Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що після смерті її чоловіка [PERSON] відкрилась спадщина на нерухоме майно, в тому числі і на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Заповіту щодо спадкового будинку спадкодавець не залишив. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є вона, [PERSON], та діти - [PERSON] та [PERSON] При цьому, [PERSON] та [PERSON] подали до нотаріальної контори заяви про відмову від спадщини на її користь. У встановлений законом термін вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Проте у видачі свідоцтва про право на спадкове майно нотаріус їй відмовив через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на майно. Оскільки спадкодавець набув право власності на спадкове майно у встановленому законом порядку, інші спадкоємці за законом відмовились від прийняття спадщини на її користь, вона спадщину прийняла, але не може отримати свідоцтво про право на спадщину, тому вважає своє право порушеним. Тому просила суд визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме на житловий будинок під літ. А житловою площею 112,6 кв.м., загальною 207,7 кв.м. з надвірними будівлями і спорудами: погріб під будівлею, тераса, вигрібання яма-1, свердловина-П, огорожа 1-4, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO]. У судове засідання позивачка не з'явилася. Направила до суду клопотання про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує, просила задовольнити позов у повному обсязі. У судове засідання представник відповідача - Софіївсько Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області не з'явивсь. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. З урахуванням заяви позивача, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін. У відповідності до ч.2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. При розгляді справи судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER], виданого виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Заповіту щодо розпорядження спадковим майном [PERSON] не залишив. На час відкриття спадщини спадкоємцями за законом були [PERSON], [PERSON], [PERSON] Померлий [PERSON] був чоловіком [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження серія [NUMBER]. Померлий [PERSON] був батьком для [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER]; батьком для [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER]. Вишневою міською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №296/2011 до майна померлого [INFO] [PERSON] Частиною статті 1233 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст.1261 Цивільного кодексу України у першу чергу права на спадкування за законом мають діти спадкоємця, той з подружжя, який його пережив. 02 грудня 2011 року до Вишневої міської державної нотаріальної контори звернулась [PERSON] із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] 02 грудня 2011 року до Вишневої міської державної нотаріальної контори звернулись [PERSON], У видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] на спадковий будинок було відмовлено з підстав ненадання оригіналу правовстановлюючого документу на будинок, що підтверджується постановою державного нотаріуса Вишневої міської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 27 травня 2014 року №445/02-14/02-31. З матеріалів справи, а саме будівельного паспорту на земельну дялнку під будівництво житлового будинку в [ADDRESS], акту про відведення в натурі присадибної земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку від 29 червня 1989 року, рішення виконкому Києво-Святошинскьої районної ради народних депутатів №48/56 від 14 лютого 1989 року про надання дозволу [PERSON] на будівництво індивідуального жилого будинку, рішення виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради народних депутатів №5/10 від 13 січня 1989 року про надання дозволу [PERSON] на будівництво індивідуального жилого будинку, Акту введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 11 липня 2000 року, технічного паспорту на будинок вбачається, що за життя [PERSON] завершив будівництво житлового будинку [ADDRESS]. У 2000 році вказаний житловий будинок актом про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння було прийнято в експлуатацію. Проте [PERSON] за час свого життя не встиг отримати відповідного Свідоцтва про право власності на вказаний вище житловий будинок. Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. На час виникнення права спільної сумісної власності на спірну квартиру (1993 рік) чинною була Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року, яка не передбачала обов'язкової реєстрації квартир в багатоквартирних будинках. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення До 1995 року державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року і яка втратила чинність на підставінаказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18.02.2002 року за № 157/6445. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, в той же час, виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України та Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до пункту 4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, реєстрації підлягали будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, що належали місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності, яка передбачала обов'язкову реєстрацію права власності на будинки лише в містах і селищах. Обов'язку реєстрації будинків в сільській місцевості встановлено не було. При цьому, пунктом 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, були відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05.08.1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. Відповідно до статті 58 Конституції України нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, а тому при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно суду необхідно керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її ( ст.1268 ЦК України). На підставі наданих документів суд вважає доведеним, що право власності житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], виникло в [PERSON] За ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого ст.1270 ЦК України він не заявив відмову від неї. Ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Позивач спадкове майно прийняла так як, протягом шестимісячного строку подала в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини. Отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок позивач не може через відсутність реєстрації права власності на будинок за померлим [PERSON] За таких обставин суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, а саме за [PERSON] необхідно визнати право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами.

Outcome: approved