Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

У листопаді 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «АВТОФІНАНС» та просив визнати недійсним Договір фінансового лізингу №01/14-00380 від 10.10.2014 року, укладеним між ТОВ «Лізингова компанія «АВТОФІНАНС» та [PERSON], застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з ТОВ «Лізингова компанія «АВТОФІНАНС» на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 42 117,00 грн. В обґрунтування поданого позову позивач посилався на те, що 10.10.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №01/14-00380, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати у власність предмет лізингу, а саме, автомобіль «Шкода», і передати його в користування позивача на строк та на умовах цього договору. Додатком № 1 договору встановлена вартість предмета лізингу в сумі 208 500 грн. 00 коп. Зазначає, що не погоджуючись з умовами договору та 24 жовтня 2014 року направив на адресу товариства лист про розірвання договору та повернення сплачених коштів, однак відповіді я не отримав, а працівник товариства пояснив, що кошти вони не повертають у будь-якому випадку. Позивач зазначає, що умови договору суперечать чинному законодавству України, умови договору є несправедливими, в умовах договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків. Зазначені в договорі зобов'язання не ґрунтуються на засадах добросовісності, розумності та справедливості та посилаючись на ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України та Закон України «Про захист прав споживачів» просить задовольнити позовні вимоги. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, надавши суду письмові заперечення. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 10.10.2014 року між позивачем та відповідачем був укладений Договір фінансового лізингу №01/14-00380, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати у власність предмет лізингу, а саме, автомобіль «Шкода», і передати його в користування позивача на строк та на умовах цього договору (а.с.9-15). Пунктами 4.1., 4.7. 4.8. Договору передбачено, що предмет договору передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з дати отримання авансового платежу на свій (Лізингодавця) поточний рахунок та Комісії за передачу Предмета Лізингу, відповідно до умов ст.1.7 Договору. Підписання Акту приймання - передачі свідчить про відсутність у сторін претензій одна до одної стосовно Предмету Лізингу. Лізингоодержувач не сплачує лізингові платежі з моменту сплати авансового платежу в повному обсязі до моменту підписання Акту приймання - передачі Предмету Лізингу, тобто в строки, передбачені п.4.1. даного Договору. 10.10.2014 року позивач оплатив комісію за організацію та оформлення договору в розмірі 41 700, 00 грн. (а. с.19). 24.10.2014 року [PERSON] звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору та вимогою повернути сплачені кошти (а.с.20). Згідно з частинами 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень ч. 1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього закону. Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. З ст. 509 ІІК України): умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг». У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Нормами статей 203, 627 ЦК України закріплено, що правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору. Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст.3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: - предмет лізингу; - строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); - розмір лізингових платежів; - інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Умови спірного договору фінансового лізингу містять 16 самостійних розділів, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як відповідача, так і позивача. Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Слід звернути увагу на те, що кожен аркуш спірного договору підписано сторонами, що свідчить про досягнення між сторонами усіх істотних умов, що в ньому викладені. Вказані обставини також свідчать про те, що позивач погодився з усіма умовами, підписавши спірний договір, а тому посилання представника позивача на те, що позивач не розумів в повній мірі умови спірного договору, не до кінця усвідомлюючи його зміст, суд вважає безпідставними. За таких обставин, суд не знаходить підстав вважати, що права позивача, як споживача є порушеними, чи укладання спірного договору порушують умови чинного законодавства. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed