Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба в справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, згідно з яким просила: позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] та [PERSON] , які перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.03.2008 року по 15.04.2010 року, мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, дитина від народження і по теперішній час проживає разом з позивачем проти чого відповідач ніколи не заперечував, життям доньки ніколи не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватись з дитиною, не приймав жодної участі у її вихованні. Вказує, що відповідач свідомо не бере участь у вихованні дитини , не виявляє турботу про дитину, хоча перешкод чи заборон позивач йому не чинила і не чинить. При цьому, 18.11.2015 року [PERSON] склав нотаріально посвідчену заяву про те, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . За вказаних обставин та посилаючись на положення ст. 164 СК України, позивач вважає, що відповідача слід позбавити батьківських прав, адже він, в порушення вимог ст.150 СК України, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками та фактично самоусунувся від виховання та утримання своєї дитини. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.01.2020 року позовну заяву направлено до Київського апеляційного суду для визначення підсудності. Ухвалою Київського апеляційного суду від 03.03.2019 року визначено Шевченківський районний суд м. Києва для забезпечення розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба в справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав. Ухвалою суду від 13.0.2020 позовну заяву залишено без руху. 23.03.2020 недоліки усунуто. Ухвалою від 25.03.2020 року відкрито провадження у справі за даним позовом, розгляд якої вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30.07.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. 30.07.2020 року в підготовчому судовому засіданні позивачем було заявлено клопотання про доручення до матеріалів справи Висновок органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (а.с.46-47) ,яке задоволено судом. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просили задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, зокрема шляхом оголошення на офіційному сайті суду, про причини своєї неявки в судове засідання суд не сповістив. Так, згідно заяви, яка завірена Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуцевич О.О., вбачається, що [PERSON] не заперечує проти позбавлення його батьківських прав у встановленому законом порядку відносно його неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . При цьому погодися про розгляд справи по позбавленню його батьківських прав в суді без його участі. Будь - яких претензій, у тому числі, майнових, фінансових та інших до доньки [PERSON] , [INFO] не має та в подальшому мати не буде. В тому числі до усиновлювачів, опікунів та піклувальників не має та не матиме в подальшому. Зміст ст.. 164 та ст.. 180 Сімейного кодексу України, правові наслідки про припинення майнових прав та обов`язків нотаріусом роз`яснено і зрозуміло (а.с.26). Представник третьої особи у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Вислухавши учасників справи, які з`явилися у судове засідання, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували розірвали шлюб 15.04.2010 року, від якого мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 15.04.2010 року, Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Разом з тим, звертаючись з позовом до суду, позивач, в якості обґрунтування своїх позовних вимог в частині позбавлення відповідача батьківських прав відносно його дитини, зазначає, що дитина від народження і по теперішній час проживає разом з позивачем проти чого відповідач ніколи не заперечував, життям доньки ніколи не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватись з дитиною, не приймав жодної участі у її вихованні. Вказує, що відповідач свідомо не бере участь у вихованні дитини , не виявляє турботу про дитину, хоча перешкод чи заборон позивач йому не чинила і не чинить, що, в свою чергу, свідчить про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками та самоусунення від виховання та утримання своєї дитини. При цьому, як вбачається зі змісту висновку Органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 23.07.2020 року за №109/04/40-4990 щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його дитини - [PERSON] , [INFO] , Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації вважає за доцільне позбавити його батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Вимогами ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Водночас, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно ст.ст. 3,18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Разом з тим, як роз`яснено в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. На підставі зазначеного, оцінивши зібрані по справі докази, а також враховуючи те, що обставини ухиляння відповідача від виконання своїх обов`язків по належному вихованню та утриманню своєї дитини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, також враховуючи заяву відповідача в якій він фактично визнав позовні вимоги, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. В порядку, визначеному 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір в дохід держави в сумі 840,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved