Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики в якому вказував, що 26 червня 2019 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, що підтверджується письмовою розпискою. За умовами договору [PERSON] отримав від позивача в борг грошові кошти в розмірі 35\~845 грн. та зобов`язався повернути борг в повному обсязі до 31 грудня 2019 року. Крім цього, 27 липня 2019 року між сторонами був укладений договір позики, що підтверджується письмовою розпискою. За умовами договору [PERSON] отримав від позивача в борг грошові кошти в розмірі 109 880 грн. та зобов`язався повернути борг в повному обсязі до 31 грудня 2019 року. Посилаючись на те, що відповідач ухилився від повного та своєчасного виконання умов договорів позики в частині повернення коштів, а тому позивач просив стягнути з нього: - борг за договором позики від 26 червня 2019 року у розмірі 35\~845 грн., 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання за весь період прострочення платежу з 01 січня 2020 року по 01 квітня 2021 року у розмірі 1\~343 грн., інфляційні втрати у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання за весь період прострочення платежу з 01 січня 2020 року по 01 квітня 2021 року у розмірі 2\~659,99 грн.; - борг за договором позики від 27 липня 2019 року у розмірі 109 880 грн., 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання за весь період прострочення платежу з 01 січня 2020 року по 01 квітня 2021 року у розмірі 4 118 грн., інфляційні втрати у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання за весь період прострочення платежу з 01 січня 2020 року по 01 квітня 2021 року у розмірі 8\~153,98 грн.; - судовий збір у розмірі 1\~620 грн. 07 травня 2021 року відповідач [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву в якому просив відмовити в задоволенні позову, вказуючи на безгрошовість договорів та відсутність факту передачі коштів у позику. При цьому зазначав, що заборгованість виникла не з відносин позики, а з трудових правовідносин (виявленої недостачі товарів), розписки складені ним під погрозами, частина коштів ним особисто повернута позивачу. 20 травня 2021 року від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив у якій останній вказував на те, що між сторонами виникли відносини позики, що підтверджується письмовими розписками про передачу коштів, твердження відповідача про безгрошовість договорів, виникнення заборгованості з трудових правовідносин (виявленої недостачі товарів), складення розписок під погрозами не відповідають дійсності та направлені на ухилення від виконання цивільно-правових зобов`язань. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивача [PERSON] , його представник [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав пояснення, аналогічні зазначеним у відзиві на позов. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі позивача [PERSON] , оскільки матеріали справи містять достатньо інформації для вирішення спору. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що 26 червня 2019 року між сторонами був укладений договір позики, що підтверджується письмовою розпискою (а.с. 49). За умовами договору [PERSON] отримав від позивача в борг грошові кошти в розмірі 35\~845 грн. та зобов`язався повернути борг в повному обсязі до 31 грудня 2019 року. Крім цього, 27 липня 2019 року між сторонами був укладений договір позики, що підтверджується письмовою розпискою (а.с. 50). За умовами договору [PERSON] отримав від позивача в борг грошові кошти в розмірі 109 880 грн. та зобов`язався повернути борг в повному обсязі до 31 грудня 2019 року. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з підстав, передбачених законом, зокрема з договорів та інших правочинів. З положень ст.ст. 1046, 1047 ЦК України вбачається, що за договором позики (який укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми) одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (ст.. 1051 ЦК України). Зі змісту розписок (складених та підписаних особисто відповідачем в присутності двох свідків) вбачається воля сторін на укладення саме договорів позики. Цими ж розписками підтверджено фактичне отримання [PERSON] від [PERSON] коштів у розмірах 35\~845 грн. та 109\~880 грн., а також встановлено строк повернення позики. Таким чином, між сторонами дійсно виникли відносини позики. Твердження відповідача про безгрошовість договорів, виникнення заборгованості з трудових правовідносин (виявленої недостачі товарів), складення розписок під погрозами не знайшли свого підтвердження жодними доказами. Проте, згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положення ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України передбачають обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику (кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Крім цього, згідно ч.ч. 1-3 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Таким чином, наявність боргових документів у [PERSON] вказують на те, що боржник зобов`язання по поверненню коштів не виконав. Жодних інших доказів часткового повернення боргу [PERSON] суду не надав. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України в разі несвоєчасного повернення суми позики, позичальник не звільняється від виконання зобов`язання та зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За встановлених обставин, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню: - борг за договором позики від 26 червня 2019 року у розмірі 35\~845 грн., 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання за весь період прострочення платежу з 01 січня 2020 року по 01 квітня 2021 року у розмірі 1\~343 грн. (в межах вимог), інфляційні втрати у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання за весь період прострочення платежу з 01 січня 2020 року по 01 квітня 2021 року у розмірі 2\~659,99 грн. (в межах вимог); - борг за договором позики від 27 липня 2019 року у розмірі 109 880 грн., 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання за весь період прострочення платежу з 01 січня 2020 року по 01 квітня 2021 року у розмірі 4 118 грн. (в межах вимог), інфляційні втрати у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання за весь період прострочення платежу з 01 січня 2020 року по 01 квітня 2021 року у розмірі 8\~153,98 грн. (в межах вимог). В силу вимог ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] також підлягають стягненню підтверджені матеріалами справи (а.с. 5) судові витрати, а саме 1 620 грн. судового збору.

Outcome: approved