Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

У липні 2015 року позивач [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], в якому просила визнати [PERSON], 1961 року народження, спадкоємицею після померлого [INFO] [PERSON] за заповітом. В ході розгляду справи позивач збільшила позовні вимоги, за заявою про збільшення позовних вимог, просила суд: -визнати [PERSON], 1961 року народження, спадкоємицею після померлого [INFO] [PERSON] за заповітом від 30.03.2010 року; -визнати заповіт, складений [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений 30.03.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Думанською А.В. за реєстровим номером 345, дійсним та таким, що підлягає виконанню. Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначила про те, що померлий [INFO] [PERSON] є батьком позивача [PERSON] 30.03.2010 року [PERSON] складено на ім'я [PERSON] заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Думанською А.В. Однак, у заповіті допущено описку щодо дати народження [PERSON], замість 1961 року вказано 1963 рік. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, та спадкоємцями майна, належного [PERSON], є його дочка - [PERSON] та дружина [PERSON] Оскільки у заповіті від 30.03.2010 року допущено описку у даті народження спадкоємця, позивач позбавлена реалізувати свої спадкові права після смерті батька, у зв'язку із чим звернулась до суду з даним позовом. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні у повному обсязі. Відповідач та її представник у судовому засіданні позов не визнали, в обґрунтування заперечень по суті позовних вимог вказали на те, що заповіт від 30.03.2010 року ніким не оспорюється, а позивач обрада неправильний спосіб захисту у даному випадку, звертаючись до суду з позовом про визнання заповіту дійсним та визнання спадкоємцем за даним заповітом. Вислухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що [INFO] народилась [PERSON], що підтверджується даними свідоцтва серії [NUMBER], виданого повторно 20.02.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві. Відповідно до даних свідоцтва про народження, батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON]. 04.01.1986 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - «[PERSON]». 30.03.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Думанською А.В. за реєстровим номером 345 посвідчено заповіт, відповідно до змісту якого: «… я, [PERSON], [INFO], уродженець села Берестовець Комарівського району Чернігівської області, що зареєстрований за адресою: [ADDRESS], ідентифікаційний номер [NUMBER], на випадок моєї смерті, роблю таке розпорядження: усе моє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що належатиме на день моєї смерті і на що я за законом матиму право заповідаю моїй дочці - [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON]), [INFO].» [INFO] помер [PERSON], що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 02.02.2015 року відділом реєстрації смерті у м. Києві. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, Другою київською державною нотаріальною конторою 10.02.2015 року на підставі заяви спадкоємця [PERSON] заведено спадкову справу № 128/2015 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] 10.02.2015 року до Другої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], звернулась дружина останнього - [PERSON] 23.02.2015 року із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], звернулась дочка останнього [PERSON] 02.07.2015 року представник [PERSON] адвокат Молявко О.М. звернулась на адресу Другої київської державної нотаріальної контори із заявою, в якій просила не видати свідоцтва про право на спадщину особам, які звертатимуться за нею, оскільки складений [PERSON] заповіт містить опечатку,у зв'язку із чим [PERSON] має намір звернутись до суду. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 2 своєї Постанови №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач [PERSON] просить визнати заповіт, складений 30.03.2010 року [PERSON] дійсним, таким, що підлягає виконанню, а також визнати [PERSON] спадкоємцем після смерті [PERSON] за вказаним заповітом. Відповідно до положень ст. 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За змістом положень ч. 5 ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. З матеріалів цивільної справи вбачається, що таким правом, передбаченим ст. 1254 ЦК України, [PERSON] за життя не скористався. Згідно положень ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В ході розгляду справи судом встановлено, що дійсність складеного 30.03.2010 року [PERSON] заповіту ніким не оспорюється. Разом з тим, відповідно до частин 1 та 2 статті 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї із сторін або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. Згідно зі ст. 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самим спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Тобто, на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту заповіту. За вказаних обставин, суд надходить до висновку про те, що право позивача може бути захищене у спосіб, передбачений ст.ст. 12,56, 213 ЦК України, оскільки саме у такий спосіб може бути усунуто неточне відтворення волі заповідача за заповітом, при цьому не буде змінено волі заповідача [PERSON] щодо розпорядження майном, зокрема заповідання майна дочці [PERSON], про що відображено у тексті самого заповіту від 30.03.2010 року. Крім того, суд зазначає, що лише 27.01.2016 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори винесено постанову про відмову позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], тобто станом на час звернення до суду з даним позовом позивачу не було відмовлено у вчиненні відповідної нотаріальної дії з підстав, заявлених нею у позові. За правилами ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Правилами ст. 11 цього Кодексу також визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи викладене вище, суд надходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed