Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

У листопаді 2017 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернулась [PERSON] із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування удаваним, визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна, посилаючись на те, що вона з 10 жовтня 1997 року перебувала у шлюбі з [PERSON], зареєстрованому Відділом реєстрації актів громадського стану Київської райадіміністрації Одеської міської ради, актовий запис № 722. Позивач зазначила, що 03 лютого 2005 року між [PERSON] [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, що підтверджується договором дарування від 03.02.2005 р., зареєстрованого в реєстрі за № Д-456, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до цього договору [PERSON] та [PERSON] подарували відповідачу квартиру [ADDRESS]. 21 лютого 2005 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS], що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.02.2005 р., номер витягу 6550966. Представник позивача у судове засідання не зявився. Але від нього через канцелярію суду надійшла заява, відповідно до якої він просить суд розглянути справу у його відсутність та відсутність позивача. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не зявився. Від нього до суду надійшла заява, відповідно до якої він просить суд розглядати справу у його відсутність та відсутність відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнають та просять суд відмовити позивачеві у повному обсязі. Також представником [PERSON] було надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого, він вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими посилаючись на те, що твердження позивача про удаваність зазначеного договору дарування не відповідає дійсності, спростовується змістом укладеного договору дарування, не підтверджується належними доказами. Окрім того, представник відповідача вважає, що позивач пропустила загальний строк позовної давності щодо вимог про визнання договору дарування від 03.02.2005 року удаваним, так як звернулася з позовом до відповідачів лише 08.11.2017 року, тобто після спливу більш ніж 12 років з моменту укладання правочину. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Від них через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги позивача вони не визнають та просять суд відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що позивачеві було відомо про укладення договору дарування, більш того, так як вона на той час працювала в агентстві по нерухомості усі правовстановлюючі документи на квартиру оформлювала вона, про час та місце укладання договору у нотаріуса домовлялася позивач. За ствердженням відповідачів, саме позивач запропонувала їм оформити передачу квартири на підставі Договору дарування, щоб заощадити на податках. Дослідивши матеріали\~справи,\~заслухавши доводи\~сторін, проаналізувавши і\~оцінивши надані\~докази у\~їх сукупності,\~суд дійшов\~до висновку,\~що позовні\~вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Сімейним кодексом України та Цивільним кодексом України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Встановлено,\~що [PERSON] з 17 жовтня 1997 року перебуває у шлюбі з [PERSON], зареєстрованому Відділом реєстрації актів громадського стану Київської райадміністрації виконкому Одеської міської ради, актовий запис № 722, що підтверджується свідоцтвом про одруження. Судом встановлено, що протягом останніх трьох років подружжя фактично припинили шлюбні відносини та проживають окремо, спільним побутом не повязані, однак шлюб у встановленому законом порядку між ними не розірвано. Як вибачається\~з матеріалів\~справи, 03 лютого 2005 року між [PERSON] [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, що підтверджується договором дарування від 03.02.2005 р., зареєстрованого в реєстрі за № Д-456, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до цього договору [PERSON] та [PERSON] подарували відповідачу квартиру [ADDRESS]. 21 лютого 2005 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS], що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.02.2005 р., номер витягу 6550966. Суд не може прийняти до уваги твердження позивача про удаваність договору дарування від 03 лютого 2005 року, так як вищевикладене спростовується змістом укладеного договору дарування, не підтверджується належними та допустимими доказами, а саме відповідно до п. 7 договору дарування [PERSON] та [PERSON] засвідчили, що укладання цього договору не повязане з виконанням обдаровуваним будь-яких дій майнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому. Також, сторонам договору нотаріусом розяснений зміст ст.ст. 227-235 ЦК України, що засвідчено їх підписами. У судовому засіданні позивач не надав на розгляд суду жодних доказів, які б підтверджували, що сторони договору приховали договір купівлі-продажу. Не доведені позивачем і твердження про те, що договір купівлі-продажу квартири був прихований з метою заощадити грошові кошти, які витрачалися сторонами для нотаріального оформлення цього договору. Більш того у відповідача [PERSON], після укладання договору виник обовязок по сплаті податку, що також було розяснено нотаріусом на підставі пункту 17 Договору дарування. Суд не може прийняти до уваги твердження позивача про те, що укладений Договор дарування є удаваним з тих підстав, що сторони договору не є родичами чи членами однієї сімї, оскільки нормами права, якими регулюються правовідносини договору дарування не передбачено обовязок дарувальника дарувати майно лише родичам чи членам родини. Крім того, відповідно до ст. 727 Цивільного кодексу України, дарувальник має паво вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров'я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Відповідно до ст. 728 Цивільного кодексу України, до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. На підставі висловленого, суд вважає позовні вимоги позивача про визнання договору дарування удаваним безпідставними, так як вона не є стороною договору дарування та не має відповідних прав та обов'язків, які можуть бути підставою для звернення з відповідним позовом до суду. Також позивач жодним чином не доводить до суду обставин набуття спірного майна у спільну сумісну власність подружжя за спільні кошти. Відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку успадкування. Так як квартира [ADDRESS] є особистою приватною власністю [PERSON] та не підлягає поділу, як сумісна власність. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. Згідно до ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно до ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. У судовому засіданні встановлено, що позивач обізнана про факт укладення Договору дарування від 03 лютого 2005 року з моменту його вчинення, що підтверджується позовними вимогами, заявленими позивачем, відзивами на позовну заяву, надану відповідачами по справі, в яких саме відповідачі стверджують, що оформленням правовстановлюючих документів та укладанням договору дарування займалася саме позивач. Також позивач не заперечувала проти того факту, що вже після укладання договору дарування, вона разом з чоловіком та дочкою стала мешкати у квартирі [ADDRESS] спільно. Згідно ст.77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У відповідності до приписів ст.ст.12-13, 81\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. [PERSON] не надала суду докази порушення її прав відповідачами. І лише у разі порушення таких прав позивач може звернутися до суду за їх захистом, обравши відповідний ефективний спосіб захисту права. В даному випадку, позивач не надала суду належних, допустимих, переконливих доказів у обґрунтування своїх вимог в розумінні ст.ст.76,81 ЦПК України. Крім того, позивач при розгляді справи не надав суду докази на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги. Відтак, оскільки позивачем не надано суду доказів на підтвердження своїх вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed