Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

У липні 2015 року представник позивача [PERSON] в інтересах [PERSON] звернулася в суд із зазначеним позовом у якому просила: 1. Визнати за позивачкою право власності на житловий будинок та належні до нього господарські будівлі і споруди, розташовані в с. Синевир, буд.413, Міжгірського району Закарпатської області в цілому, в тому числі на ? частину цього майна порядку спадкування за законом за [PERSON], що було спільною сумісною власністю подружжя; 2. Визнати незаконним та скасувати пункт 39 рішення 14 сесії пятого скликання Синевирської сільської ради Міжгірського району № 5 від 29.06.2008 року «Про передачу безоплатно у власність земельної ділянки» в частині безоплатної передачі [PERSON] у приватну власність земельної ділянки площею 0,07 га в с. Синевир, 412, Міжгірського району для будівництва і обслуговування житлового будинку; 3. Визнати незаконним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЄ № 135025 від 01.06.2009 року, виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 0,07 га в с. Синевир, 412, Міжгірського району для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий № 2122486901:01:011:0008 та зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010970600055 та скасувати його державну реєстрацію. 2 Позов обґрунтовано тим, що 14 січня 1996 року помер чоловік позивачки [PERSON], після чого відкрилася спадщина на житловий будинок, розташований в с. Синевир, буд.413, Міжгірського району Закарпатської області, який був збудований спільно спадкодавцем та позивачкою, без його державної реєстрації. У позові зазначається на те, що позивачка прийняла спадщину відповідно до вимог статей 548, 549 ЦК України (в редакції 1963 року), який був чинним на момент виникнення правовідносин шляхом вступу у володіння спадковим майном. Посилаючись на статті 22, 26 Кодексу про шлюб та сімю України вважає, що спадковий житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Нотаріальна контора відмовила в заяві позивачки про видачу свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на будинок. У позові зазначається, що на спадковий будинок був виготовлений технічний паспорт внаслідок технічної інвентаризації, що засвідчує прийняття його в експлуатацію. Таким чином вважає, що позивач як власник майна має право на судовий захист права власності на підставі статті 391 ЦК України. Крім того, позивач оскаржує пункт 39 рішення 14 сесії пятого скликання Синевирської сільської ради Міжгірського району № 5 від 29.06.2008 року в частині безоплатної передачі [PERSON] у приватну власність земельної ділянки площею 0,07 га в с. Синевир, 412, та виданий на його підставі державний акт на право власності на земельну ділянку, вважаючи, що на цій земельній ділянці знаходиться її житловий будинок. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] підтримала позов покликаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача Синевирської сільської ради Міжгірського району у поданій до суду заяві від 11.11.2015 року № 312 зазначив, що житловий будинок в с. Синевир, 413, був збудований позивачкою та її чоловіком у 1954 році, позивачка проживає в ньому, а тому прийняла спадщину, документів щодо знесення цього будинку в сільській раді немає, просив розглянути справу за відсутності представника сільської ради (а.с.). [PERSON], представник відповідачки [PERSON], в судовому засіданні позов не визнав посилаючись на те, що згідно з ч.3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Він зокрема стверджував, що рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 02.08.2012 року в справі №706/1057/12 встановлено такі обставини щодо сторін: -будівля, в якій проживає позивачка [PERSON], яку вона вважає будинком № 413 в с. Синевир, з 1979 року підлягає зносу, хоч дотепер не знесена і в погосподарських книгах Синевирської сільської ради не значиться; -за цією будівлею з 1979 року земельна ділянка не закріплена; З огляду на викладене вважає, що довідки сільської ради про цей будинок 3 та проект технічного паспорта суперечать обставинам встановленим зазначеним судовим рішенням. Представник відповідачки [PERSON] стверджував, що згідно з пунктом 3.2. Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних житлових будинків, затвердженого наказом міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 95 від 19.03.2013 року до технічного паспорту на будинок необхідно додати документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою на якій розміщено обєкт, а згідно з пунктом 49 Порядку заявник має подати крім технічного паспорта також і документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку, яких у позивачки немає. Просив у позові відмовити повністю. Представник третьої особи Міжгірської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, у поданому до суду листі від 11.11.2015 року № 284/01-16 зазначив, що оскільки позивачка не оспорює факт винесення постанови про відмову від вчинення нотаріальних дій від08.07.2015 р., заперечень проти позову не має, просила розглянути справу без її участі. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Згідно зі статтею 525 ЦК України (ЦК України 1963 року, в редакції від 06.10.1995 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього кодексу. Встановлено, що часом відкриття спадщини за [PERSON] є день його смерті 14 січня 1996 року. За змістом ч.3 статті 524, статті 526, 534, 558 ЦК України (1963 року) до складу спадщини входить майно, що належало спадкодавцеві на момент відкриття спадщини право на якеі не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі на житловий будинок, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Встановлено, що згідно з дозволом № 9 від 7 березня 1954 року виконавчим комітетом Міжгірської районної ради депутатів трудящих Закарпатської області спадкодавцю [PERSON] було надано дозвіл на будівництво житлового будинку та господарських споруд на земельній ділянці площею 180 кв.м. в с. Синевир Міжгірського район із зазначенням строку завершення будівництва до 25 травня 1954 року. (а.с.22). Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. На час надання спадкодавцю [PERSON] дозволу на будівництво житлового будинку у 1954 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і 4 прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1954 році житлового будинку цей громадянин набував статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набував у межах, установлених законом, право володіння, користування й розпорядження цим майном. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] не надала доказів того, коли житловий будинок був збудований спадкодавцем, чи був прийнятий в експлуатацію, та чому не був зареєстрований в передбаченому законом порядку. Наданий представником позивачки документ про надання спадкодавцю [PERSON] дозволу на будівництво не підтверджує обставин, що мають значення для вирішення справи. 5 Встановлено, що на момент відкриття спадщини, тобто станом на день смерті спадкодавця [PERSON], 14 січня 1996 року право власності на житловий будинок в с. Синевир, 413, Міжгірського району Закарпатської області, не було за ним зареєстровано. Враховуючи, що оскільки право власності не належало спадкодавцю [PERSON] на момент відкриття спадщини, то відповідно воно не входить до складу спадщини. Вирішуючи позов суд бере до уваги обставини, на які посилався представник відповідачки, зокрема, що згідно з ч.3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Зокрема, не підлягають доведенню обставини, встановлені рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 02.08.2012 року в справі №706/1057/12, щодо сторін про те, що: -будівля, в якій проживає позивачка [PERSON], яку вона вважає будинком № 413 в с. Синевир, з 1979 року підлягає зносу, хоч дотепер не знесена і в погосподарських книгах Синевирської сільської ради не значиться; -за цією будівлею з 1979 року земельна ділянка не закріплена; Таким чином, позовна вимога щодо визнання за позивачкою права власності на житловий будинок та належні до нього господарські будівлі і споруди, розташовані в с. Синевир, буд.413, Міжгірського району Закарпатської області в цілому, в тому числі на ? частину цього майна порядку спадкування за законом за [PERSON], що було спільною сумісною власністю подружжя, задоволенню не підлягає. Відмовляючи в задоволенні позову щодо визнання незаконним та скасування пункт 39 рішення 14 сесії пятого скликання Синевирської сільської ради Міжгірського району № 5 від 29.06.2008 року в частині безоплатної передачі [PERSON] у приватну власність земельної ділянки площею 0,07 га в с. Синевир, 412, Міжгірського району для будівництва і обслуговування житлового будинку та визнання незаконним і скасування державного акту на право власності на земельну ділянку суд виходить з того, що позивачка не підтвердила своє право власності чи користування на земельну ділянку, яка належить відповідачці, належними і допустимими доказами. Не доведено також протиправність рішення про передачу у приватну власність відповідачки земельної ділянки. Відмова у задоволенні позову щодо визнання недійсним державного акту на право власності на земельні ділянку тягне за собою відмову в задоволенні позовної вимоги щодо скасування реєстрації права власності на землю за відповідачкою.

Outcome: dismissed