Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

у квітні 2020 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , згідно з яким, враховуючи заяву про зміну підстав позову (т. 1, а.с. 185-198), просив суд: - визнати недійсною довіреність від 25.11.2019 року, видану [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком В.П. та зареєстровану в реєстрі за № 1046; - усунути перешкоди у користуванні власністю (квартирою) за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] без надання їм іншого житлового приміщення; - усунути перешкоди у користуванні власністю (квартирою) за адресою: [ADDRESS] , шляхом заборони входу до квартири [ADDRESS] , та проживання у ній на підставі довіреностей чи будь-яких інших правочинів, укладених [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] . Разом з тим, позивач вказував, що за відсутності згоди всіх співвласників, з 16.12.2019 року [PERSON] , посилаючись на наявність у нього довіреності від [PERSON] , почав проживати у спірній квартирі разом із [PERSON] . Вказану довіреність позивач вважає недійсною, оскільки вона була видана з метою підміни договору оренди (користування) квартири, який повинен укладатися за згодою всіх співвласників квартири, та не надає відповідачу права на проживання в ній. За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що [PERSON] та [PERSON] без достатніх правових підстав проживають у квартирі, не зареєстровані у ній та відмовляються звільнити житло, позивач звернувся до суду з цим позовом, який просив задовольнити. Ухвалою від 25.05.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 25.05.2020 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. 15.07.2020 року до суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, в якому він, посилаючись на безпідставність та необгрунтованість позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову. 20.07.2020 року до суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, в якому він, посилаючись на безпідставність та необгрунтованість позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову. 30.11.2020 року до суду надійшло клопотання [PERSON] про долучення витягу щодо припинення дії оскаржуваної довіреності. 30.11.2020 року до суду надійшло клопотання [PERSON] про закриття провадження у справі в частині позовних вимог, пред`явлених до [PERSON] , у зв`язку зі смертю останнього. Ухвалою від 03.12.2020 року клопотання [PERSON] задоволено. Провадження у справі про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та визнання довіреності недійсною в частині позовних вимог до [PERSON] закрито. Ухвалою від 03.12.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. 18.02.2021 року до суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву з врахуванням заяви позивача про зміну підстав позову. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, посилаючись та безпідставність та необгрунтованість позовних вимог. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістив. Треті особи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду повідомлені належним чином. 15.03.2021 року від [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутністю. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини на об`єктивно та безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. При цьому, щодо обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд також враховує висновки, які зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що згідно з інформаційною довідкою від 08.04.2020 року співвласниками квартири [ADDRESS] є: - [PERSON] , якому належить 56/500 часток квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Шевченківською районною в м. Києві державною адміністрацією 15.08.2005 року (розпорядження № 5019) та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 06.09.2005 року за реєстровим номером 6; 56/500 часток квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 10-ю Київською державною нотаріальною конторою 28.01.2009 року за № 1-87 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 23.02.2009 року за реєстровим номером 6; - [PERSON] , якому належить 44/100 часток квартири на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком В.П. від 21.04.2008 року за № 2709 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 25.04.2008 року за реєстровим номером 6; - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яким належить по 56/500 часток квартири кожному на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Шевченківською районною в м. Києві державною адміністрацією 15.08.2005 року (розпорядження № 5019) та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 06.09.2005 року за реєстровим номером 6. При цьому, у вказаній квартирі зареєстроване місце проживання мають [PERSON] та [PERSON] . 25.11.2019 року [PERSON] у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Авдієнка В.П. оформлено довіреність, згідно з якою, він серед іншого, уповноважив повіреного [PERSON] , серед іншого, управляти належною йому частиною квартири [ADDRESS] , мати вільний доступ до квартири, отримувати поштову, телеграфну та іншу кореспонденцію, що надходить на вказану адресу. Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що за відсутності згоди всіх співвласників з 16.12.2019 року [PERSON] , посилаючись на наявність у нього довіреності від [PERSON] , почав без законних підстав проживати у спірній квартирі разом із [PERSON] . Адже, вказану довіреність позивач вважає недійсною, оскільки вона була видана з метою підміни договору оренди (користування) квартири, який повинен укладатися за згодою всіх співвласників квартири. Так, згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 15 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. При цьому, положеннями ч.1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. У відповідності до ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В той же час, статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 постанови №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсними може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Отже, виходячи з предмету спору та суб`єктного складу сторін, єдиною підставою для визнання довіреності недійсною в судовому порядку є доведення факту порушення його прав і законних інтересів даним правочином. При цьому, згідно роз`яснень, викладених в п.11 постанови Пленуму Верховного України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року за №14, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод і інтересів, а також у разі звернення до суду органів чи осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. При цьому, у відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Однак, всупереч вищенаведених положень законодавства, позивачем не доведено, а судом не встановлено, чим саме оспорювана довіреність, видана [PERSON] , порушує його права чи інтереси. Натомість, як встановлено судом, [PERSON] помер [INFO] . У зв`язку зі смертю [PERSON] . 27.11.2020 року [PERSON] припинено дію оскаржуваною довіреності від 25.11.2019 року, про що свідчить Витяг про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей № 43346761 від 27.11.2020 року. Пунктом 7 ч. 1 ст. 248 ЦК України встановлено, що представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, якій видана довіреність. За вказаних обставин, з огляду на встановлений факт припинення дії оспорюваної довіреності, а також враховуючи відсутність будь-яких доказів, що на даний час [PERSON] порушує, не визнає або оспорює право позивача вільно володіти, розпоряджатися та користуватися належною йому часткою квартири, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсною довіреності задоволенню не підлягають. Крім того, задоволенню не підлягають й позовні вимоги про виселення [PERSON] з квартири, адже, як встановлено у судовому засіданні, у тому числі й з пояснень сторін, [PERSON] не проживає у квартирі з вересня 2020 року. Щодо вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом заборони входу до квартири [ADDRESS] , та проживання у ній на підставі довіреностей чи будь-яких інших правочинів, укладених [PERSON] , слід зазначити, що вони носять передчасний характер, а отже задоволенню також не підлягають. На підставі викладеного, а також зважаючи на відсутність будь-яких фактичних даних стосовно того, що відповідачами порушується, не визнається або оспорюється право позивача на користування належною йому частиною квартири, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог як необґрунтованих на вимогах закону та не доведених належними і допустимим доказами. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed