Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 25 квітня 2014 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, однак сімейне життя з відповідачем перестало складатися не склалося через відсутність взаєморозуміння, сварки, у звязку з чим втрачене почуття любові, поваги, припинені шлюбні відносини, спільне господарство з 05 липня 2015 року. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просив шлюб розірвати. Будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи позивач в судове засідання не зявився, уповноваживши свого представника [PERSON], який подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи у його відсутності та в заочному порядку, наполягаючи на задоволенні позовних вимог з наведених у позові підстав. Відповідач [PERSON] заперечень проти позову не надала та, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявилася, про розгляд справи в її відсутність не клопотала та про причини неявки не повідомила, на підставі чого з урахуванням згоди позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України\~дружина\~та\~чоловік\~зобов'язані\~спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими\~членами\~сім'ї\~на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 25 квітня 2014 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 223, що підтверджується свідоцтвом про укладенню шлюбу в копії (а.с. 17). Неповнолітніх дітей від шлюбу сторони не мають. Спільне життя з відповідачем не склалося з причин відсутності взаєморозуміння, сварки на побутовому ґрунті, через що шлюбні стосунки, сумісне проживання та ведення спільного господарство припинені з 05 липня 2015 року, про що позивач зазначив у позовній заяві. Вирішуючи справу, суд зважає на особливий характер сімейних відносин та їх обєктивну недоступність для оточуючих, проте зауважує, що зазначені вище та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, категоричне заперечення позивача проти збереження шлюбу, вочевидь свідчать про те, що примирення сторін неможливе, подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та, відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України, наявність підстав для розірвання шлюбу. Судові витрати у відповідності зі вимогами ст. 88 ЦПК України належить покласти на відповідача.

Outcome: approved