Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати спільним сумісним майном подружжя, його та [PERSON] , наступне майно: земельну ділянку площею 0,2 га, кадастровий номер 3221282801:01:023:0003, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; незавершений будівництвом (ступінь готовності 100\~%) житловий будинок, загальною площею 274,7 м2, житловою площею 110,8 м2, нежитловою площею 163,9 м2, із господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за цією ж адресою; автомобіль марки Volvo?, модель V40CC, реєстраційний номер [NUMBER] ; автомобіль марки Toyota?, модель RAV 4?, реєстраційний номер [NUMBER] . У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя просив визнати за ним і відповідачем [PERSON] , за кожним із них, право власності на Ѕ частку земельної ділянки площею 0,2 га, кадастровий номер 3221282801:01:023:0003, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та Ѕ частку незавершеного будівництвом (ступінь готовності 100\~%) житлового будинку, загальною площею 274,7 м2, житловою площею 110,8 м2, нежитловою площею 163,9 м2, із господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за вказаною адресою на зазначеній вище земельній ділянці. У порядку поділу спільного майна подружжя просив визнати за ним право власності на автомобіль марки Volvo?, модель V40CC, реєстраційний номер [NUMBER] ; за відповідачем [PERSON] право власності на автомобіль марки Toyota?, модель RAV 4?, реєстраційний номер [NUMBER] . В обґрунтування позову зазначав, що з 24 липня 2004 року він і відповідач перебували у шлюбі. Від шлюбу вони мають двох дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] . Посилався на те, що [INFO] вересня 2014 року у період шлюбу сторони як подружжя згідно із договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Єлістратовою С.В., зареєстрованим у реєстрі за №\~2961, за спільні кошти придбали земельну ділянку площею 0,2 га, кадастровий номер 3221282801:01:023:0003, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку на підставі цього договору купівлі-продажу зареєстроване за відповідачем [PERSON] . За час перебування у шлюбі сторонами на зазначеній земельній ділянці було збудовано житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами. Цей будинок в експлуатацію не прийнятий, право власності на нього не зареєстровано. Згідно із Декларацією про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, виданого Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області від 12 травня 2017 року №\~КС142171320460, даний житловий будинок вважається закінченим будівництвом та готовим до експлуатації. Вказував на те, що придбанням будівельних матеріалів і будівництвом цього житлового будинку, на підставі довіреності від 01 вересня 2014 року, виданої [PERSON] на його ім`я, посвідченої приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Єлістратовою С.В. за реєстровим №\~2967, займався він. Строк дії цієї довіреності закінчився, тому він позбавлений був можливості ввести зазначений будинок, який є спільною сумісною власністю його та [PERSON] , в експлуатацію, так як термін довіреності закінчився 02 вересня 2017 року. Зазначав, що оскільки земельна ділянка площею 0,2 га, кадастровий номер 3221282801:01:023:0003 та вказаний житловий будинок, набуті у період його шлюбу із [PERSON] , це нерухоме майно є спільним сумісним майном подружжя, тому, враховуючи ступінь готовності 100\~% даного житлового будинку, можливо здійснити його поділ як об`єкта незавершеного будівництва. Це нерухоме майно має бути поділено в рівних частках між ними, тобто, виділивши кожному із них у власність по Ѕ частки земельної ділянки площею 0,2 га, кадастровий номер 3221282801:01:023:0003, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; та по Ѕ частки незавершеного будівництвом (ступінь готовності 100\~%) житлового будинку, загальною площею 274,7 м2, житловою площею 110,8 м2, нежитловою площею 163,9 м2, із господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за вказаною вище адресою на зазначеній земельній ділянці. Крім того, вказував на те, що за період його перебування у шлюбі з [PERSON] , ними також було придбано два транспортних засоби: автомобіль марки Volvo?, модель V40CC, реєстраційний номер [NUMBER] , право власності на який зареєстровано за ним (позивачем), та автомобіль марки Toyota?, модель RAV 4?, реєстраційний номер [NUMBER] , право власності на який зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Вважав доцільним\~у порядку поділу спільного сумісного майна виділити йому у власність автомобіль марки Volvo?, модель V40CC, реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] автомобіль марки Toyota?, модель RAV 4?, реєстраційний номер [NUMBER] . Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у суді заявлені позовні вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеному вище, просили суд задовольнити позов повністю. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов визнали частково, не заперечували проти виділення у власність [PERSON] автомобіля марки Volvo?, модель V40CC, реєстраційний номер [NUMBER] , а [PERSON] автомобіля марки Toyota?, модель RAV 4?, реєстраційний номер [NUMBER] , в іншій частині позов не визнали, проти вимог щодо визнання спільним сумісним майном подружжя земельної ділянки і незавершеного будівництвом житлового будинку заперечували. Адвокат Чорна О.О. подала до суду відзив на позов, у якому посилалася на те, що з 24 липня 2004 року сторони перебували у шлюбі, рішенням суду від 13 листопада 2017 року шлюб між ними розірвано. За період перебування у шлюбі сторонами придбано два транспортних засоби: автомобіль марки Volvo?, модель V40CC, реєстраційний номер [NUMBER] , та автомобіль марки Toyota?, модель RAV 4?. Вказувала на те, що придбання спірної земельної ділянки площею 0,2 га, кадастровий номер 3221282801:01:023:0003, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та побудова на ній житлового будинку не були здійснені за спільні кошти подружжя [PERSON] , оскільки фактично подружні відносини між сторонами припинені із серпня 2014 року, з цього часу спільного господарства вони не вели та спільного бюджету не мали. Також зазначала, що відповідач [PERSON] із 2014 року проживала однією сім`єю з іншим чоловіком, який придбав для неї зазначену вище земельну ділянку та здійснив придбання будівельних матеріалів для будівництва на даній земельній ділянці житлового будинку, тому позов у цій частині є безпідставним та задоволенню він не підлягає. Заслухавши пояснення сторін, показання свідка, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 24 липня 2004 року [PERSON] і [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м.\~Києві, актовий запис №\~472. Від шлюбу сторони мають двох дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] . 13 листопада 2017 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області за позовом [PERSON] шлюб між сторонами розірвано (цивільна справа №\~361/1991/17). 24 листопада 2017 року дане рішення суду набрало законної сили. Позивач [PERSON] звернувся до суду з цим позовом, вказуючи на те, що за період його перебування у шлюбі з [PERSON] з 24 липня 2004 року по травень 2017 року ними набуто наступне майно: земельну ділянку\~площею 0,2\~га,\~кадастровий номер\~3221282801:01:023:0003,\~що розташована\~за адресою:\~ [ADDRESS] ; на даній земельній ділянці ними здійснено будівництво житлового будинку, який ще в експлуатацію не ведений, проте має ступінь готовності 100\~% (незавершене будівництво); автомобілі марки Volvo?, модель V40CC, реєстраційний номер [NUMBER] , і марки Toyota?, модель RAV 4?, реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідач [PERSON] не заперечувала щодо поділу спільного сумісного рухомого майна двох автомобілів: марки Volvo?, модель V40CC, реєстраційний номер [NUMBER] , та марки Toyota?, модель RAV 4?, реєстраційний номер [NUMBER] , шляхом визнання права власності на автомобіль марки Volvo?, модель V40CC, реєстраційний номер [NUMBER] , за позивачем [PERSON] , на автомобіль марки Toyota?, модель RAV 4?, реєстраційний номер [NUMBER] , за нею. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Пленум Верховного Суду\~України у п. 24 постанови №\~2 від 12 червня 2009 року Про застосування\~норм цивільного\~процесуального законодавства\~при розгляді\~справ у\~суді першої\~інстанції роз`яснив, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи зазначені норми законодавства, а також те, що відповідач [PERSON] позов у частині визнання спільним сумісним майном із позивачем [PERSON] зазначених двох автомобілів та їх поділу визнала, суд вважає, що обставини щодо придбання сторонами цього рухомого майна у період шлюбу не потребують з`ясування та дослідження. Судом встановлено, що таке визнання позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Звертаючись до суду з позовом, який є предметом даного судового розгляду, позивач [PERSON] заявив у ньому вимоги, зокрема, про визнання спільною сумісною власністю його та [PERSON] наступного нерухомого майна: земельної ділянки площею 0,2 га, кадастровий номер 3221282801:01:023:0003, що розташована за адресою: [ADDRESS] , і незавершеного будівництвом (ступінь готовності 100\~%) житлового будинку за цією ж адресою, загальною площею 274,7 м2, житловою площею 110,8 м2, нежитловою площею 163,9 м2, із господарськими будівлями і спорудами, та у порядку поділу спільного сумісного майна просив визнати за ним і [PERSON] , за кожним із них, право власності на Ѕ частку земельної ділянки та незавершеного будівництвом житлового будинку. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить із того, що відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 ЦПК України, суд повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які вони посилаються, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення даного спору, які із них визнаються кожною стороною та які підлягають доказуванню. За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Правовий зміст наведених вище законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги та заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають істотне значення для правильного вирішення цивільного спору. При вирішенні даного спору, у контексті із заявленими позовними вимогами позивача, доказуванню підлягають обставини щодо можливості визнання земельної ділянки та об`єкта незавершеного будівництвом житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, їх поділ, а також підстави набуття сторонами у власність спірного нерухомого майна. Суд встановив, що 01 вересня 2014 року відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного із [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Єлістратовою С.В., зареєстрований в реєстрі за №\~2961, придбала незабудовану земельну ділянку площею 0,2 га, кадастровий номер 3221282801:01:023:0003, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Із п. 4.3 цього договору купівлі-продажу земельної ділянки видно, що купівля-продаж земельної ділянки вчиняється за письмовою згодою подружжя сторін: [PERSON] та [PERSON] , висловленою ними у заявах, справжність підпису на яких засвідчена приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Єлістратовою С.В. 01 вересня 2014 року за реєстровими №\~2959 та №\~2960. Із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 13 червня 2017 року №\~89419866 видно, що на підставі цього договору купівлі-продажу від 01 вересня 2014 року право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Також, 01 вересня 2014 року, відповідач [PERSON] від свого імені надала довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Броварського міськрайонного нотаріального округу Київської області Єлістратовою С.В., зареєстрована в реєстрі за №\~2967, якою уповноважила позивача [PERSON] представляти її інтереси, зокрема, при вирішенні питань, пов`язаних із оформленням і отриманням технічної, проектної та іншої дозвільної документації, будівництвом, введенням в експлуатацію, оформленням та реєстрацією права власності на житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами, що розташовані на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] . Суд встановив, що 17 жовтня 2014 року [PERSON] звернулася до Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області з повідомленням КС 062142900213 про початок виконання будівельних робіт житлового будинку, господарських будівель і споруд на земельній ділянці площею 0,2 га, кадастровий номер 3221282801:01:023:0003, за адресою: [ADDRESS] . Із декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, від 12 травня 2017 року вбачається, що на вказаній земельній ділянці площею 0,2 га, кадастровий номер 3221282801:01:023:0003, побудований житловий будинок загальною площею 274,7 м2. Цей житловий будинок є закінченим будівництвом та готовим до експлуатації об`єктом. Сторони у судовому засіданні не заперечували факту, що даний будинок в експлуатацію не ведений, його готовність становить 100\~% та вони у ньому проживали. У ч. ч. 6, 9, 10 ст. 7 СК України встановлено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. За змістом ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1)\~майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2)\~майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3)\~майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Пленум Верховного Суду України у п. п. 23, 24 постанови №\~11 від 21 грудня 2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у цивільній справі №\~372/504/17 зазначила, що аналіз норм ст. ст. 60, 70 СК України, ст. 368 ЦК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Заперечуючи проти вимог позивача [PERSON] відповідач [PERSON] посилалася на те, що з 2014 року вона проживає з іншим чоловіком [PERSON] , який надав їй грошові кошти на придбання земельної ділянки площею 0,2 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та будівництво на ній будинку. На підтвердження даних обставин відповідачем [PERSON] заявлено клопотання про виклик до суду як свідка [PERSON] для надання пояснень та підтвердження ним цих фактів. Свідок [PERSON] у суді показав, що з відповідачем [PERSON] він знайомий давно, у них склалися теплі, близькі стосунки, починаючи із січня 2014 року він зустрічається з нею, проживали вони окремо. Також зазначав, що він надавав [PERSON] , як коханій жінці, грошові кошти в сумі близько 275000 грн. на придбання нею земельної ділянки площею 0,2 га, що розташована у [ADDRESS] , та будівництво відповідачем на даній земельній ділянці житлового будинку. Також показав, що подружжя [PERSON] із січня 2014 року спільне господарство не ведуть, для того щоб не травмувати дітей вони проживали разом, хоча їхній шлюб існував формально. Відповідач [PERSON] домовилася з позивачем [PERSON] про те, що заради дітей він буде займатися будівництвом житлового будинку на зазначеній земельній ділянці, для чого надала йому від свого імені відповідну довіреність. Відповідач [PERSON] на підтвердження обставин придбання будівельних матеріалів для будівництва житлового будинку на земельній ділянці площею 0,2 га, кадастровий номер 3221282801:01:023:0003, що розташована за адресою: [ADDRESS] , надала до суду квитанції, у яких платником зазначений свідок [PERSON] (т. 2 а.\~с. 9-54). У жодній із зазначених квитанцій не міститься відомостей, зокрема, адреси їх доставки, а також того, що дані будівельні матеріали були придбані, доставлені та використані при будівництві саме житлового будинку, розташованого на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, позивач [PERSON] на підтвердження позовних вимог надав суду квитанції про придбання будівельних матеріалів, у яких зазначені: він (позивач) як покупець та адреса їх доставки: [ADDRESS] . Заперечуючи проти наданих відповідачем квитанцій, позивач [PERSON] вказував на те, що будівельні матеріали, зазначені у цих квитанціях, не співпадають з тими, з яких збудований спірний житловий будинок, зокрема, колір плитки та блоку декоративного, на підтвердження чого ним також подано до суду фотокартки житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] даних фактів щодо будівельних матеріалів, вказаних позивачем [PERSON] , у суді не спростувала. Здійснюючи оцінку поданих відповідачем, на спростування заявлених вимог позивача, доводів і доказів, зокрема, пояснення, заперечення, квитанцій, показання свідка, суд вважає, що дані докази є суперечливими, зокрема, у частині пояснення відповідача щодо її спільного проживання з [PERSON] (т. 1 а.\~с. 198), у той же час свідок вказував на те, що він спільно із відповідачем не проживав. На підтвердження отримання грошових коштів від [PERSON] на придбання спірної земельної ділянки та будівельних матеріалів для будівництва житлового будинку на ній, відповідач доказів до суду не подала, тому суд вважає, що [PERSON] у суді не довела того факту, що нею було отримано грошові кошти від [PERSON] на придбання спірної земельної ділянки та будівництво на ній житлового будинку. За змістом ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський Суд у справі Ірландія проти Сполученого Королівства від 18 січня 1978 року вказав на те, що стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для суду, яке він вирішує у кожній справі окремо, оцінюючи докази суд застосовуватиме стандарт доказування поза розумним сумнівом, але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпції факту. В цьому контексті поведінка сторін при отриманні доказу також приймається до уваги. Суд наголошує, що переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку. У ході розгляду цивільної справи №\~361/1991/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, судом встановлено, зокрема, що позивач [PERSON] просила суд розірвати шлюб з відповідачем, посилаючись у позовній заяві на те, що сімейні стосунки припинені з 2014 року. У подальшому [PERSON] уточнила, що у позові цю дату зазначено помилково, що сімейні стосунки сторонами припинені у березні 2017 року, коли вона після сварки пішла із дітьми від чоловіка, після чого вона повернулася до чоловіка, а уже із травня 2017 року сімейні стосунки між ними припинені остаточно. Також судом у вказаній цивільній справі встановлено, що сімейні стосунки сторонами ( [PERSON] та [PERSON] ) припинені із травня 2017 року. Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Оцінюючи наведені вище обставини, суд вважає, що доводи відповідача [PERSON] щодо її окремого проживання з [PERSON] у період 2014 2017 років та відсутність спільного побуту, дійсності не відповідають, нею вони не підтвердженні, спростовуються встановленими судом обставинами у вказаній цивільній справі №\~361/1991/17 та ухваленим за наслідками її розгляду рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2017 року про розірвання шлюбу між сторонами, яке відповідачем [PERSON] не оскаржувалося та набрало законної сили. Враховуючи вище наведене, суд вважає, що відповідач [PERSON] у суді не довела, що спірне майно придбано за її особисті кошти, а тому суд дійшов висновку, що земельна ділянка площею 0,2 га, кадастровий номер 3221282801:01:023:0003, розташована за адресою: [ADDRESS] , та незавершений будівництвом житловий будинок (ступінь готовності 100\~%), що знаходиться на даній земельній ділянці, належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки набуте у період їхнього перебування у шлюбі з 24 липня 2004 року по травень 2017 року. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК України, ч. 2 ст. 372 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом норми ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Враховуючи зазначені вище норми, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині поділу спільного сумісного майна земельної ділянки площею 0,2 га, кадастровий номер 3221282801:01:023:0003, що розташована за адресою: [ADDRESS] , підлягають задоволенню, тому за [PERSON] і [PERSON] , кожним із них, необхідно визнати право власності на Ѕ частку цієї земельної ділянки. Вирішуючи позовні вимоги позивача [PERSON] в частині поділу спільного сумісного майна незавершеного будівництвом житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 274,7 м2, житловою площею 110,8 м2, нежитловою площею 163,9 м2, із господарськими будівлями і спорудами, та визнання за кожною із сторін права власності на Ѕ частку цього нерухомого майна, суд дійшов наступних висновків. За змістом ст. ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ЦПК України). У ЦК України, крім понять нерухомість, нерухоме майно, об`єкт нерухомого майна (ч. 1 ст. 181, п. 6 ч. 1 ст. 346, ст. ст. 350, 351), вживаються також інші поняття, зокрема, об`єкт незавершеного будівництва (ст. 331), об`єкт будівництва (ст. ст. 876, 877, 879-881, 883), однак визначення цих понять відсутні. Виходячи з аналізу чинного законодавства України та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Враховуючи наведене, слід дійти висновку, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації та з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком із юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил та підлягати поділу між ними. Згідно із ч. 2 ст. 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Аналіз положень ст. 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами ст. ст. 177-179, 182 ЦК України, Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації. У свою чергу, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, який не прийнятого в експлуатацію, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Верховний Суд України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі №\~6-47цс16 зробив правовий висновок про те, що правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. Верховний Суд у постанові від 23 січня 2019 року у справі №\~571/1331/15-ц, постанові від 18 березня 2019 року у справі №\~299/1757/16-ц зазначив, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з формально-правового погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю використаних у його будівництві будівельних матеріалів, результатів виконаних робіт, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і підлягати поділу між ними. Виходячи з наведеного, враховуючи, що відповідач [PERSON] не вживає відповідних заходів щодо введенню спірного новоствореного житлового будинку в експлуатацію та оформлення права власності на цей будинок у встановленому порядку, а позивач [PERSON] позбавлений можливості самостійно здійснити вказані дії, оскільки всі дозвільні документи на цей будинок оформлені на ім`я відповідача, що перешкоджає позивачу реалізувати своє право на отримання у власність частини новоствореного за час шлюбу сторін нерухомого майна, суд вважає необхідним визнати за позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] право кожного із них на Ѕ частку збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію незавершеного будівництвом житлового будинку (ступінь готовності 100\~%) загальною площею 274,7 м2, житловою площею 110,8 м2, нежитловою площею 163,9 м2, із господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться у [ADDRESS] . Позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним і відповідачем [PERSON] , за кожним із них, саме права власності на Ѕ частку зазначеного вище, незавершеного будівництвом житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами задоволенню не підлягають, оскільки визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, який в експлуатацію ще не прийнято, законодавством не передбачено. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи часткове визнання [PERSON] позовних вимог, факт набуття спірного майна у період перебування сторін у шлюбі, відсутність будь-яких доказів на підтвердження факту придбання спірної земельної ділянки та будівництва на дій вказаного житлового будинку за рахунок особистих коштів відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial