Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

У квітні 2019 позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Головне територіальне управління юстиції у Київській області, в якому просила суд: встановити факт прийняття нею спадщини у вигляді житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , яка відкрилась після смерті її батька [PERSON] , померлого [INFO] ; визнати недійсними та скасувати: - свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.11.1994, видане Першою Київською обласною державною конторою на ім`я [PERSON] та зареєстроване в реєстрі за № 2-7210, на жилий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - договір дарування від 10.12.1994, відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар жилий будинок за адресою: [ADDRESS] ; - свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 29.12.2014 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Сподіним І.Л. на ім`я [PERSON] на жилий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за нею, спадкоємицею першої черги, право власності на будинок за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивувала тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] , який за життя заповіту не склав. Зі слів позивача, після його смерті відкрилась спадщина, що складалась із житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Позивач стверджувала, що на час смерті її батька у будинку проживали: він, його дружина [PERSON] та вона, його донька. Позивач вказувала, що її брат [PERSON] на час смерті батька в спадковому будинку не проживав, мав інше постійне місце проживання за адресою: [ADDRESS] , довгі роки не спілкувався ні з позивачем, ні з матір`ю. Позивач зазначила, що у 1995 році ще за життя матері вона звернулась до сільської ради з проханням вилучити у матері земельну ділянку, що належала батьку [PERSON] , та закріпити її за її дітьми. Рішенням виконкому Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 30.05.1995 № 65/1 було вилучено у [PERSON] земельну ділянку площею 2800 кв.м та надано її сину 1900 кв.м для обслуговування житлового будинку та її дочці, позивачу, для будівництва індивідуального житлового будинку в [ADDRESS] . Зі слів позивача, вона, користуючись спадковим майном, особисто упродовж наступних років сплачувала поточні платежі по податкам за користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказала, що 28.03.2001 на її ім`я на підставі рішення виконкому Софіївсько-Борщагівської сільради від 12.12.2000 № 291/3 було видано державний акт про право приватної власності на землю та передано їй у власність земельну ділянку площею 0,1232 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначила, що [INFO] померла її мати, після її смерті вона продовжувала користуватись спадковим майном, обробляти город, підтримувала у належному стані житловий будинок, сплачувала податки. Позивач повідомила, що до органів нотаріату вона не зверталась. Зі слів позивача, її брат [PERSON] виділеною йому земельною ділянкою не цікавився, як і станом та умовами життя їх матері. [INFO] помер брат позивача [PERSON] . 10.09.2014 позивач звернулась до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті її батька, її матері та брата. Позивач вказувала, що завідувач Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори повідомила її про те, що спадкова справа до майна померлого [INFO] [PERSON] заведена приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Сподіним І.Л. за № 4/2014. Завідувач Першої Київської обласної державної нотаріальної контори повідомила позивача, що спадкові справи до майна померлої [INFO] [PERSON] та померлого [INFO] [PERSON] у період з 2001-2014 роки не заводились Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою, рекомендовано також звернутись до Київського обласного державного нотаріального архіву. Позивач вказала, що на початку листопада 2014 року вона отримала лист від приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Сподіна І.Л., на адресу якого була направлена її заява про прийняття спадщини після смерті її батька, матері та брата та який повідомив її про те, що ним заведена спадкова справа № 4/2014 до майна померлого [INFO] [PERSON] та що до нього звернулась із заявою про прийняття спадщини дружина померлого [PERSON] , яка є спадкоємицею першої черги за законом, в той час як позивач є спадкоємицею другої черги за законом. При цьому, позивач вказала, що в листі приватний нотаріус не повідомив її, спадкоємицею якої саме спадкової маси стала відповідач. Зі слів позивача, вона намагалась про це дізнатись у відповідача, проте вона не дала відповіді на це питання і приблизно з кінця 2014 року припинила її доступ до спадкового майна, яким вона безперешкодно користувалась з часу смерті її батьків. Вона намагалась знайти порозуміння з відповідачем, проте це не дало ніяких результатів. У березні 2018 року з Київського обласного державного нотаріального архіву позивач отримала лист, згідно з яким після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , свідоцтво про право на спадщину не видавалось, але 09.02.1993 [PERSON] було подано заяву про прийняття спадщини. Також позивач зазначила, що в результаті спрямованих Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою до КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» нотаріальних запитів було отримано лист від 19.04.2018, згідно з яким за матеріалами інвентаризаційної справи право власності на будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 10.12.1994 старшим державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 1-3503. В подальшому позивач отримала копію цього договору дарування, згідно з яким [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Також позивач зазначила, що завдяки запиту нотаріуса БТІ було надано копію свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою 26.11.1994, згідно з яким спадкоємцем майна [PERSON] , померлого [INFO] , житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , є його дружина - [PERSON] . Позивач вказувала, що вона не могла дізнатись, яким чином мати, яку вона доглядала до останнього дня її життя і яка не мала освіти, без її відома змогла розпорядитись спадковим майном на користь брата. У подальшому позивач звернулась до адвоката, який склав відповідний адвокатський запит до Київського обласного державного нотаріального архіву з проханням надати копію спадкової справи, проте 01.08.2018 архів надав відповідь, що документи, що в нього знаходяться на зберіганні, становлять нотаріальну таємницю. На звернення позивача ГТУЮ у Київській області було надано відповідь від 28.12.2018, що з матеріалів спадкової справи вбачається, що 09.02.1993 на підставі заяви дружини [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок та легковий автомобіль після смерті [INFO] [PERSON] . Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу за № 32 до майна померлого [PERSON] , у цій заяві було вказано, що інших спадкоємців, крім неї, передбачених законом, немає. Позивач була переконана, що таку заяву мати сама не могла подати, що мали місце підробка документів та порушення спадкового законодавства. З огляду на викладене та посилаючись на вимоги законодавства, позивач звернулась до суду із цим позовом. Ухвалою судді від 02.05.2019 було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження, призначено підготовче засідання. 11.06.2019 відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якому вона заперечила проти доводів позивача, просила суд відмовити у задоволенні позову. Вказала на те, що позивач не проживала та не була зареєстрована на час смерті її батька [PERSON] [INFO] , що вона не надала доказів того, що вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Відповідач стверджувала, що саме її чоловік займався газифікацією спірного житлового будинку у 1994 році, що після смерті батька позивача спадщину прийняла лише її мати, що мати позивача прийняла рішення подарувати спірний житловий будинок чоловіку відповідача (брату позивача), так як за кошти померлого батька позивачу було придбано в Києві 2 квартири, на час підписання оспорюваного договору дарування мати позивача була здоровою фізично та психічно, що вказує і її звернення до виконкому Софіївсько-Борщагівської сільської ради у 1995 році щодо вилучення у неї земельної ділянки та передачу її позивачу та її брату. Також відповідач звертала увагу суду на те, що за спірною адресою: [ADDRESS] , знаходиться 2 земельні ділянки, одна з яких належить позивачу, тому подані останньою докази проведення електропостачання до житлового будинку та сплати податку стосуються саме її земельної ділянки та розміщеного на ній не введеного в експлуатацію житлового будинку, а не спірного житлового будинку. Крім того, відповідач повідомила, що спірний житловий будинок наразі є перебудованим та реконструйованим, а тому потребує узаконення, у цьому позивач участі не брала, всі роботи фінансувались за рахунок спільних коштів відповідача та її покійного чоловіка. Зі слів відповідача, починаючи з 2007 року вона та її чоловік постійно проживали та були зареєстровані у спірному житловому будинку. Ухвалами суду від 12.07.2019 було витребувано: з Відділу обліку та моніторингу інформацію про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області відомості про реєстрацію місця проживання громадянки України [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ), дата народження: [INFO] , місце народження: с. Софіївська Борщагівка, Києво-Святошинського району Київської області, а саме вказати дату прописки (реєстрації місця проживання) та дату виписки (зняття з реєстрації місця проживання) вказаної громадянки за наступними адресами: [ADDRESS] , [ADDRESS] ; у Відділі з питань реєстрації місця проживання /перебування фізичних осіб Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (бульвар Праці, 1/1, м. Київ, 02094) відомості про реєстрацію місця проживання громадянки України [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ), дата народження: [INFO] , місце народження: с. Софіївська Борщагівка, Києво-Святошинського району, Київської області, а саме вказати дату прописки (реєстрації місця проживання) та дату виписки (зняття з реєстрації місця проживання) вказаної громадянки за наступною адресою: [ADDRESS] ; з Київського обласного державного нотаріального архіву належним чином засвідчену копію спадкової справи № 42 до майна померлого [PERSON] , заведеної Першою київською обласною державною нотаріальною конторою на підставі заяви № 49 від імені [PERSON] від 09.02.1993; у Приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Сподіна Ігоря Леонідовича належним чином засвідчену копію спадкової справи № 4/2014 до майна померлого [PERSON] , який помер [INFO] ; з Першої київської обласної державної нотаріальної контори належним чином засвідчену копію договору дарування від 14.12.1994, відповідно до якого [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . 18.09.2019 відповідачем було подано заяву про застосування до вимог позивача позовної давності, в якій вона просила суд у зв`язку із пропуском позивачем встановленого законодавством трирічного строку на звернення до суду відмовити їй у задоволенні позову. Вказала на те, що з листа приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Сподіна І.Л. від 02.11.2014 позивач дізналась, що є спадкоємицею другої черги спадкування за законом після смерті її брата, тому, так як спадщину прийняла відповідач, спадкоємиця першої черги спадкування за законом, вона до спадкування не закликається. Вважала, що позивач з 03.11.2014 протягом 3 років мала право звернутись до суду із цим позовом, однак цього не зробила. Ухвалою суду від 29.11.2019 було витребувано з Київського обласного державного нотаріального архіву належним чином засвідчену копію договору дарування від 10.12.1994, відповідно до якого [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . Ухвалою суду від 29.11.2019 було закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою суду від 09.06.2021 було замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Головне територіальне управління юстиції у Київській області на його правонаступника - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ). Позивач та її представник в судове засідання з`явились, позов підтримали, просили його задовольнити в повному обсязі. Відповідач та її представник в судове засідання також з`явились, проти позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні. Третя особа свого представника в судове засідання не направила, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена. Вислухавши пояснення осіб, які брали участь в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі письмові докази, показання свідків у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. З огляду на предмет та підстави позову, а також характер спірних правовідносин суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми та судову практику. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку. У відповідності до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з ст. 71 ЦК УРСР 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої пору шено (позовна давність), встановлювався в три роки. У ст. 76 ЦК УРСР 1963 року вказано, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно до статей 524, 529 ЦК УРСР 1963 року, чинного на час відкриття та оформлення спадщини після смерті особи, спадкоємство здійснюється за законом і заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є в рівних частках діти та дружина померлого. Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно зі статтями 549, 554 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців із дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 та 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Відповідно до ст. 560 ЦК УРСР 1963 року спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. З огляду на ч.ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про власність» власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. З ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР 1963 року вбачається, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. За приписами ч. 1 ст. 59 ЦК УРСР 1963 року угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Статтею 15 ЦК України 2003 року визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України 2003 року кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права, 2) визнання правочину недійсним, 3) припинення дії, яка порушує право, 4) відновлення становища, яке існувало до порушення, 5) примусове виконання обов`язку в натурі, 6) зміна правовідношення, 7) припинення правовідношення, 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди, 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Крім того, ст. 256 ЦК України 2003 року передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. З огляду на ст. 257 ЦК України 2003 року загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України 2003 року перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частинами 2, 3, 4 ст. 267 ЦК України 2003 року визначено, що Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У відповідності до ст. 328 ЦК України 2003 року право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно з ст.1216 ЦК України 2003 року спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). В силу вимог ст. 1218 ЦК України 2003 року до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України 2003 року право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У ст. 1258 ЦК України 2003 року передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1261 ЦК України 2003 року у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною п`ятою статті 1268 ЦК України 2003 року встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким згідно із частиною другою статті 1220 цього Кодексу є день смерті особи. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України 2003 року спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до п. 4 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України 2003 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. З урахуванням п.п. 6, 7 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України 2003 року правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. До позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред`явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. З огляду на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 28.12.2020 у справі № 482/2163/17, суд вправі встановлювати лише такі факти, які за своїми ознаками є юридичними фактами, тобто такими, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності певних прав. Факти неюридичного характеру не підлягають встановленню судом як у позовному, так і непозовному провадженні. У Постанові Верховного Суду України від 14.05.2014 року у цивільній справі 6-42цс14 було закцентовано увагу на тому, що прийнята спадщина на підставі частини другої статті 548 ЦК УРСР належить спадкоємцю з моменту відкриття спадщини, збереження або втрата набутого спадкодавцем права власності на спадкове майно з фактом отримання чи неотримання ним свідоцтва про право на спадщину не пов`язана, а свідоцтво є лише документальним підтвердженням цього права (стаття 560 ЦК УРСР). З огляду на правовий висновок ВС, викладений у постанові від 25.03.2020 у справі № 305/235/17, під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплаті податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках, передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України передбачено, що суд, серед іншого, розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. З урахуванням предмету та підстав позову, характеру спірних правовідносин та проаналізованих правових норм та судової практики, судом з наданих йому доказів встановлено наступне. У свідоцтві про народження позивача її батьками вказані [PERSON] та [PERSON] , доказів того, що саме [PERSON] та [PERSON] є батьками позивача, суду надано не було, проте це не заперечувалось сторонами. [INFO] помер [PERSON] , що вбачається зі свідоцтва про смерть. За матеріалами спадкової справи до майна померлого [INFO] [PERSON] 09.02.1993 до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори звернулась із заявою дружина померлого [PERSON] , вказала, що вона прийняла спадщину після смерті чоловіка, інших спадкоємців, передбачених законодавством, немає. 26.11.1994 від [PERSON] надійшла заява, в якій вона просила видати їй свідоцтво про право на спадщину. До заяви було додано довідку виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, відповідно до якої саме вона прийняла спадщину після смерті [PERSON] , до складу якої входить житловий будинок в [ADDRESS] , розміщений на земельній ділянці площею 0,28 га. 26.11.1994 державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим № 2-7200, відповідно до якого після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , спадкоємцем його майна є його дружина [PERSON] , майно складається з житлового будинку, загальною жилою площею 34,6 кв.м, що знаходиться в [ADDRESS] . Доказів того, що інші спадкоємці, в тому й числі й позивач, протягом 6 місяців з дня смерті [PERSON] вчинили дії, що свідчили б про їх фактичний вступ в управління та володіння спадковим майном, суду надано не було. 09.12.1994 [PERSON] подарувала [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого старшим державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори за реєстровим № 1-3503, житловий будинок, загальною жилою площею 34,6 кв.м, що знаходиться в [ADDRESS] . З огляду на відмітку на цьому договорі у 1995 році право власності на цей житловий будинок було зареєстровано в БТІ за [PERSON] . Відповідно до рішення виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 65/1 від 30.05.1995 було вилучено у [PERSON] земельну ділянку 2800 кв.м та надано її сину [PERSON] - 1900 кв.м для обслуговування житлового будинку та її доньці [PERSON] 900 кв.м для будівництва індивідуального житлового будинку в [ADDRESS] . 28.03.2001 позивач отримала на своє ім`я на підставі рішення виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 291/3 від 12.12.2000 Державний акт на право приватної власності на землю серії І-КВ № 028848 на земельну ділянку площею 0,1232 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до опису меж земельної ділянки у Державному акті по межі Г-Д розміщена ділянка, належна [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про смерть. Рішенням Софіївсько-Борщагівської сільської ради № 12/3 від 24.12.2003 було передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,1544 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, за адресою: [ADDRESS] . У 2005 році на замовлення позивача було розроблено робочий проект однофазного електропостачання житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , проте, з огляду на те, що у власності позивача вже перебувала земельна ділянка за такою ж адресою, встановити, що цей проект стосувався саме спірного спадкового будинку, не можливо. З наданих позивачем суду квитанцій вбачається, що нею сплачувався у 1995-2001 роках податок на землю, проте, з огляду на те, що позивачу у 1995 році було виділено у власність земельну ділянку, за яку саме земельну ділянку було сплачено цей податок, із цих документів встановити не можливо. [INFO] помер [PERSON] , що вбачається зі свідоцтва про смерть. Відповідач є дружиною померлого [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу від 18.04.1996. За матеріалами спадкової справи до майна померлого [INFO] [PERSON] спадщину після його смерті прийняла відповідач, як його дружина. На час смерті [PERSON] йому належали на праві власності, в тому числі, й спірний житловий будинок, загальною площею 64,5 кв.м, житловою площею 33,8 кв.м, а також земельна ділянка з кадастровим номером 3222486201:01:029:0007, площею 0,1544 га, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 09.12.1994 № 1-3503, державним актом на право власності на земельну ділянку від 15.04.2004 та Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 05.09.2014. 29.12.2014 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу було видано на ім`я відповідача свідоцтва про право на спадщину за законом за реєстровими №№ 468 та 475 на житловий будинок загальною площею 64,5 кв.м, житловою площею 33,8 кв.м, та земельну ділянку з кадастровим номером 3222486201:01:029:0007, площею 0,1544 га, за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.04.2019 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222486201:01:029:0007, площею 0,1544 га, та житловий будинок, загальною площею 64,5 кв.м, житловою площею 33,8 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , 29.12.2014 було зареєстровано за відповідачем на підставі свідоцтв про право на спадщину від 29.12.2014 за реєстровими №№ 468 та 475. 11.10.2014 листом Перша Київська обласна державна нотаріальна контора повідомила позивача про те, що спадкова справа до майна померлої [INFO] [PERSON] не заводилась, спадкова справа до майна померлого [INFO] [PERSON] у період 2001-2014 роки також не заводилась, стосовно заведення такої спадкової справи до 2001 року порадила інформацію дізнатись у Київському обласному нотаріальному архіві. Листом за № 664 від 19.04.2018 КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області» повідомило про те, що право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 10.12.1994 старшим державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори за № 1-3503 (зареєстровано в БТІ 24.05.1995 під реєстровим № 396 в книзі 2), згідно з технічною інвентаризацією станом на 19.09.2004 загальна площа будинку складає 64,8 кв.м (у тому числі площа самочинно збудованої прибудови - 14,6 кв.м), житлова площа зменшена на 0,8 кв.м за рахунок поточного ремонту, що не належить до самочинного будівництва та складає 33,8 кв.м. 18.09.2018 листом за № 675 виконавчий комітет Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області повідомив адвоката позивача про те, що за даними по господарської книги села власником земельної ділянки та житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , є відповідач. З 11.01.2007 відповідач зареєстрована за адресою спірного житлового будинку: [ADDRESS] , що вбачається з відмітки у її паспорті. За даними виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області відповідач за спірною адресою зареєстрована з 09.01.2007, що вбачається з листа № 1873 від 03.06.2019. Відповідно до листа Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 06.08.2019 [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 11.10.1973 по 21.10.1993. Згідно з актом депутата Софіївсько-Борщагівської сільської ради Левченка О.І. від 08.07.2019 на земельній ділянці площею 0,1232 га, належній позивачу на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 28.03.2001, розташовані садовий будинок, не введений в експлуатацію, криниця, електричні стовпи та інші господарські споруди, ділянка по периметру обгороджена парканом. Відповідно до листа відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 24.07.2019 позивач була зареєстрована станом на 23.02.2002 за адресою: [ADDRESS] . Допитана в судовому засіданні 18.02.2020 та 30.03.2021 свідок [PERSON] суду повідомила, що є донькою позивача, пам`ятає все з 5 років, мати проживала постійно по [ADDRESS] , але кожну п`ятницю після школи їхала до баби, на момент смерті діда бабі було 75 років, мати доглядала і діда, і бабу до самої смерті, її брат [PERSON] за ними не доглядав, після смерті баби мати користувалась її будинком, платила платежі, робила ремонт, стосунки матері і її брата [PERSON] були ніякі, конфліктні, у 2018 році матері стало відомо з документів БТІ, що спадковий будинок належить її брату, брат [PERSON] перешкоджав матері приходити в будинок, на момент смерті діда їй було 15 років, вона вчилась у Дніпровському районі м. Києва, але в п`ятницю, суботу та неділю вона разом з позивачем проживала у спадковому будинку. Допитаний у судовому засіданні 22.10.2020 свідок [PERSON] суду повідомив, що він з дитинства проживає у селі Софіївська Борщагівка, позивач із 70-х років не проживає у с. Софіївська Борщагівка, дуже рідко провідувала батьків, за життя її батьки купили 2 квартири і вона сказала, що претендувати на житло в с. Софіївській Борщагівці не буде, [PERSON] подарував [PERSON] ще 0,03 га землі, за життя батьків [PERSON] не проживала в селі, при живій матері не ходила на подвір`я матері, а на свою земельну ділянку йшла з іншого боку, батьків позивач не доглядала, організовував поховання батьків [PERSON] . Допитаний у судовому засіданні 22.10.2020 свідок [PERSON] суду повідомив, що є троюрідним братом позивача, живе у [ADDRESS] , був другом батька позивача, [PERSON] казав, що батько за життя казав, що хата дістанеться йому, [PERSON] , а земельна ділянка - [PERSON] , після смерті батька мати говорила те саме, у 90-х роках робився поділ земельної ділянки і позивачу була виділена її частина, за життя батька позивач не проживала з батьками, батька ховав [PERSON] , доглядав за ним також він, [PERSON] не допомагала батькам при житті, а батьки їй допомагали. Допитаний у судовому засіданні 22.10.2020 свідок [PERSON] суду повідомив, що він є троюрідним братом позивача та її померлого брата, позивач не доглядала своїх батьків, в хату, де проживали її батьки вона зовсім не приходила, [PERSON] йому казав, що батько купив позивачу квартиру, позивач не приймала спадковий будинок. Допитана у судовому засіданні 22.10.2020 свідок [PERSON] суду повідомила, що живе у с. Софіївська Борщагівка по вул. Жовтнева, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і батьки поділили землю на трьох, [PERSON] сказав, що свою частку дасть [PERSON] , позивач ремонт у материному будинку не робила, станом на 1992 рік там не проживала, батьків доглядав [PERSON] . Допитаний у судовому засіданні 09.02.2021 свідок [PERSON] суду повідомив, що знає [PERSON] із весілля, позивача побачив лише у 2020 році, ремонт у будинку робили відповідач з [PERSON] , а позивач нічого там не робила, він там її не бачив. Допитана у судовому засіданні 09.02.2021 свідок [PERSON] суду повідомила, що вона все життя живе у с. Софіївській Борщагівці, позивачу купили квартиру і вона там проживала, біля будинку є город, який баба сама обробляла, позивач ходила по селу і просила, щоб свідчили за неї, вона ніколи позивача на городі не бачила, вона була у будинку лише на похоронах, хто там жив і помер не знає. Допитана у судовому засіданні 09.02.2021 свідок [PERSON] суду повідомила, що вона проживає через 5 хат від будинку, позивач ходила до матері, але з нею не проживала, обробляв город, займався теплицями, квітами, газифікацією [PERSON] , позивач цього не робила, тільки один раз, коли мати була жива, позивач поклеїла шпалери в будинку, доглядали матір відповідач та [PERSON] , у позивача з братом були конфлікти через хату та землю. Допитана у судовому засіданні 09.02.2021 свідок [PERSON] суду повідомила, що вона проживає у [ADDRESS] , позивач просила у своєї матері гроші на другу квартиру, також мати позивача казала, що позивач просила у неї землю, позивач раніше отримала квартиру і станом на квітень 1992 року разом з батьками не проживала, [PERSON] більше часу проводив з батьками, ховав їх, стосунки між братом і сестрою були нормальними, поки землю не поділили, позивач проживала з батьками, поки заміж не вийшла, коли проживала біля трамвайної зупинки, то приходила до матері, їсти приносила, але в будинку не жила. Допитана у судовому засіданні 09.02.2021 свідок [PERSON] суду повідомила, що є рідною сестрою відповідача, що позивач нічого не робила на городі, в селі не проживала, батьки купили їй 2 квартири. З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм суд приходить до наступних висновків. Суду не було надано позивачем довідки органу місцевого самоврядування про те, що вона безпосередньо перед смертю [INFO] свого батька [PERSON] проживала разом з ним та продовжувала постійно жити у спадковому будинку мінімум протягом півроку після цього, довідки державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що вона після відкриття спадщини 25.04.1992 сплачувала податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню за спадковий будинок та земельну ділянку, на якій він розміщений, запису у її паспорті або в будинковій книзі, який би підтверджував, що вона була постійно прописана (зареєстрована) у спадковому будинку, інших документів, що підтверджували б обставини того, що позивач, як спадкоємець, протягом півроку з дня смерті її батька вчинила дії, що свідчать про її фактичний вступ в управління та володіння спадковим майном. Тобто, позивач всупереч вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України не довела факту прийняття нею спадщини після смерті [INFO] її батька [PERSON] . Так само позивач не довела суду факту її постійного проживання на час смерті [INFO] її матері [PERSON] разом з нею та й не просила суд його встановити, хоча на ці спадкові правовідносини в силу вимог п. 4 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України 2003 року розповсюджуються вимоги саме ЦК України 2003 року, а вона протягом півроку до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері не зверталась і не була прописана разом з нею на час її смерті. Викладені у позовній заяві доводи позивача, що вона постійно проживала разом з батьками у спадковому будинку, робила там ремонт, доглядала за батьками, були спростовані показами свідків, яких було заявлено відповідачем, та не було підтверджено належними та допустимими доказами. Більш того, факт вилучення у 1995 році у матері позивача земельної ділянки під спірним житловим будинком та поділу цієї ділянки між позивачем та її братом, а потім отримання позивачем державного акту на її земельну ділянку у 2001 році у визначених межах з вказівкою на розміщення земельної ділянки її брата по сусідству у місці знаходження спірного житлового будинку, вказує на те, що їй було відомо вже у той час про те, що спірне майно належить саме [PERSON] . Всі інші позовні вимоги з огляду на підстави позову є похідними від вимоги [PERSON] про встановлення факту прийняття нею спадщини. А отже, так як відсутні підстави визнати, що позивач прийняла спадщину після смерті своїх батьків, відсутні й підстави визнавати недійсними та скасовувати оспорювані нею свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.11.1994, договір дарування від 10.12.1994 та свідоцтво про прав на спадщину за законом від 29.12.2014, а також визнавати право власності за позивачем на спірний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Інших підстав для визнання оспорюваних свідоцтв та договору, а також визнання за позивачем права власності на спірний житловий будинок заявлено та встановлено не було. Тому у задоволенні позову суд відмовляє у повному обсязі. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову по суті, немає підстав для застосування позовної давності до вимог позивача. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, так як позов залишено без задоволення, суд залишає судові витрати за позивачем. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З урахуванням викладеного, у відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ст.ст. 41, 55, 58 Конституції України, ст.ст. 48, 59, 71, 76, 524, 529, 548, 549, 554, 560 ЦК УРСР 1963 року, ст.ст. 15, 16, 256, 257, 261, 267, 328, 1216-1218, 1223, 1258, 1261, 1268, 1296, п.п. 4, 6, 7 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України 2003 року, ст. 4 Закону України «Про власність», рішення ЄСПЛ (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010), ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-82, 141, 259, 263-268, 293, 315, 351, 352, 354 ЦПК України, -

Outcome: dismissed