Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

У липні 2019 року позивач звернулась з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, участь в забезпеченні дитини, здійснення батьківських прав та обов`язків, утримання матері дитини. В обґрунтування позову зазначено, що 30 січня 2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 61 (а.с.21). В даному шлюбі у подружжя народився син: [PERSON] , [INFO] (а.с. 22), який проживав разом із батьком на території Держави Ізраїль, а нині проживає із матір`ю на території України, за адресою: [ADDRESS] . У 2018 році стосунки між подружжям погіршились та шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 28.09.2018 року, справа №757/46887/18-ц (а.с. 23-24). 20.08.2018 року між позивачем та відповідачем укладено Договір про визначення місця проживання дитини, участь в забезпеченні дитини, здійснення батьківських прав та обов`язків, утримання матері дитини, посвідчений Магомедовою М.Г. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №2500, відповідно до умов якого сторонами Договору узгоджено всі питання про розподіл майна, а також питання утримання і виховання дитини, питання утримання дружини після розірвання шлюбу та усі інші майнові та немайнові питання, пов`язані із розірванням шлюбу (а.с. 25). Так, позивач посилається, що відповідно до п. 1.1. Договору, предметом Договору є правовідносини Батьків щодо розірвання шлюбу, визначення місця проживання Дитини, матеріального забезпечення Батьком Матері і Дитини, фінансування Батьком навчання Сина Матері від попереднього шлюбу, вирішення майнових питань між Батьками, розподілу прав і обов`язків батьків процесі виховання, утримання та забезпечення повного, всебічного і гармонійного розвитку Дитини, а також інші питання, що випливають із суті цього Договору. Розділом 3 Договору, зокрема, передбачено, що: - на момент укладення Договору Дитина проживає разом із Батьком , що було попередньо погоджено батьками між собою. Мати проживає окремо від Батька і Дитини (п. 3.1. Договору); - на момент укладення Договору Дитина проживає разом із батьком за адресою: [ADDRESS]. Батьки домовились, що після укладення Договору та до повноліття Дитини він буде і далі проживати разом із Батьком (п.п. 3.2., 3.3. Договору). Також, розділом 6 Договору встановлено, що з моменту укладення Договору Батьки продовжують брати участь у вихованні та забезпеченні повного, всебічного і гармонійного розвитку Дитини до досягнення нею повноліття (повної цивільної дієздатності). Так, відповідно до п. 6.4. Договору Батько зобов`язався, зокрема: чітко дотримуватися умов Договору; неухильно виконувати зобов`язання по вихованню Дитини, а також забезпечення його повного, всебічного і гармонійного розвитку, в тому числі, зберігати і зміцнювати здоров`я Дитини. Таким чином, укладеним Сторонами Договором чітко передбачений обов`язок Батька Дитини забезпечувати її гармонійний розвиток, зміцнювати та зберігати її здоров`я. Окрім вищевказаних зобов`язань Батька, відповідач також зобов`язався згідно з розділом 5 Договору кожного місяця сплачувати позивачу грошові кошти на утримання у розмірі суми еквівалентної 20 000 (двадцять тисяч) доларів США, 00 центів. Позивач зазначає, що відповідачем, як стороною Договору, та, насамперед, як Батьком, вищезазначені зобов`язання систематично порушувалися. Також вказано, що «методи виховання» батька призвели до значного погіршення психологічного стану дитини, суттєвого заниження самооцінки, виникнення страхів та впевненості про те, що дитина погана. Вказане безумовно свідчить про неналежне виконання батьком своїх батьківських обов`язків і порушення умов Договору. В свою чергу, з метою захисту прав дитини на всебічний і гармонійний розвиток, з метою збереження та зміцнення здоров`я дитини, об`єктивної необхідності покращення її психологічного стану, позивач та дитина на законних підставах виїхали проживати до України, де дитина доглядається матір`ю і перебуває під доглядом дитячого психолога. На думку позивача,«методи виховання» батьком дитини є прямим підтвердженням жорстокого поводження відповідачем з дитиною, що відповідно, як до норм національного законодавства України, так і норм міжнародних актів, є не припустимим. Вказані факти, на які посилається позивач, на її думку, свідчать про наявність в діях відповідача ознак фізичного та психологічного насильства над дитиною, а отже, наявні достатні докази жорстокого поводження із дитиною є достатньою підставою для розірвання укладеного між позивачем та відповідачем договору. Так, позивач стверджує, що за умовами Договору позивач та відповідач узгодили всі питання про утримання і виховання дитини, питання утримання дружини після розірвання шлюбу. Зокрема, умовами розділу 5 Договору встановлено, що відповідач зобов`язаний нести усі витрати з метою повного, всебічного та гармонійного розвитку дитини, а також відповідач зобов`язався утримувати позивача. Тобто, за умовами укладеного Договору, [PERSON] , як батько дитини, взяв на себе зобов`язання щодо понесення усіх основних витрат, пов`язаних із її утриманням. Проте, фінансові зобов`язання відповідача з утримання дитини, визначені, зокрема в п. 5.1.1 Договору, ним не виконуються, адже починаючи із січня 2019 року батько не спілкується з дитиною, не цікавиться станом її здоров`я та не приймає жодної участі у її утриманні. Утримання дитини з цього часу здійснюється виключно за кошти позивача. Також, пунктом 5.1.2. Договору відповідач зобов`язався сплачувати кожного місяця на утримання позивача кошти в сумі еквівалентній 20 000 (двадцять тисяч) доларів США, 00 центів. Отже, починаючи з січня 2019 року, відповідачем порушено зобов`язання, встановлене п. 5.1.2. Договору, що є свідченням прямого порушення відповідачем зобов`язань, встановлених Договором. Зазначений факт підтверджується розписками на отримання коштів за серпень-грудень 2018 року. Таким чином, зазначені систематичні порушення відповідачем взятих на себе фінансових обов`язків згідно Договору щодо утримання дитини та позивача, також є підставою для розірвання Договору. З врахуванням зазначеного, позивач просить суд розірвати Договір про визначення місця проживання дитини, участь в забезпеченні дитини, здійснення батьківських прав та обов`язків, утримання матері дитини, укладений 20.08.2018 р. між [PERSON] та [PERSON] , та який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Магомедовою М.Г. і зареєстрований в реєстрі за №2500; стягнути судові витрати з [PERSON] . 31.07.2020 було направлено запит до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в м. Києві, з метою встановлення адреси зареєстрованого місця проживання відповідача. 02.08.2019 на запит суду було надано відповідь, що відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . 05.08.2019 ухвалою суду було відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. 09.08.2020 представником позивача було подано клопотання про долучення до матеріалів справи висновку №21/06-16 експертного дослідження від 21.06.2019 року. З даного висновку вбачається, що перед експертом були поставлені питання щодо психологічного стану дитини, поведінки, відношення до батьків та дослідження стосунків між батьками та методів виховання про які зазначала позивач (а.с.72-98). 17.03.2020 ухвалою суду було закінчено підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва . Окрім цього, відповідачем не подано до суду жодних документів на спростування доводів позивача. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у судове засідання не з`явився. Разом з цим, до суду було спрямовано до суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника та просили винести рішення з врахуванням прав та інтересів дитини. Приватний нотаріус не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, в матеріалах справи міститься лист, в якому зазначено про розгляд справи за відсутності третьої особи та вирішити спір на підставі наявних матеріалів у справі. Згідно з висновками Європейського суду з прав людини, зазначених у рішенні у справі «Вячеслав Корчагін проти Росії» № 12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. Відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і сторона позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що 12.08.2018 між позивачем та відповідачем укладено Договір про визначення місця проживання дитини, участь в забезпеченні дитини, здійснення батьківських прав та обов`язків, утримання матері дитини, посвідчений Магомедовою М.Г. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №2500, відповідно до умов якого сторонами Договору узгоджено всі питання про розподіл майна, а також питання утримання і виховання дитини, питання утримання дружини після розірвання шлюбу та усі інші майнові та немайнові питання, пов`язані із розірванням шлюбу. У відповідності до умов договору вбачається, що предметом Договору (п.1.1.) є правовідносини Батьків щодо розірвання шлюбу, визначення місця проживання Дитини, матеріального забезпечення Батьком Матері і Дитини, фінансування Батьком навчання Сина Матері від попереднього шлюбу, вирішення майнових питань між Батьками, розподілу прав і обов`язків батьків процесі виховання, утримання та забезпечення повного, всебічного і гармонійного розвитку Дитини, а також інші питання, що випливають із суті цього Договору. Розділом 3 Договору, зокрема, передбачено, що: - на момент укладення Договору Дитина проживає разом із Батьком , що було попередньо погоджено батьками між собою. Мати проживає окремо від Батька і Дитини (п. 3.1. Договору); - на момент укладення Договору Дитина проживає разом із батьком за адресою: [ADDRESS]. Батьки домовились, що після укладення Договору та до повноліття Дитини він буде і далі проживати разом із Батьком (п.п. 3.2., 3.3. Договору). Пунктом 6.1 даного Договору передбачено участь у вихованні та забезпеченні повного, всебічного та гармонійного розвитку дитини до досягнення нею повноліття (повної цивільної дієздатності). Так, розділом 6.4 Договору чітко визначені обов`язки батька, а саме: - зберігати і зміцнювати здоров`я дитини; - забезпечувати її необхідними (належної якості) продуктами харчування, необхідним одягом, тощо; - надавати дитині належний рівень освіти (дошкільна, середня, вища освіти); - залучити дитину до участі в різних спортивних секціях, наукових або творчих гуртках, заняттях з репи торами та іншому заняттях, які позитивно впливають на фізичний та моральний розвиток дитини; - у разі необхідності залучати найманих працівників (няня, вихователь) для догляду за дитиною та її виховання; - докладати всіх зусиль, щоб бути присутнім при проведенні заходів за участю дитини (включити, але, не обмежуючись, концерти, спектаклі, спортивні змагання, тощо); - жодним чином не перешкоджати в спілкуванні дитини з матір`ю, дідом, бабусею, з іншими членами сім`ї. Окрім цього, пунктами 7.1 та 7.2. Договору у разі порушення своїх зобов`язань за цим Договором, сторони несуть відповідальність, визначену цим Договором та чинним законодавством України. Порушенням даного Договору є його невиконання або неналежне виконання стороною умов цього Договору. Також, зазначено, що 7.4 Договору якщо спір неможливо вирішити шляхом переговорів, він вирішується в судовому порядку. Пунктом 8.11 Договору передбачено, якщо інше не передбачено Договором або чинним законодавством України, Договір може бути розірваний тільки за взаємною згодою сторін,що оформляється додатковою угодою до цього Договору в письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідчення. Разом з цим, пункт 5.12 Договору передбачено, що Договір вважається розірваним з моменту належного оформлення сторонами відповідної додаткової угоди до цього Договору, якщо інше не встановлено у самій додаткові угоді, Договорі або чинним законодавством України. Так, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків - ст. 626 Цивільного кодексу України. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, розірвання договору. У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Частиною 2 ст. 651 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Положеннями статті 654 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Дослідивши матеріали справи, суд, окрім вищезазначеного, бере до уваги висновок психолога Центру психологічної експертизи ІАДСО Копишинської Л. О. №21/06-16 експертного дослідження від 21.06.2019 року, про психологічний стан дитини. Так, за результатами даного дослідження, зазначено, що психологічний розвиток дитини відповідає віковій формі. Разом з цим, експерт зазначив про те, що у [PERSON] , занижена самооцінка, самоставлення деструктивного характеру і, як наслідок цього, аутоагресивні дії (а.с. 80). Експерт звернув увагу, що «жорсткий контроль і керування дитиною, виховання батька у сина якостей, ціннісних для самого [PERSON] і без врахування потреб у розвитку [PERSON] , призвело до формування у дитини заниженої самооцінки, самоставлення деструктивного характеру, появи у поведінці ауто агресивних дій, висловлювання думок про бажання померти» (а.с.86). Окрім цього, зазначено, що «аналіз поведінки і взаємодії [PERSON] із дорослим дозволяє стверджувати, що період тиску (критика і покарання з боку [PERSON] ), порушення [PERSON] особистих границь [PERSON] був тривалим і глибоко його «зачіпав» (а.с. 87). Отже, на підставі проведених результатів психодіагностичної роботи із [PERSON] (син позивача та відповідача), експерт стверджує, що «виявленні у [PERSON] особистісні особливості та особливості розвитку у нього гри сформувалися в умовах низької чутливості його батька до психологічних потреб [PERSON] , фактичної відсутності продуктивного емфатичного контакту [PERSON] із [PERSON] відбулись певні зміни у психоемоціному стані [PERSON] , а саме: «зниження рівня тривожності, зміни в ігровій формі і практичні діяльності, поява готовності приймати інструкцію і виконувати завдання за зразком, які відбулися протягом січня - червня 2019 року, маємо констатувати, що значні зміни обумовлені особливостями виховної поведінки [PERSON] , якістю її контакту із [PERSON] , стабільністю, і передбачуваністю життєвого простору, який [PERSON] створила для свого сина - [PERSON] ». (а.с.91). Відповідно до ст.51 Конституції України та ст.5 СК України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (частина друга і третя статті 5 СК України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Відповідно до ч.ч.2, 8, 9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. За змістом статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Окрім цього, суд вважає, за необхідне зазначити, що фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості. (п. 17 ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи (п. 14 ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Поняття домашнього насильства закріплено в ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відповідно до зазначеного закону, домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) (далі - Конвенція) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В силу частини першої статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц. У §54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, №250, ст.35-36, §90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, та у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Згідно з ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції, згідно з якими держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки й приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. У вітчизняному законодавстві теж закріплено відповідні положення щодо забезпечення прав дитини на власну думку. Таким чином, з врахуванням зазначеного, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд прийшов до висновку, що відповідач не виконує належним чином умов договору та систематично їх порушує, що доведено позивачем, проте не спростовано стороною відповідача. Тому, суд ставить за мету в першу чергу інтереси дитини, його психологічного, соціального розвитку та інше, вважає, за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача, оскільки наданні обґрунтування та докази приводять до висновку про наявність підстав для розірвання договору. У відповідності до частини першої статті 81 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Частиною четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Отже, враховуючи те, що наявними в матеріалах справи доказами, суд вбачає, що є наявні підтвердження невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини, виходячи з його інтересів, невиконання ним встановленого законодавством та договором обов`язку щодо виховання дитини, а саме:повноцінного його розвитку, як особистості, суд вважає, що подальше виконання сторонами договору на визначених у ньому умовах є неможливим, тому приходить до висновку про задоволення позовних вимог, а протилежного стороною відповідача суду не було доведено. Згідно з ст. 141 ЦПК України, витрати понесені позивачем з оплати судового збору в розмірі 768,40 грн. підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved