Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

У квітні 2020 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» (надалі по тексту - Банк або позивач) звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (надалі по тексту - відповідачі) про стягнення заборгованості. Позов мотивував тим, що [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав Заяву б/н від 05.10.2007 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 4300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач зазначає, що Банк умови договору виконав, проте [PERSON] порушив умови договору кредиту, не повертав отриманий кредит своєчасно, не сплачував кошти (відсотки) за користування ним, у зв`язку із чим за останнім, станом на 10.11.2019 р. рахується заборгованість на загальну суму 9049,74 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 1667,80 грн. та заборгованості за пенею - 7381,94 грн.. Між тим, [INFO] [PERSON] помер. У зв`язку із смертю позичальника 18 вересня 2017 року позивачем була направлена претензія кредитора до Фастівської міської державної нотаріальної контори та 13 вересня 2018 року отримано відповідь нотаріальної контори, в якій зазначалося, що спадкоємцями померлого [PERSON] , які звернулися із заявами про прийняття спадщини є відповідачі - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відтак, Позивачем 09 жовтня 2019 року до вказаних спадкоємців було направлено листи-претензії про погашення заборгованності за померлого позичальника, але ними вказані листи залишено поза увагою. З врахуванням викладеного, Банк звернувся до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з спадкоємців позичальника - відповідачів на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредиту у розмірі 9049,74 грн. за кредитним договором № б/н від 05.10.2007 року та судові витрати. Відповідно до ч. 2 ст. 19 та п. 4 ч. 2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами позовного провадження, яке включає в себе загальне та спрощене провадження. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2020 року у даній справі відкрито спрощене позовне провадження в частині позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості та відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі в частині позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, у зв`язку із смертю останнього. Представник позивача в судове засідання не з`явився, повідомлявся судом вчасно та належним чином. Разом з позовною заявою подав клопотання, в якому зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просив суд розглянути справу за відсутності представника позивача, проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення не заперечує. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Кашаєва С.А. в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити в його задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, повідомлялася судом вчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Суд, з`ясувавши думку представника відповідача Кашаєвої С.А. , дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 05 жовтня 2007 року на підставі заяви [PERSON] , між останнім та АТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір № б/н, який складається із Заяви позичальника та Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 14-32). Як встановлено судом, позивач свої зобов`язання за Договором виконав належним чином. Однак, [PERSON] скориставшись кредитними коштами, не виконав зобов`язань, визначених Договором, порушив умови щодо погашення кредиту. Відповідно до довідки наданої АТ КБ «Приватбанк», з 01 січня 2018 року кредитний ліміт за кредитною картою [PERSON] становив 1667,80 грн.. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості Позичальник станом на 10.11.2019 року має заборгованість - 9049,74 грн., з яких: 1667,80 грн. - заборгованість за тілом кредиту та пені - 7381,94 грн. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк ( ч. 1 ст. 530 ЦК України ). Відповідно до ч.2 ст.612 ЦК України боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завданні простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У заяві позичальника від 05 жовтня 2007 року процентна ставка не зазначена, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Позивач обґрунтовуючи заборгованість [PERSON] перед банком, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 05 жовтня 2007, посилався на Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку в ПриватБанку, які розміщенні на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Правила та Умови розумів [PERSON] та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент отримання [PERSON] кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, пені, неустойки, штрафів та, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Постановою Великої Палата Верховного Суду від 03.07.2019 року в справі № 342/180/17 зазначено, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Умови та Правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Правила та Умови, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Також, Постановою Великої Палата Верховного Суду від 03.07.2019 року в справі № 342/180/17 зауважено, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Розглядаючи цивільну справу в межах заявлених позовних вимог у відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України вбачається про нарахування позичальнику заборгованості станом на 10.11.2019 року у загальному розмірі - 9049,74 грн., з яких: 1667,80 грн. - заборгованість за тілом кредиту та пені у розмірі - 7381,94 грн. З огляду на непогодження позичальником у договорі питання про можливість нарахування пені при отриманні кредитних коштів підстав для її нарахування та подальшого стягнення суд не вбачає. В той же час, заборгованість за тілом кредиту нарахована обґрунтовано і підлягає стягненню з боржника. Між тим, [INFO] позичальник, [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 05 травня 2017 року. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст.608,1218,1219 ЦК України у зв`язку зі смертю боржника припиняються лише ті зобов`язання, які нерозривно пов`язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, у той час як у результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини й не припинилися у наслідок його смерті. За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємців; таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржників за зобов`язанням. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За змістом ч. 2 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину (ч. 3 ст. 1 1281 ЦК України). Як вбачається із наявної в матеріалах справи копії спадкової справи № 96/2017 заведеної Фастівським міським державним нотаріусом Бойко О.О. після смерті [INFO] [PERSON] , із заявою про прийняття спадщини після смерті останнього звернулася [INFO] дружина [PERSON] , [INFO] - батько [PERSON] та 29 вересня 2017 року - тітка [PERSON] (а.с. 74, 79, 85). 22 вересня 2017 року згідно вимог статті 1281 ЦК України АТ КБ «ПриватБанк» направив до Фастівської міської державної нотаріальної контори претензію кредитора, яка була зареєстрована та долучена державним нотаріусом до спадкової справи № 96/2017 (а.с.83-84). 16 січня 2018 року державний нотаріус Фастівської міської державної нотаріальної контори Бойко О.О. повідомила АТ КБ «ПриватБанк», що станом на 16 січня 2018 року свідоцтва про право на спадщину після [PERSON] не видавалися. Постановою від 15 червня 2018 року державним нотаріусом Бойко О.О. було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтв про право на спадщину після смерті [PERSON] , оскільки остання не входила до числа спадкоємців першої черги. Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2018 року було визнано за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , право власності: на житловий будинок по [ADDRESS] ; на земельну ділянку площею 0,1000 га, цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 3211200000:03:002:0110, що розташована по [ADDRESS] ; право власності на земельну ділянку площею 0,0588 га, цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3211200000:03:002:0320, що розташована по [ADDRESS] . Також, даним рішенням було визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Як вбачається із матеріалів справи, 24 вересня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» направив Листи-претензії до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в яких зазначив, що відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора, повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину та зазначив, що вони мають звернутися до будь-якого відділення Банку та сплатити заборгованість по кредитному договору б/н від 15.11.2007 року, який був укладений між спадкодавцем [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк», у розмірі боргу в загальній сумі - 9049,74 грн.. Таким чином, лише відповідач [PERSON] прийняла спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого Позичальника. Спадкування обов`язків відбулося відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, так як Відповідачка не відмовилася від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, а саме 6 місяців від дня відкриття спадщини. Відтак, саме остання в межах отриманого у спадщину майна повинна відповідати за зобов`язаннями спадкоємця по вказаному кредиту перед позивачем виключно у розмірі суми заборгованості за тілом кредиту. Вирішуючи питання, щодо стягнення з відповідачки [PERSON] заборгованість за тілом кредиту в сумі 1667,80 грн. слід зазначити наступне. Як вбачається із наданого стороною позивача розрахунку заборгованості за договором б/н від 05.10.2007, укладеного між ПриватБанком та [PERSON] , станом на 31 травня 2017 року, тобто вже після смерті останнього, його заборгованість за тілом кредиту складала - 1560,26 грн., а заборгованість за простроченим тіло кредиту - 1916,96 грн., що в загальному складає 3477,22 грн. (а.с.12-13). Між тим, із вказаного ж таки розрахунку вбачається, що після смерті [INFO] спадкодавця [PERSON] , 14 вересня 2017 року була погашена сума боргу в розмірі - 3382,84 грн., а 10 жовтня 2017 року - 176,58 грн., що загалом складає - 3559,42 грн.. Тобто, з вказаного вище вбачається, що заборгованість за кредитним договором № б/н від 05 жовтня 2017 року, була погашена спадкоємцями у розмірі, що перевищує визначену судом суму до стягнення за тілом кредиту, ще до пред`явлення банком до них вимоги про повернення кредиту. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості у зв`язку з її відсутність, через погашення спадкоємцями боржника у повному обсязі тіла кредиту. Враховуючи норми ст. 141 ЦПК України, судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: dismissed