі Договору факторингу № 105 від 27.02.2018 року, а відтак, просив відмовити в повному обсязі. Ухвалою суду в судовому засіданні від 11.03.2021 р. клопотання представника відповідача-1 задоволено, залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ТОВ «Кредит Капітал», якому на підставі Договору факторингу від 03.02.2020 р. ФК «Профіт Капітал» було відступлено право вимоги до позивача за вищевказаним кредитним договором. В березні 2021 р. позивачем подано відповідь на відзив, згідно якої останній не погодився з позицією Відповідача-2, з огляду на те, що факт неповідомлення його про вчинення правочину про відступлення прав вимоги, на його думку, позбавив не лише низки правових обставин переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні, а й порушив належне право на можливість мирного та/або досудового врегулювання спору з Відповідачем-2 і вчинення Відповідачем-2 таких дій стало підставою для звернення до Суду за захистом своїх законних прав та інтересів, адже, вважає, що банк зобов`язаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів працівників банку і клієнтів, а також конфлікту інтересів клієнтів банку (ЗУ «Про Банк і банківську діяльність»). Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, через електронну пошту суду 07.07.2021 р. надав заяву про розгляд справи за його відсутності та зазначенням того, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Аналогічна заява надійшла до суду засобами поштового зв`язку 12.07.2021 р. Представник відповідача-1 - ТОВ «ФК «Профіт Капітал» до початку судового розгляду подав заяву про розгляд справи за його відсутності та зазначенням того, що проти позову заперечує, у його задоволенні просить відмовити з підстав, зазначених у відзиві. Представник відповідача-2 - АТ «Укрсиббанк» в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся в установленому порядку, про причини неявки суд не повідомив, у відзиві міститься клопотання про розгляд справи без його участі. Представник третьої особи ТОВ «Кредит Капітал», будучи у встановленому законом порядку повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв/клопотань не подав. Суд, дослідивши надані докази по справі, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, за таких підстав. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Так, судом встановлено, що 23 березня 2017 року між позивачем - [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» (Відповідачем-2) був укладено Кредитний договір № 93761216000, відповідно до якого визначено предмет (зобов`язання Банку) цього договору - надання Позивачу (Позичальнику) кредиту у розмірі 6500,00 грн (шість тисяч п`ятсот гривень) 00 копійок на споживчі цілі, шляхом перерахування в безготівковій формі на картковий рахунок позичальника . За користування кредитними коштами встановлюється процентна ставка в розмірі 28 % річних; за користування кредитними коштами понад встановлений договором строк процента ставка встановлюється у розмірі 35,00 % річних. Пунктом 3.5 визначено кінцевий строк повернення коштів, а саме, кредит має бути повернений не пізніше 23.03.2019 р. Сторонами не оспорюється зарахування кредитних коштів позивачу та отримування них ним. 27 лютого 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія «Профіт Капітал» та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» був укладений Договір Факторингу № 105, згідно з яким відбулося відступлення права вимоги за Кредитним Договором № 93761216000 від 23.03.2017 року. Тією ж датою банк і товариство на виконання договору факторингу склали акт приймання-передачі прав вимоги. Згідно з витягом з Реєстру Боржників до Договору факторингу № 105 від 27.02.2018 р. загальна сума заборгованості за кредитним договором № 937612160000 від 23.03.2017 р. становить 7775,02 грн., з яких 5 265,24 грн. - сума основного боргу, 522,58 грн. - заборгованість по %, 1987,20 грн. - заборгованість за комісією. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України). У відповідності до положень статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 року у справі № 323/1762/16-ц (провадження № 61-33425св18). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. У розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, але на час розгляду справи судом має право власності чи інше речове право на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи також може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. Отже, за змістом ст. ст. 15, 16, 215 ЦК України визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав позивача, який не є стороною цього правочину, а в разі відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. Відповідно до ст. 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. Разом з тим, розділ І книги п`ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні. Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 210 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора (цедента) новому кредитору(цесіонарію). Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Тобто, цесія є заміною особи у зобов`язанні, що виникає в силу укладення відповідного договору купівлі-продажу, міни чи дарування прав, що випливають із зобов`язання. При цьому договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги, і чинний ЦК України не містить жодних заборон з цього приводу, а відтак сторони самі визначають оплатний договір цесії чи безоплатний. Якщо договір цесії є оплатним, то до нього застосовуються положення про договір купівлі-продажу, а якщо безоплатний, то підлягають застосування положення про договір дарування. Згідно з пп. 14.1.255 ПК України відступлення права вимоги - операція з переуступки кредитором прав вимоги боргу третьої особи новому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу кредитору або без такої компенсації. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, законодавцем передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом, тобто сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі (така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 10.02.2016 року у справі № 910/6098/14, та від 15.04.2015 року у справі № 910/6098/14). Виходячи з природи оспорюваного договору, внаслідок укладання договору відступлення права вимоги відбулась лише заміна кредитора у зобов`язанні на відповідача, а саме зобов`язання продовжувало існувати. Уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов`язанні, не впливає на зміст самого зобов`язання і заміна сторони у зобов`язанні ніяким чином не порушує права та інтереси боржника. При цьому наведеними нормами цивільного законодавства не встановлено вимог щодо платності відступлення права вимоги, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. У постанові Верховного суду України від 01.04.2015 року у справі № 3-30гс15 зазначено, що зміст зобов`язання (обсяг прав та обов`язків сторін) внаслідок заміни кредитора у зобов`язанні залишається незмінним. Відтак, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора, але обсяг цих прав та умови визначаються саме на момент переходу цих прав до нового кредитора. Тобто, законодавцем передбачено право відступлення тільки дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав. Позивач, стверджуючи про несвоєчасне та неналежне сповіщення його про правонаступництво, сам же і додає листи відповідачів, з яких і повідомлено його про відступлення права вимоги. Суд критично ставиться до доводів позивача щодо порушення його прав, як клієнта банківських послуг, з огляду на обов`язок банку, на думку позивача, докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів працівників банку і клієнтів, а також конфлікту інтересів клієнтів банку, оскільки за спірним договором відбулась лише заміна кредитора, що ніяким чином не зачіпає права та обов`язки сторін по кредитному договору, дія якого продовжується, а тому такі твердження позивача суд не приймає до уваги. Суд відхиляє посилання позивача на те, що в тексті спірного договору відсутні відомості щодо обсягу переданих зобов`язань, оскільки, за своєю природою договір факторингу укладається відносно боргового зобов`язання, а відтак, містить повний обсяг переданих прав та обов`язків до нового кредитора. Докази того, договір факторингу, укладений між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Профіт Капітал», порушує вимоги чинного законодавства, що відповідачі під час укладання договору факторингу не дотримали вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми такого договору, в матеріалах справи відсутні, позивачем такі докази не надані. Вказане також викладено у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.04.2019 року у справі № 461/4267/15-ц (провадження № 61-13734св18). Так, в судовому засіданні достеменно встановлено, що договір факторингу був укладений сторонами спірного договору на підставі статті 627 ЦК України, із досягненням згоди щодо всіх істотних умов договору, та був спрямований на реальне настання правових наслідків, а тому при укладенні цього договору права боржника (позивача у справі) не були змінені, не були порушені. А відтак, судом не встановлено підстав недійсності правочину, укладеному між відповідачами під час його вчинення. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України). Частино 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК України). Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Разом з тим перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку поясненням та наданим по справі доказам, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що відповідачами під час укладення оспорюваного договору було дотримано вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, а доводи позивача про визнання оспорюваного правочину недійсним не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, тому суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного, ст.ст.15, 16, 202, 203, 204, 215, 512, 514, 516, 626, 627, 628, 638, 1077, 1079, 1080 ЦК України,

Outcome: dismissed