Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

у липні 2015 року позивач вернулась до суду з вказаним позовом. В обґрунтування останнього вказала на те, що з 20 січня 2005 року до 30 червня 2014 року працювала на посаді наглядача будинків (двірником) у ТОВ «Ліко-Житлосервіс». Звільнилась з займаної посади за ст. 38 КЗпПУ на пропозицію роботодавця щодо укладення одразу трудового договору у формі контракту. Проте, ТОВ «Ліко-Житлосервіс» не оформило з нею трудових відносин, однак, з 30 червня 2014 року до 30 травня 2015 року вона продовжила працювати на попередній посаді. Після того, як вона вирішила припинити свою трудову діяльність в силу незадовільного стану здоровя, ТОВ «Ліко-Житлосервіс» відразу почало проводити дії по її виселенню із займаного нею службового житлового приміщення квартири [ADDRESS], площею, 15,5 кв. м, де вона мешкала з моменту прийняття на роботу. Оскільки її робота належить до категорії працівників, яким може бути надано службове приміщення, та приймаючи до уваги те, що на посаді двірника вона пропрацювала 10 років і 4 місяці, вважає свої права порушеними ТОВ «Ліко-Житлосервіс», а тому просила суд встановити факти перебування її у трудових відносинах ТОВ «Ліко-Житлосервіс» з 30 червня 2014 року до 30 травня 2015 року та проживання у службовому приміщенні за адресою: [ADDRESS], з 20 січня 2005 року до 30 травня 2015 року, зобовязати ТОВ «Ліко-Житлосервіс» належним чином оформити з нею трудові відносини за період з 30 червня 2014 року до 30 травня 2015 року, визнати за нею право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], та зобовязати ТОВ «Ліко-Житлосервіс» повернути їй вказане приміщення та видати документи, що підтверджують право на проживання у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача обґрунтування позову та позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просила їх задовольнити, виходячи з обставин, викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні категорично заперечив проти предявлених вимог, вважаючи їх безпідставними. Просив суд відмовити в їх задоволенні, виходячи з доводів, викладених в письмових запереченнях на позов (а.с. 14-17). Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженими ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку. Разом з тим, згідно із ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, у письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Таким чином, фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. Працівник повинен виконувати доручену йому роботу особисто (стаття 30 КЗпП), а власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором (ст.31 КЗпП). Час початку і закінчення щоденної роботи передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку (ст. 57 КЗпП), при цьому за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. З копії трудової книжки [PERSON] вбачається, що остання працювала в ТОВ «Ліко-Житлосервіс» на посаді наглядача будинків з 20 січня 2005 року до 30 червня 2014 року (а.с. 5). Наказом № 118-КЗ від 27 червня 2014 року [PERSON] була звільнена за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України виплатою компенсації за невикористану відпустку (а.с. 18, 19). Звернувшись до суду, [PERSON] вказала на те, що з 30 червня 2014 року до 30 травня 2015 року продовжувала роботу на посаді наглядача будинків, проте, без оформлення у встановленому законодавством порядку. Згідно із ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Тому, з урахуванням встановлених обставин та приписів закону, суд дійшов до висновку про неможливість встановлення факту перебування позивача в трудових відносинах з ТОВ «Ліко-Житлосервіс» в період з 30 червня 2014 року до 30 травня 2015 року, а тому відсутні підстави для зобов'язання роботодавця належним чином оформити нею трудові обовязки та внести відповідний запис про працевлаштування останньої до трудової книжки, оскільки, на думку суду, право позивача в межах вирішуваного питання не є порушеним. Розглядаючи вимоги [PERSON] щодо встановлення факту проживання у службовому приміщенні за адресою: [ADDRESS], з 20 січня 2005 року до 30 травня 2015 року, визнання за нею право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], та зобовязання ТОВ «Ліко-Житлосервіс» повернути їй вказане приміщення та видати документи, що підтверджують право на проживання у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS], суд встановив наступне. Звернувшись до суду, позивач в обґрунтування вказаних вимог посилалась на те, що приміщенням за адресою: [ADDRESS], а вона належить до категорії працівників, яким може бути надане службове приміщення, визначеної [PERSON] Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37. Службове жиле приміщення - це окрема квартира чи кімната в комунальній квартирі, що затверджена як службове житло і надається особам, які, з огляду на трудові відносини, мають проживати за місцем роботи чи недалеко від нього. До основних ознак службового жилого приміщення слід віднести: 1) характер трудових відносин працівника, що дає право на користування службовим житлом; 2) житлове приміщення може бути розташоване в будь-якому будинку, але обов'язково за рішенням виконкому міської (районної в місті) ради чи районної державної адміністрації повинно бути включене в перелік службових приміщень; 3) може існувати у вигляді квартири чи окремої кімнати у квартирі; 4) має специфічний режим заселення і виселення наймача і членів його сім'ї. Категорії працівників, які мають право на одержання і користування службовими жилими приміщеннями, можуть бути різними. Основним критерієм віднесення громадян до такої категорії працівників є специфічний характер виконання трудових обов'язків, коли робочий день працівника розбитий на кілька частин невизначеної довготи або коли необхідність виклику працівника на місце роботи може виникнути в будь-який час доби. Перелік категорій працівників, яким може бути надане в користування житлове приміщення, визначається [PERSON] Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37 «Про службові приміщення». Жилі приміщення, що виокремлюються як службові, можуть бути в будь-якому будинку, у тому числі громадського й кооперативного житлових фондів. У будинках, що належать колгоспам, надання жилим приміщенням статусу службових і встановлення категорій працівників, які мають право на користування такими приміщеннями, здійснюється за рішенням загальних зборів членів колгоспу чи зборів уповноважених, що затверджується виконавчим комітетом міської (районної в місті) ради чи районною державною адміністрацією. Установлений законодавством порядок заселення і виселення не поширюється на службове житло. Отже, чинне законодавство визначає порядок визнання житла службовим, категорію осіб, які мають право на одержання й користування житлом, а також режим заселення такого житла і виселення з нього. Жилі службові приміщення надаються в користування у порядку, встановленому законодавством України, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління, кооперативної чи іншої громадської організації. На підставі такого рішення виконавчий комітет міста (району в місті) чи районної державної адміністрації видає громадянинові спеціальний ордер, який і є єдиною підставою для заселення в службове житлове приміщення (ст. ст. 121, 122 ЖК України). Форма ордера для надання в користування службового жилого приміщення встановлюється Кабінетом Міністрів України. Отже, законодавство України встановлює певний порядок надання службового житла, який відрізняється від іншого порядку надання житла на загальних підставах чи за пільгами. Законодавство України закріплює порядок користування службовими жилими приміщеннями. Щодо користування службовим житлом застосовуються правила договору найму жилого приміщення, за винятком тих, що передбачені ст. ст. 73-76, 79-83, 85,90, ч. в ст. 101, ст. ст. 103-106 ЖК України. Жиле приміщення у користування, відповідно до законодавства України, може надаватися: а) начальникам житлово-експлуатаційних установ; б) майстрам технічних ділянок; в) слюсарям з обслуговування теплових, газових, санітарно-технічних та інших мереж; г) двірникам; лісничим; д) директорам деяких навчальних закладів; е) директорам та деяким іншим працівникам медичних установ; є) дільничним інспекторам міліції та іншим посадовим, службовим особам і робітникам. Користувач службовим жилим приміщенням не має права на: бронювання такого приміщення (ст. ст. 73-76); його обмін (ст. ст. 79-83,85); вимогу надання йому жилого приміщення меншого розміру замість того, що він наймає (ст. 90); вимогу надання в постійне користування іншого жилого приміщення в разі капітального ремонту будинку, у якому знаходиться службове приміщення (ч. 6 ст. І 101); вимогу змінити договір найму (статті 108-106). Отже, законодавство поширює на осіб, які користуються службовим житлом, права та обов'язки, передбачені Типовим договором найму житла, крім тих, що прямо передбачені законом, У разі, коли працівник припинив трудові відносини з організацією, виключений з членів колгоспу або вийшов із членів колгоспу за власним бажанням, він підлягає виселенню зі службового жилого приміщення разом з усіма особами, які з ним мешкають, без надання йому іншого жилого приміщення (ст. 124 ЖК України). Разом з тим, в ході розгляду справи стороною позивача не було надано жодного доказу в розрізі положень ст. ст. 57-59 ЦПК України як щодо належності приміщення за адресою: [ADDRESS], до категорії службового, так і щодо її статусу особи, яку в силу ст. 125 ЖК України не може бути виселено із службового житла без надання іншого приміщення. Натомість, з матеріалів справи вбачається, що позивач була проінформована про те, що у випадку звільнення має залишити надане їй приміщення, про що написала власноручно заяву (а.с. 20). Отже, суд не вбачає підстав й для задоволення вимог [PERSON] щодо встановлення факту проживання у службовому приміщенні за адресою: [ADDRESS], з 20 січня 2005 року до 30 травня 2015 року, визнання за нею право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], та зобовязання ТОВ «Ліко-Житлосервіс» повернути їй вказане приміщення та видати документи, що підтверджують право на проживання у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS], оскільки вважає, що право позивача в межах і даних питань не є порушеним. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed