Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

У листопаді 2014 року [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 12 квітня 2011 року між ним та відповідачем КП «Видавництво «Прут» укладено договір, відповідно до умов якого відповідач зобовязався видати дві його книги та передати автору, а він був зобовязаний представити рукопис та сплатити кошти за таку роботу. При цьому друга книга за обумовлених у договорі умов мала бути видана у кількості 1000 екземплярів, вартістю 15\~000 грн. При цьому, вказував на те, що на виконання умов укладеного договору в кінці 2011 року була видана перша книга під назвою «Млечный путь», а також була розпочата робота з доопрацювання матеріалів для видавництва другої книги, проте в середині 2012 року керівник КП «Видавництво «Прут» повідомив про наявність фінансових проблем на підприємстві та необхідність внесення коштів на рахунок видавництва грошових коштів, у звязку з чим ним був сплачений аванс, крім того в 2012 року приватним підприємцем [PERSON] через відділення банку «Укрсоцбанк» на рахунок відповідача для його потреб, в рахунок виконання укладеного між ним та КП «Видавництво «Прут» договору було сплачено 1000 грн. Разом з тим, не зважаючи на виконання ним своїх фінансових зобовязань, відповідач КП «Видавництво «Прут» не виконало свої зобовязання та книгу видано не було, внаслідок чого ним понесені матеріальні витрати. Крім того, вважає, що крім матеріальної шкоди він також зазнав моральних страждань, які виразились у руйнуванні загального творчого плану видавництва книги під назвою «Шли до рассвета», його думки замість творчості були зайняті організаційними питаннями у звязку з чим він не зміг реалізувати інші творчі задуми і у світ не вийшли інші результати його творчої діяльності як автора, що є непоправною для нього втратою. Посилаючись на вказане, вважає, що спірні правовідносини між ним та КП «Видавництво «Прут» виникли унаслідок неналежного виконання відповідачем умов комерційно-видавничого договору й відповідно були порушенні його авторські права на створений ним у рукописній формі твір другої книги «Шли до рассвета», у звязку із чим, посилаючись а норми права, просив стягнути з КП «Видавництво «Прут» на його користь збитки у розмірі 3000 грн. та моральну шкоду в сумі 5000 грн., а також судові витрати. В ході судового розгляду справи від позивача надійшла заява, в якій останній просив подвоїти суму завданої йому шкоди у звязку з зміною курсу валют на фінансовому ринку України. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав викладених ним у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] обласної ради в судовому засіданні пояснила, що вимоги позивача до [PERSON] обласної ради є безпідставними, оскільки будь-які правовідносини між позивачем та [PERSON] міською радою відсутні. Крім того, КП «Видавництво «Прут», яке на даний момент перебуває в стані банкрутства, є самостійною юридичною особою, яка самостійно несе відповідальність за своїми зобовязаннями. Також вказував на те, що позов [PERSON] є недоведеним, оскільки позивачем на підтвердження своїх доводів не надано відповідних доказів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він спільно з позивачем займався написанням книги, при цьому грошові кошти за видавництво книги перераховувались як ними особисто так і різними спонсорами в їх інтересах. Вказував на те, що під час написання другої книги гроші у видавництва були, а в подальшому при зверненні до відповідача виявили, що за місцем його знаходження були закритті двері, ніяких відповідей не отримали. Книга не була видана й відповідно КП «Видавництво Прут» своїх зобовязань не виконало. В судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що до 21.12.2012 року він працював на посаді директора КП «Видавництво «Прут» та після свого звільнення усі справи та бухгалтерію він передав [PERSON]. Вказав також на те, що між позивачем та видавництвом не було укладено будь-яких письмових договорів про видавництво книги, але близько чотирьох років тому видавництвом була видана книга позивача та він отримав тираж, а в подальшому повідомив, що має бажання видати ще одну книгу та ним була внесена частина грошових коштів за її видавництво, яка точно сума коштів була внесена позивачем він не памятає. Друга книга позивача виданою не була, оскілки ним не надано видавництву матеріали, які повинні були бути надруковані. При цьому, пояснив, що за видавництво другої книги [PERSON] вносив кошти, однак в якій саме сумі не памятає та чи був йому повернутий аванс він не знає, оскільки уся документація видавництва , звіти тощо були передані обласній раді. Свідок [PERSON], будучи допитаним в ході розгляду справи, суду пояснив, що він з 27 грудня 2012 року був призначений тимчасово виконуючим обовязки КП «Видавництво «Прут». Про існування будь-яких відносин між видавництвом та позивачем йому невідомо, оскілки будь-яких договорів, укладених між КП «Видавництво «Прут» та [PERSON] йому як керівнику видавництва від колишнього директора [PERSON] не передавалося. Уся документація видавництва, у тому числі й фінансово-бухгалтерська колишнім директором видавництва йому була передана за актом приймання-передані, копія якого наявна в матеріалах справи та про існування будь-яких даних, які б підтверджували факт сплати [PERSON] коштів йому невідомо, актів звірки кредиторської заборгованості йому надані не були. Решта осіб, які беруть участь у справі, в судове засідання не зявились, хоча повідомлялись судом про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомили. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, покази свідків, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» цей Закон охороняє особисті (немайнові) і майнові права авторів та їх правонаступників, пов'язані із створенням та використанням творів науки, літератури і мистецтва (авторське право), і права виконавців, виробників фонограм та організацій мовлення (суміжні права). Статтею 440 ЦК України визначено майнові права інтелектуальної власності серед яких право на використання твору; виключне право дозволяти використання твору; право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом. Разом з тим, як вбачається з розяснень, які містяться в п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» від 04.06.2010 року № 5, відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом . При цьому порушником авторських і (або) суміжних прав можуть бути будь-які учасники цивільних відносин, що визначені в статті 2 ЦК , які своїми діями (бездіяльністю) порушують особисті немайнові і (або) майнові права суб'єктів авторських прав і (або) суміжних прав. У зв'язку з цим суду слід виходити з того, що майнова відповідальність за порушення авторського права і (або) суміжних прав настає за наявності певних, установлених законом, умов: факту протиправної поведінки особи (наприклад, вчинення дій, передбачених статтями 50 та 52 Закону; шкоди, завданої суб'єкту авторського права і (або) суміжних прав; причинно-наслідкового зв'язку між завданою шкодою та протиправною поведінкою особи; вини особи, яка завдала шкоди. Позивач повинен довести факт наявності в нього авторського права і (або) суміжних прав, факт порушення його прав відповідачем або загрозу такому порушенню, розмір шкоди (за винятком вимоги виплати компенсації), якщо вона завдана, та причинно-наслідковий зв'язок між завданою шкодою і діями відповідача. У відповідності до вимог п. а ст. 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права», порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для судового захисту, є зокрема вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав, визначені статтями 14 і 38 цього Закону, та їх майнові права, визначені статтями 15, 39, 40 і 41 цього Закону, з урахуванням передбачених статтями 21-25, 42 і 43 цього Закону обмежень майнових прав. Разом з тим, відповідно до положень ст.ст. 10,60 ЦПК України позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо порушення відповідачем визначених в розумінні положень Закону України «Про авторське право і суміжні права» його авторських прав. Проте, суд враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини й відповідно встановивши дійсні правовідносини сторін, приходить до наступного. Так, згідно положень ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зі змісту ст. 1 Закону України «Про видавничу справу» вбачається, що видавництвом є юридична особа, основним видом діяльності якої є видавнича діяльність, тобто організаційно-творча, господарсько-виробнича діяльність видавців, спрямована на підготовку і випуск у світ видавничої продукції. Видавнича справа спрямована на задоволення потреб особи, суспільства, держави у видавничій продукції та отримання прибутку від цього виду діяльності Судом встановлено, що основним видом діяльності КП «Видавництво «Прут» є видання книг та з 17.01.2013 року вказане підприємство перебуває в стані припинення (а/с 14-15). Разом з тим, наявність інформації про те, що КП «Видавництво «Прут» знаходить в стадії припинення, не є підставою, яка звільняє дане підприємство від відповідальності, оскільки відповідно до ст. 104 ЦК України та ст. 33 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обовязків іншим юридичним особам правонаступникам у результаті злиття, приєднання, поділу, перетворення (реорганізації) або в результаті ліквідації за рішенням, прийнятим засновниками (учасниками) юридичної особи або уповноваженими ними органом, за судовим рішенням або за рішенням державних органів, прийнятим у випадках, передбачених законом. Юридична особа є такою, що припинилась, з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи. Разом з тим, як убачається з витягу з державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, наявного у матеріалах справи, КП «Видавництво «Прут» знаходить в стадії припинення, однак відомості про його припинення відсутні. Будь-якого передавального акут ні головою [PERSON] обласної ради, ні [PERSON] обласною радою не затверджувались й відповідно доказів на підтвердження вказаного відповідачами суду не надано. Зокрема, як убачається з п. 2.1 статуту КП «Видавництво «Прут», видавництво створене з метою випуску книжково-журнальної та іншої друкованої продукції. Основу його діяльності складають замовлення підприємств, організацій, установ будь-якої форми власності, а також приватних осіб. Також, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем КП «Видавництво «Прут» була домовленість про видавництво книги «Млечный путь» автор [PERSON] та вказана книга була виготовлена 03.03.2012 року і передана вказаному видавництву, що підтверджується листом ТОВ ВПК «Черемош» від 09.02.2015 року згідно якого відповідач не розрахувався за виготовлення даної книги, а також показами колишнього директора вказаного підприємства [PERSON] допитаного в якості свідка (а/с 64). Крім того, як убачається з копії квитанцій до прибуткових касових ордерів № 48 та №68 від 17.08.2012 року та від 31.10.2012 року, які наявні в матеріалах [PERSON] видавництву було сплачено за виготовлення книги 1000 грн. Так, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Таким чином, за наслідками розгляду даної справи судом встановлено, що між позивачем та відповідачем існували договірні відносини спрямовані на виконання відповідачем робіт щодо видавництва книги, автором якої є позивач [PERSON], та оплати позивачем вказаних робіт, про що свідчать дії обох сторін, письмові докази по справі, зокрема лист ТОВ ВПК «Черемош» від 09.02.2015 року, копії квитанцій до прибуткових касових ордерів № 48 та №68 від 17.08.2012 року та від 31.10.2012 року відповідно, а також покази свідка [PERSON] (а/с 3). При цьому, частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Як вбачається з листа Комісії з припинення діяльності підприємств книжкової торгівлі, згідно рішення ХХV сесії [PERSON] обласної ради VІ скликання від 11.04.2014 року №26-25 КП «Видавництво «Прут» виключене з процесу реорганізації, керівник та працівники цього підприємства звільненні, що в свою чергу підтверджує твердження позивача, що відповідач належним чином не виконав своїх зобовязань та у звязку з наведеним замовлена ним книга виданою не була. При цьому, позивач стверджує, що майнова шкода завдана протиправними діями відповідача становить 3000 грн., разом з тим позивач в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження даного факту, оскільки з матеріалів справи та наданих позивачем доказів убачається лише те, що позивачем на рахунок Видавництва було перераховано грошову суму в розмірі 1000 грн. двома платежами, що підтверджується копіями відповідних квитанцій до прибуткового касового ордеру №48 від 17.08.2012 року на суму 350 грн. та до прибуткового касового ордеру №68 на суму 650 грн., при цьому будь-яких інших доказів перерахування позивачем грошових коштів в сумі 2000 грн. на рахунок відповідача за видавництво другої книги під назвою «Шли до рассвета» в судовому засіданні не здобуто, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди внаслідок порушення умов зобовязання на суму 1000 грн. Щодо доводів позивача в тій частині, що доказом перерахування ним коштів на рахунок Видавництва за друк його книги є також дані банківської установи, відповідно до яких ФОП «[PERSON]Г.» на рахунок видавництва були перераховані кошти в сумі 1000 грн. саме за видавництво його книги, то суд їх вважає безпідставними, оскільки інформаційною довідкою [PERSON] відділення ПАТ «Укрсоцбанк» від 04.06.2015 року підтверджено лише факт надходження на рахунок КП «Видавництво «Прут» грошових коштів в сумі 1000 грн. від ФОП [PERSON], разом з тим з вказаної довідки не вбачається, що дані грошові кошти належали позивачу, були перераховані в його інтересах та саме на виконання існуючої між ним та видавництвом домовленістю щодо видавництва другої книги «Шли до рассвета». Також суд вважає безпідставними вимоги позовами в частині стягнення з Видавництва на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн., з огляду на наступне. Так, ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від N 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Судом встановлено, що між сторонами виникли договірні правовідносини щодо видавництва створеної позивачем книги та щодо неналежного виконання яких вирішується даний спір. Так, відповідно до вимог ст.611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що домовленістю досягнутою між сторонами передбачено відшкодування моральної шкоди, крім того, порушення авторських прав позивача на створений ним твір в судовому засіданні не встановлено, а тому норми п. в абз. 2 ч. 1 ст. 52 Закону України ««Про авторське право і суміжні права» в даному випадку застосуванню не підлягають. При цьому, інших правових підстав, крім наведеної норми\~ЦК України, тобто, наявність іншого закону, яким передбачається можливість відшкодування моральної шкоди при порушенні стороною грошового зобовязання, позивачем не наведено і судом не встановлено. Крім того, позивачем не надано суду доказів документально понесених ним судових витрат, у звязку з чим відсутні підстави для задоволення вимог щодо стягнення на його користь судових витрат. Також відсутні підстави для задоволення позову [PERSON] в частині стягнення з відповідача завданої шкоди в подвійному розмірі, оскілки позивачем на неодноразове розяснення йому судом положень ст.ст. 10, 27 та 31 ЦПК України так і не було подано суду заяви про збільшення позовних вимог й відповідно не уточнено заявленого позову в частині суми коштів, які підлягають стягненню, із зазначенням чіткої суми, яку він просить стягнути на свою користь, а також із наведенням відповідного розрахунку даної суми боргу та його складових. При цьому, позивачем позовних вимог про стягнення суми боргу з урахуванням положень ст. 625 ЦПК, за змістом якої нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання та виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, не заявлено. Так, відповідно до положень ч. 3\~ст. 10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.\~ст. 57 - 60 ЦПК України. При цьому ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, суд оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню й відповідно на його користь з КП «Видавництво «Прут» підлягає стягненню кошти в сумі 1000 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial