Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 713,00 грн. щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову і до повноліття дитини. Також просить стягнути аліменти на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку у розмірі 500,00 грн. В обґрунтування позову вказує, що відповідач є батьком дитини, спільно з відповідачем вони не проживають, дитина знаходиться на її утриманні, відповідач добровільно матеріальної допомоги не надає. У судовому засіданні позивач, її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, у зв'язку з неявкою відповідача просили ухвалити заочне рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому ЦПК України порядку, причини неявки суду не повідомив, заперечень (відзиву) проти позову не надав. Суд, за згодою позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі на наявних у справі доказів у відповідності до ст. 280 ЦПК України. Заслухавши позивача, її представника, розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та громадянин Королівства Марокко [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. Шлюб з відповідачем укладали за звичаями та релігією відповідача, пізніше відповідач розірвав з нею шлюб, укладений за мусульманськими традиціями. [INFO] у них народилася донька - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER], виданим 02.11.2016 року Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. Згідно актового запису про народження №264 від 02.11.2016 року, вчиненого Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, батьком [PERSON] є [PERSON], [INFO], громадянин Королівства Марокко. Підстава запису відомостей про батька - спільна заява батька та матері дитини про визнання батьківства №28/02-08-05.01-31 від 02.11.2016р. Дитині надано ім'я [PERSON], прізвище - [PERSON], по батькові дитини не вказано за національними традиціями батька дитини. Місце проживання батька на час реєстрації народження дитини - [ADDRESS]. З пояснень позивача судом встановлено, що сторони проживають окремо, на час звернення позивача з позовом до суду спільного господарства не ведуть, дитина проживає з позивачкою, знаходиться на її утриманні, а відповідач з часу припинення спільного проживання матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Позивачка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку [INFO] року. Відповідач проживав на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання в Україні [NUMBER], зареєстроване місце проживання - [ADDRESS], навчався в Запорізькій державній інженерній академії. На час розгляду справи відповідач відрахований з навчального закладу, що підтверджується довідкою №56/17. Відомостей, що [PERSON] виїхав з України, немає. За даними МВС України, [PERSON], [INFO], перебуває у розшуку як особа, яка переховується від органів досудового розслідування. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ст. 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем у справі є громадянин Королівства Марокко [PERSON], а тому на спірні приватно-правові відносини поширюється дія Закону України «Про міжнародне приватне право». Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про міжнародне приватне право», цей закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом: визначення застосовуваного права; процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; підсудність судам України справ з іноземним елементом. Згідно ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1, ст. 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» вибір права - право учасників правовідносин визначити право якої держави підлягає застосуванню до правовідносин з іноземним елементом. Права та обов'язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв'язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини. Згідно ст. 67 цього Закону, зобов'язання щодо утримання, які виникають із сімейних відносин, крім випадків, передбачених статтею 66 цього Закону, регулюються правом держави, у якій має місце проживання особа, яка має право на утримання. Відповідно до ст. 73 Закону України «Про міжнародне приватне право» процесуальна правоздатність і дієздатність іноземних осіб в Україні визначаються відповідно до права України. Згідно п.п. 2, 4 ч.1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадках, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні. З огляду на наведені положення закону суд вважає, що справа підлягає вирішенню згідно положень національного законодавства. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частин 1, 2 статті 13 Сімейного кодексу України частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо в міжнародному договорі України, укладеному в установленому порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом сімейного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. Відповідно до частин 1, 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до частини 1 ст. 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частин 1, 2 ст.27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 141 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною 2 ст. 182 Сімейного кодексу України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 184 Сімейного кодексу України встановлено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Враховуючи вище викладене, приймаючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку що позивач [PERSON] має право на отримання аліментів на утримання доньки [PERSON], [INFO], у заявленому у позові розмірі 713,00 грн., а батько дитини [PERSON] зобов'язаний надавати таку допомогу на утримання дитини, що відповідає вимогам ст.ст. 182, 184 Сімейного кодексу України і принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Позивачем разом з вимогою про стягнення аліментів на утримання дитини заявлено вимогу про її утримання до досягнення дитиною трирічного віку. На думку суду, у відповідача існує зобов'язання, щодо утримання позивачки до досягнення дитиною трирічного віку, яке виникає із сімейних відносин і регулюється правом держави, у якій має місце проживання особа, яка має право на утримання. Так, ст. 91 Сімейного кодексу України встановлено, що жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. Згідно з частинами 4, 6 ст. 84 Сімейного Кодексу України право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Підстави припинення права на утримання визначаються ст. 85 Сімейного Кодексу України. Вирішуючи спір про стягнення аліментів на утримання одержувача аліментів (позивача), яка не працює у зв'язку з доглядом за дитиною і власних доходів не має, суд виходить з її матеріального становища, наявності у відповідача, на думку суду, можливості надавати матеріальну допомогу матері дитини до досягнення дитиною трирічного віку, і виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, вважає можливим визначити розмір аліментів в сумі 500,00 гривень щомісячно. Аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує стягнення судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, з відповідача.

Outcome: approved