Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

У липні 2014 року позивачка - [PERSON] звернулась до суду з зазначеним позовом до відповідача - [PERSON] про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] (далі - квартира). Свої позовні вимоги позивачка мотивує тим, що вона є власником вказаної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 10.01.2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 30 (далі - договір). Як стверджує позивачка, відповідач, як попередній власник, не виконує п.4.1 вказаного договору щодо зобов'язання виписатись з даної квартири до 10.07.2014 року. Реєстрація відповідача порушує її право власності на квартиру та обумовлює понесення значних додаткових витрат на сплату комунальних послуг тощо. В судове засідання позивачка не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала з підстав, зазначених в позовній заяві, просила суд його повністю задовольнити, проти заочного рішення не заперечила. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином згідно ст.74-76 ЦПК України, причини неявки суду не відомі, заперечень на позов до суду не надходило. В зв'язку з неявкою в судове засідання сторін розгляд справи проводиться відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Згідно з частиною першою статті 224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх у сукупності, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - квартира відповідно до статей 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Суд враховує те, що квартира не приватизована, та наявність реєстрації відповідача у ній обумовлює понесення додаткових витрат позивачки на сплату комунальних послуг. Відповідно до ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визнання особи такою, що втратила право на користування житлом є підставою для зняття її з реєстраційного обліку. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що відповідач втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], а відтак, позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір в розмірі 243,60 гривень за подання позову згідно оригіналу квитанції.

Outcome: approved