Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що з листопада 2002 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Під час перебування в шлюбі, 05.11.2007 року вони придбали в житловий будинок з господарськими будівлями № 49 по вулиці Некрасова у м. Кременчуці Полтавської області. Право власності на квартиру було зареєстровано на [PERSON]. Просить суд визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала, просила задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав; зазначав, що хоча будинок і придбано у шлюбі, але за рахунок його зусиль. Висловлював намір залишити будинок дітям сторін. Ухвалою судді від 19.09.2017 року відкрито провадження по справі. Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 20.09.2017 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на спірний житловий будинок. Ухвалою суду від 20.09.2017 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, виходить з наступного. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частинами 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Як вбачається з матеріалів справи, з листопада 2002 року сторони перебували у шлюбних відносинах. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 24.04.2017 року шлюб між ними розірвано. Від шлюбу сторони мають трьох дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Під час перебування в шлюбі, 05.11.2007 року сторони придбали житловий будинок з господарськими будівлями № 49 по вулиці Некрасова у м. Кременчуці Полтавської області на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] (а.с. 55). Право власності на квартиру було зареєстровано на [PERSON], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4902275 від 05.11.2007 року (а.с. 56). Згідно звіту оцінки майна ФО-П [PERSON] від 28.11.2017 року ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями по вул.. Некрасова, 49 у м. Кременчук, складає 1\~103 546 грн. 00 коп. (а.с. 108-129). За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України визначено, що об?єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За правилами ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частина 3 ст. 368 ЦК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України). Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Спосіб та порядок поділу спільного сумісного майна подружжя зазначені в ст. 71 СК України. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: житлові будинки, квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя знайшли своє підтвердження, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею всі документально підтвердженні судові витрати. Заявою від 19.01.2018 року [PERSON] відмовилась від стягнення з відповідача, понесених нею судових витрат.

Outcome: approved