Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

У кінцевій редакції позову проти ДРС [PERSON] просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,045 га для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, за адресою [ADDRESS]. Вимоги свої мотивує тим, що у 2008 році отримала за договором дарування спірну земельну ділянку, однак відразу право власності на землю не зареєструвала, а після внесення змін до законодавства у сфері речових прав на нерухоме майно зареєструвати право власності у ДРС неможливо. У письмовій заяві до суду [PERSON] позов підтримала, просила справу розглядати без її участі. Представник ДРС звернувся з аналогічним клопотанням, у вирішенні справи поклався на розсуд суду. Треті особи: дарувальник [PERSON] та представник Громади до суду не з'явилися, з клопотаннями про розгляд справи без їх участі не зверталися. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені обставини, які відповідають цивільним правовідносинам. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог. 23.10.2008 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, за яким останній перейшла у власність спірна земельна ділянка площею 0,045 га (а.с. 12-13). На звернення до ДРС з приводу реєстрації спірної земельної ділянки отримала роз'яснення, що договори про перехід прав на нерухоме майно є підставою для державної реєстрації прав, що виникають відповідно до них, однак, до 2009 року право власності на землю могло посвідчуватися виключно державним актом. Тобто при кожному переході прав на землю новий власник мав отримати державний акт на своє ім'я, чого позивачем зроблено не було. Проте, у зв'язку з прийняттям 05.03.2009 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок», з 02.05.2009 отримання державного акта на право власності на земельну ділянку стало необхідним лише у разі набуття права власності із земель державної чи комунальної форми власності (а.с. 14). Тож ДРС не має правових підстав для реєстрації права власності на землю за позивачем, а отже іншим способом, ніж шляхом визнання права власності у судовому порядку, вирішити наведене питання неможливо. Із витягу з Державного земельного кадастру від 09.07.2013 вбачається, що площа ділянки, повністю відповідає розміру земельної ділянки за договором, виготовлена технічна документація та визначено межі ділянки (а.с. 8-10). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Згідно з положеннями ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Воно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності з ч.1 ст. 334 ЦК України, право власності набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, суд дійшов висновку, що [PERSON] правомірно набула право власності на спірну ділянку, а тому воно може бути визнане судом.

Outcome: approved