Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

У липні 2016 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON] і [PERSON], про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, витребування майна із чужого незаконного володіння, поділ майна подружжя. Позивач [PERSON] просив визнати: - за ним та [PERSON] право спільної часткової власності на квартиру № 64 ) у будинку №14 по проспекту Лесі Українки ( колишній проспект 50-річчя Жовтня) у м. Кременчуці, по 1/2 частині за кожним відповідно; - недійсним договір купівлі - продажу цієї квартири, який було укладено 10 вересня 2014 року між [PERSON] та подружжям [PERSON] і [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області [PERSON] і зареєстрованого в реєстрі за №2292; - скасувати державну реєстрацію права власності по 1/2 частині квартири за покупцями [PERSON] та [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилався на те, відповідачами були допущені порушення ст. ст. 215, 369 ЦК України, ст. ст. 60, 61, 67, 68 СК України, а саме, що під час перебування у шлюбі з відповідачем [PERSON], 10 травня 2003 року ними була придбана спірна квартира, котра після розірвання шлюбу відповідачем [PERSON] одноособово була продана іншим відповідачам без врахування його частини (а.с.а.с. 2-4). У лютому 2017 року [PERSON] уточнив позовні вимоги, просив стягнути з [PERSON] на його користь грошову компенсацію за належну йому частку у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру в розмірі 164510 шістдесят чотири тисячі пятсот десять) гривень, в іншій частині позовні вимоги просив залишити без розгляду (а.с.а.с. 106-115). У грудні 2016 року [PERSON] звернулася із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, а саме просила визнати за нею право власності на 1\\2 частину автомобіля [NUMBER], який також було придбано у шлюбі (а.с.а.с. 64-66). Ухвалою суду від 05 квітня 2017 року було залишено без розгляду позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права спільної часткової власності, недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації права власності на квартиру, у зв'язку з поданням позивачем [PERSON] заяви про залишення його позовних вимог в цій частині вимог без розгляду. Прийнято та обєднано в одне провадження зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя з позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації за належну йому частку у спільній сумісній власності ( а.с. 170 ). У судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов [PERSON] підтримали, просили його задовольнити, посилаючись на обставини і підстави, які були викладені у позовних заявах, із зустрічним позовом [PERSON] не погодилися, при цьому просили застосувати до цього позову сплив строку позовної давності. Представник відповідача-позивача [PERSON] [PERSON] позов [PERSON] підтримав, просив його задовольнити, посилаючись на обставини і підстави, які були викладені у зустрічній позовній заяві, із позовом [PERSON] не погодився, при цьому просив застосувати до цього позову сплив строку позовної давності. Відповідач-позивач [PERSON], треті особи [PERSON] і [PERSON], та їх представник - [PERSON], приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON], представники Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори та виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради у судове засідання не прибули, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, просили розглянути справу за їх відсутності і відсутності їх представників. Суд, вислухавши пояснення сторін у справі, їх представників, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Позивач-відповідач [PERSON] та відповідач-позивач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 липня 2001 року до 09 листопада 2010 року, тобто дати набрання законної сили рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 28 жовтня 2010 року у справі за № 2-7085/2010р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. З цього рішення суду постає, що подружжя припинили фактично сімейно-шлюбні відносини з вересня 2009 року. Під час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON], 10 грудня 2003 року між [PERSON] та відповідачем-позивачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] ( колишній проспект 50-річчя Жовтня) у м. Кременчуці, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 2-1959, за яким [PERSON] придбала у [PERSON] у власність вказану спірну квартиру. Державна реєстрація права власності [PERSON] на спірну квартиру була здійснена 27 грудня 2003 року на підставі рішення реєстратора КП « Кременчуцьке МБТІ », номер запису: 12 в книзі: М-1. 10 вересня 2014 року згадана квартира була продана [PERSON] третім особам [PERSON] і [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області [PERSON] і зареєстрованого в реєстрі за № 2292. Крім того, під час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON], останніми було придбанолегковий автомобіль [NUMBER]. Наведені обставини сторонами та їх представниками не заперечувалися. Згідно ч. 1\~ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Пунктом 3 ч. 1\~ст. 57 СК України\~передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У Постанові Верховного Суду України 25 листопада 2015 року (справа\~ № 6-2333цс15), викладена правова позиція, відповідно до якої, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма\~статті 60 СК України\~вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Відповідно до ч. 3\~ст. 10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. За правилами ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Тобто, судом встановлюються обставини по цивільній справі, виходячи із тих доказів, які надані сторонами. Аналізуючи та співставляючи зібрані та надані сторонами у справі та їх представниками докази, суд приходить до переконання, що позивачем-відповідачем [PERSON] та його представником [PERSON] не було надано суду належні і допустимі, безспірні і допустимі докази на підтвердження факту придбання спірного автомобіля саме за особисті власні кошти [PERSON], а відповідачем-позивачем [PERSON] та її представником [PERSON] на підтвердження факту придбання спірної квартири лише за кошти [PERSON] Суд враховує доводи позивача-відповідача [PERSON] щодо придбання легкового автомобіля лише за кредитні кошти, що не оспорювалося відповідачем-позивачем [PERSON] та її представником [PERSON], але суд звертає увагу, що згідно частини третьої\~статті 61 СК України\~якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, суд вважає, що спірні квартира та автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки були придбані під час шлюбу за кошти, які є спільною сумісною власністю подружжя, враховуючи, що протилежне кожною із сторін у справі не було доведено. Згідно із\~ст. 69 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як передбачено ч. 1\~ст. 71 СК України\~майно що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Однак, оскільки між сторонами мається спір щодо належності майна до спільної сумісної власності та розміру ідеальних часток, вони не позбавлені можливості звернутися у суд із позовом про визнання права власності на ідеальну частку у спірній квартирі без виділення в натурі. При визначенні розміру часток та визнання права власності на частку у спільному майні суд виходить із наступного. Відповідно до ч. 1\~ст. 70 СК України\~у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіки є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 2 ст. 72 СК до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у 3 роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в 3 роки (ст. 257 ЦК України). При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної даності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим, згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 267 цього Кодексу позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі є підставою для відмови в позові. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання, тлумачення й застосування Конвенції (п.1 ст. 32), наголошує, що позовна давність це законне право порушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей,а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту спливом часу ( п. 1 Рішення ЄСПЛ від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 Рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкас» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», щомісяця в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про поро рушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг довідатися поро порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин,на котрі вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Беручи до уваги обставини, які були встановлені і наведені, враховуючи, що кожним із відповідачів за кожним позовом було заявлено про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні обох позовів у справі. При цьому, суд враховує, що з часу набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу 09 листопада 2010 року до звернення позивачем-відповідачем [PERSON] та відповідачем-позивачем [PERSON] з зустрічними позовами про поділ майна подружжя ( відповідно липень 2016 року та лютий 2017 року ), фактично минуло більше 3-х років. Посилання кожної із сторін про одержання інформації про відчуження майна часом на день звернення з позовами суд оцінює критично. Як [PERSON], так і [PERSON], їх представники не надали належні і допустимі докази на підтвердження факту дізнання про обставини щодо відчуження спірного майна колишнього подружжя. Натомість, сторони та їх представники стверджували про те, що у 3-х річний строк після набрання законної сили рішенням суду не вирішували питання про розподіл спільного майна, зокрема: позивач-відповідач [PERSON] заявив, що у вказаний час не цікавився взагалі питанням про розподіл майна подружжя, а представник відповідача-позивача [PERSON] [PERSON] про те, що [PERSON] вважала, що у зазначений час колишнє подружжя фактично визначилося з поділом майна подружжя. Суд також враховує, що п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства серед іншого віднесено добросовісність. Оскільки, [PERSON] та [PERSON] у період часу з 9 листопада 2010 року по 9 листопада 2013 року, тобто у 3-х річний строк позовної давності встановлений для поділу майна колишнього подружжя не вчиняли будь-які дії по відчуженню спільно придбаного майна за час шлюбу. У той же самий час вказані особи по закінченню такого строку розпочали дії по відчуженню майна, що не суперечить принципу добросовісності. При цьому, встановивши наведені обставини, суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовів з врахуванням правового висновку, який зробив Верховний Суд України у постанові від 22лютого 2017 року у справі за № 6-17цс17. Суд також зазначає, що неодноразово розяснював сторонам у справі та їх представникам право та обовязок здійснення уточнення позовів, надання належних і допустимих доказів відповідно до ст. ст. 57-61 ЦПК України, а також заявлення відповідних клопотань про витребування відповідних доказів на підтвердження кожним із позивачів власних позовних вимог. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд приходить до висновку, що сплачені судові збори кожним із позивачів у справі не підлягають стягненню, оскільки позови не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed