Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

У листопаді 2016 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила розірвати шлюб, укладений між ними 04.10.1986 року, від якого мають двох дорослих дітей та неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позову зазначає, що перебування в шлюбі є неможливим, зважаючи на відсутність спільних інтересів та порозуміння, різні погляди на права і обовязки подружжя. Вважає, що поновлення подружніх відносин неможливе, найменшого сина просила залишити проживати разом з ним. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, категорично заперечила щодо примирення з відповідачем, наполягаючи на розлученні. Зазначила, що чоловік зловживає алкогольними напоями, постійно ображає та принижує її, більше року вже не проживають як подружжя. Відповідач в судовому засіданні заперечив щодо розлучення, пояснив, що кохає позивачку, однак підозрює її у подружніх зрадах, тому виправдано її ображав нецензурними словами. Вважає, що вони не повинні розлучатись, враховуючи те, скільки вже разом прожили, однак жодних спроб щодо примирення він не робив і не хоче робити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази по справі, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 112 СК України, шлюб може бути розірвано, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання сторін і збереження сімї неможливе. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 04.10.1986 року, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, добровільність шлюбу одна з основних його засад. Різниця в поглядах на права та обовязки подружжя, відсутність взаєморозуміння призвели до поступового погіршення взаємовідносин і до фактичного припинення шлюбних стосунків між сторонами. Перебуваючи у шлюбі, сторони не змогли створити міцної сімї, про що свідчить той факт, що вони не підтримують шлюбних відносин, а позивачка, в свою чергу, не має наміру їх поновлювати. До порозуміння сторони не прагнуть, у кожного сформувався свій погляд на життя та інтереси, а йти на поступки один одному подружжя не бажає. Поведінка відповідача в судовому засіданні свідчить про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя. Лише його небажання розлучатись, не може бути підставою для відмови в розірванні шлюбу, оскільки це не забезпечить стабільність відносин між жінкою та чоловіком. На думку суду відповідач штучно створює видимість того, що між ним та позивачкою ще є почуття кохання, не маючи при цьому на меті справжнє воззєднання сімї. Згідно ч. 3 ст. 109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. За таких обставин, суд приходить до висновку, що сімя розпалася остаточно. Шлюб існує лише формально і його збереження суперечило б інтересам сторін, що має суттєве значення для них та їх дитини, тому є підстави для розірвання шлюбу. Враховуючи те, що іншому спільному сину сторін [PERSON] на момент розгляду в справі в суді виповнилось повних 16 років, суд не визначає місце його проживання з одним із батьків, оскільки відповідно до ч.3 ст.160 СК України він має право обирати місце проживання на власний розсуд. З відповідача належить стягнути судовий збір, понесений позивачкою при подачі позову.

Outcome: approved