Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

У липні 2016 року [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовною заявою до відповідача публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз», 3-ої особи, без самостійних вимог, на стороні відповідача первинної профспілкової організації Камянського відділення публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз» «про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди», уточнив яку просив: - визнати незаконним та скасувати наказ Дніпродзержинського управління газового господарства ПАТ «Дніпропетровськгаз» № 473-ДН/К від 24.06.2016 року про припинення трудового договору (контракту), у відповідності до якого [PERSON] було звільнено з посади водія автотранспортних засобів (вантажних) за прогули без поважних причин, за п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України; - поновити [PERSON] на посаді водія автотранспортних засобів (вантажні) автотранспортної служби Вільногірського цеху Верхньодніпровської дільниці Камянського відділення Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровськгаз»; - стягнути з публічного акціонерного товариства «Дніпропетровськгаз» на користь [PERSON] середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 24 червня 2016 року по 08 грудня 2017 року в сумі 24372 грн. 31 коп. - стягнути з публічного акціонерного товариства «Дніпропетровськгаз» на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 10 000 грн., спричинену незаконним звільненням. - стягнути з публічного акціонерного товариства «Дніпропетровськгаз» на користь [PERSON] судові витрати. В обґрунтування своїх уточнених позовних вимог позивач зазначив, що з 09.06.2015 року по 24.06.2016 року працював водієм автотранспортних засобів автотранспортної служби Вільногірського цеху Верхньодніпровської дільниці Дніпродзержинського управління газового господарства публічного акціонерного товариства «Дніпропетровськгаз». На момент розгляду справи, Дніпродзержинське управління газового господарства публічного акціонерного товариства «Дніпропетровськгаз» ліквідоване та замість нього створено структурний підрозділ Камянське відділення публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз», який не є юридичною особою, тому позивач звертається із позовом саме до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз». 24.06.2016 року позивача [PERSON] наказом № 473-ДН/К звільнено згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, з яким він не згоден. Згідно протоколу засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації Дніпродзержинського УЕГГ ПАТ «Дніпропетровськгаз» професійної спілки працівників газових господарств Дніпропетровської та Запорізької областей від 24.06.2016 року, підставою для звільнення позивача стало відсутність на робочому місці без поважних причин 06.06.2016 року, 07.07.2016 року та 08.06.2016 року, що не відповідає фактичним обставинам справи, так як у ці дні він перебував у відпустці. Оскільки 03.06.2016 року він знаходячись у службовому кабінеті механіка Вільногірського цеху Верхньодніпровської дільниці Дніпродзержинського УЕГГ ПАТ «Дніпропетровськгаз» [PERSON] свого безпосереднього керівника, прохав останнього надати відгул за рахунок раніше відпрацьованого часу у звязку з необхідністю вирішення питань особистого характеру. [PERSON] порадив позивачу подати заяву про відпустку без збереження заробітної плати, особисто допоміг скласти текст заяви та прийняв таку заяву, повідомивши, що позивач у відповідні дні може не виходити на роботу, ці ж обставини він повідомляв як керівництву, так і на засіданні профспілкового комітету. Однак, під час засідання профспілкового комітету з приводу звільнення позивача, [PERSON] пояснив, що заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати він [PERSON] дійсно допомагав писати, але відповідна заяву йому надана не була. Позивач наполягає, що відповідна заява про відпустку на 06.06.2016 року, 07.07.2016 року та 08.06.2016 року ним подана безпосередньому керівнику, за ініціативою самого керівника, що він підтверджує звукозаписом бесіди від 03.06.2016 року, зробленим ним на диктофон мобільного телефону. Середньоденна заробітна плата складає 67 грн. 89 коп., період невиплаченої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 24.06.2016 року по 08.12.2017 року (день подання змін до первісного позову до суду) становить 359 робочих днів. Загальний розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу складає 24372 грн. 51 коп. Крім того, позивач вказує, що незаконне звільнення призвело до сильних душевних страждань, яких він зазнав внаслідок неможливості забезпечувати свою родину, пошуку нових джерел заробітку, внаслідок чого змінився його сталий життєвий уклад, тим самим завдало йому моральної шкоди, розмір якої він оцінює в 10000 грн. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Відповідно до п. 9 Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] надали суду пояснення, згідно яких 06.06.2016 року, 07.07.2016 року та 08.06.2016 року позивач дійсно був відсутній на роботі, проте про свою відсутність попередив свого безпосереднього керівника [PERSON], останній особисто у своєму кабінеті диктував заяву [PERSON] про надання відпустки на зазначені дні та вказана заява була передана [PERSON], тому вважає, що звільнення відбулось незаконно, тому позивач підлягає поновленню на роботі та стягненню на свою користь середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Крім того, позивачу завдано моральної шкоди у розмірі 10000 грн., оскільки незаконне звільнення призвело до сильних душевних страждань, яких він зазнав внаслідок неможливості забезпечувати свою родину, пошуку нових джерел заробітку, внаслідок чого змінився сталий життєвий уклад; крім того, був змушений звертатися до адвоката, суду за захистом порушених прав. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечував, зазначив, що при звільненні [PERSON] були дотриманні всі вимоги трудового законодавства, вказав, що дійсно [PERSON] допомогав позивачу коректно скласти заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати, проте саму заяву не бачив і особисто від відповідача не отримував. Крім того, представник відповідача послався на те, що докази, надані позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог не можуть бути розцінені як належні, достовірні та достатні. Так само, представник відповідача вважав, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки доказів завдання такої шкоди позивачем не надано. Представник третьої особи [PERSON] проти задоволення позову заперечував, вважав, що вимоги трудового законодавства при звільненні [PERSON] дотриманні. Свідок позивача - [PERSON] підтвердив факти наявності конфлікта [PERSON] з безпосереднім керівництвом та намагання керівництва звільнити позивача. Свідки відповідача - [PERSON] та [PERSON] надали показання, що [PERSON] повинен був отримати візи на заяві про відпустку у механіка та начальника цеха, після цього така заява передавалась до Дніпродзержинського УЕГГ. Свідок відповідача [PERSON] пояснив, що заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати він [PERSON] дійсно допомагав, але відповідна заяву йому надана не була. Вислухав сторони, свідків, вивчив матеріали позовної заяви, дослідив докази надані сторонами, суд приходить до наступного: Як встановлено, позивач [PERSON] з 09.06.2015 року по 24.06.2016 року працював водієм автотранспортних засобів автотранспортної служби Вільногірського цеху Верхньодніпровської дільниці Дніпродзержинського управління газового господарства публічного акціонерного товариства «Дніпропетровськгаз», що підтверджується записами в його трудовій книжці (а. с. 4). На момент розгляду справи Дніпродзержинське управління газового господарства публічного акціонерного товариства «Дніпропетровськгаз» ліквідоване та замість нього створено структурний підрозділ Камянське відділення ПАТ «Дніпропетровськгаз», який не є юридичною особою, тому належним відповідачем є публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз», що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (а. с. 132) 06.06.2016 року, 07.07.2016 року та 08.06.2016 року складені акти про відсутність на роботі позивача (а. с. 25 29). 24.06.2016 року позивача [PERSON] наказом № 473-ДН/К звільнено згідно п 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 5). Відповідно до п 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до протоколу засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації Дніпродзержинського УЕГГ ПАТ «Дніпропетровськгаз» професійної спілки працівників газових господарств Дніпропетровської та Запорізької областей від 24.06.2016 року, підставою для звільнення позивача стало відсутність на робочому місці без поважних причин 06.06.2016 року, 07.07.2016 року та 08.06.2016 року (а. с. 6). Згідно пояснень позивача, зафіксованих у вказаному протоколі, 03.06.2016 року він звернувся до механіка Вільногірського цеху Верхньодніпровської дільниці Дніпродзержинського УЕГГ ПАТ «Дніпропетровськгаз» [PERSON] свого безпосереднього керівника, прохав останнього надати відгул за рахунок раніше відпрацьованого часу у звязку з необхідністю вирішення питань особистого характеру, надав йому відповідну заяву. [PERSON] пояснив, що заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати він [PERSON] дійсно допомагав, але відповідна заяву йому надана не була. Згідно пояснювальної позивача (а. с. 24), позивач писав заяву про надання відпустки за власний рахунок без збереження заробітної плати 06.06.2016 року, 07.07.2016 року та 08.06.2016 року в кабінеті [PERSON] під його диктовку 03.06.2016 року, на що в нього є відповідні докази у вигляді запису на диктофон. Позивачем суду наданий звукозапис розмов з [PERSON] (а. с. 143). Згідно вказаного запису, розмова мала місце 03.06.2016 року 6:11 хв. запису 0016. Із вказаного запису слідує, що позивач мав конфлікт із своїм керівництвом. На 2:37-2:57 хв. [PERSON] пропонує [PERSON] звільнитися за погодженням сторін, залишивши цю заяву у нього, [PERSON], так само і залишивши несправну машину, водієм якої є позивач (4:38 4:58 хв.). 8:43 хв. [PERSON] знов надає пропозицію про звільнення за угодою сторін, на що позивач надає відмову, 10:27 хв. пропозиція [PERSON] про відпустку за власний рахунок на тиждень, на питання позивача щодо необхідності передачі машини на ділянку, [PERSON], відповідає, що машина залишиться у нього. На 12:10 хв. вищевказані особи знаходять у приміщенні. З 16:17 по 17:49 хв. [PERSON] диктує [PERSON] заяву на відгул на 06.06.2016 року, 07.06.2016 року, 08.06.2016 року. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема електронними доказами. Ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом - ст. 78 ЦПК України щодо недопустимості доказів. Згідно ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а відповідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст. 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Тож, позивачем наданий саме електронний доказ звукозапис розмови. Суд вважає, що вказаний доказ є належним і допустимим, а заперечення представника відповідача щодо невідповідності його таким вимогам необґрунтованими, оскільки здійснення звукозапису відповідної розмови, не порушує ані вимог ст. 32 Конституції України, ні інших нормативно-правових актів та, виходячи з положень ст. 19 Конституції України, є дозволеним. Щодо відповідності вказаного доказу фактичним обставинам події, то з боку відповідача заперечень із зазначеного приводу не надходило, доказів, які б спростовували такі обставини не надходило. Таким чином, спростовуються показання свідка відповідача [PERSON] щодо того, що заяву [PERSON] він не бачив. Крім того, звукозапис, наданий позивачем, підтверджує наявність конфлікту з безпосереднім керівництвом та бажанням останнього звільнити [PERSON] Вказані обставини підтверджуються і свідком позивача [PERSON], який в той час працював слюсарем газової служби. Звукозапис узгоджується з іншими доказами, дослідженими в судовому засіданні протоколом засідання профспілкового комітету № 19 від 24.06.2016 року, показаннями свідків, поясненнями третьої особи. З урахуванням вищенаведеного, суд критично відноситься до показань свідка [PERSON] про те, що заява [PERSON] йому передана не була. Згідно пояснень свідків відповідача [PERSON], економіста з праці ПАТ «Дніпропетровськгаз», та [PERSON], начальника вільногірського цеху Дніпродзержинського УЕГГ ПАТ «Дніпропетровськгаз» на момент звільнення позивача, [PERSON] повинен був отримати візи на заяві про відпустку у механіка та начальника цеха, після цього така заява передавалась до Дніпродзержинського УЕГГ. Судом встановлено, що позивач узгодив питання своєї відпустки без збереження заробітної плати із механіком [PERSON], який прийняв відповідну заяву та сказав [PERSON], що той вільний на 06.06.2016 року, 07.06.2016 року, 08.06.2016 року, а заява буде передана за належністю та наголошував, що виступає від імені керівництва. Тому, вина позивача у тому, що заява не передана начальнику вільногірського цеху та далі за належністю відсутня, [PERSON] був відсутній на роботі за поважних причин, тож прогул з його боку відсутній, а звільнення, відповідно, незаконне. До того ж, відповідно до ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення. Позивач стягнень за останній рік не мав, негативні характеристики щодо нього суду не надані, тому накладення на позивача стягнення у вигляді звільнення необґрунтоване, оскільки є занадто суворим. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про визнання незаконним та скасування наказу Дніпродзержинського управління газового господарства ПАТ «Дніпропетровськгаз» № 473-ДН/К від 24.06.2016 року про припинення трудового договору (контракту), у відповідності до якого [PERSON] було звільнено з посади водія автотранспортних засобів (вантажних) за прогули без поважних причин, за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та поновлення на посаді водія автотранспортних засобів (вантажні) автотранспортної служби вільногірського цеху верхньодніпровської дільниці Камянського відділення публічного акціонерного товариства «Дніпропетровськгаз» підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. При вирішенні питання щодо періоду, за який повинно бути стягнена середня заробітна плата за час вимушеного прогулу, суд враховує процесуальну поведінку сторін, в тому числі з боку відповідача, який неодноразово заявляв клопотання виклик свідків, невчасно надавав витребувані докази, що обєктивно вплинуло на строк розгляду справи. З урахування ч. 2 ст. 235 КЗпП, позовні вимоги про стягнення з відповідача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 24 червня 2016 року по дату постановлення судом рішення по даній справі також підлягають задоволенню. У відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100, розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу, який відповідач повинен сплатити становить 28174 (двадцять вісім тисяч сто сімдесят чотири) грн. 35 коп., виходячи з наступного розрахунку: Термін розрахунку останні два повні робочі місяці, тобто квітень-травень 2016 року (ч. 2, 3 Порядку). Середньоденна заробітна плата складає: 2190 грн. (квітень 2016 року) + 1612,73 грн. (травень 2016 року): 56 робочих днів за два місяці = 67,89 грн. Період невиплати заробітної плати за час вимушеного прогулу з 24.06.2016 року по 15.02.2018 року становить 415 робочих днів. Загальний розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу по день фактичного розрахунку складає: 67,89 грн. х 415 робочі дні = 28174 (двадцять вісім тисяч сто сімдесят чотири) грн. 35 коп. Позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Незаконне звільнення призвело до душевних страждань позивача, яких він зазнав внаслідок неможливості забезпечувати свою родину, пошуку нових джерел заробітку, внаслідок чого змінився сталий життєвий уклад; крім того, був змушений звертатися до адвоката, суду за захистом порушених прав. Проте, суд вважає, що розмір моральної шкоди, завданий [PERSON] незаконним звільненням, становить 3000 грн., вказана суму підлягає стягненню з відповідача на його користь. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, оскільки, при подачі позовної заяви позивача було звільнено від сплати судових витрат у вигляді судового збору за дві вимоги майнового характеру та дві вимоги немайнового характеру, суд вважає, що 2204,80 грн. необхідно стягнути з відповідача на користь держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial