Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-29 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 11 лютого 2016 року отримала в порядку спадкування двохкімнатну квартиру [ADDRESS] , в якій на даний час проживає вона та її син [PERSON] Позивач в позові вказує, що [PERSON] протягом останніх 10 років ніде не працює, веде паразитичний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, за що неодноразово притягувався до відповідальності, виносить її речі з квартири, які здає у ломбард, аби придбати алкоголь. Крім того, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, останній проявляє до позивача агресію, вимагає у неї кошти та вчиняє стосовно неї домашнє насильство, а у її відсутності влаштовує у квартирі притон. Поряд з цим позивач зазначає, що за весь час проживання у квартирі відповідач жодного разу не сплачував комунальні послуги, не витрачав кошти на проведення поточного ремонту. Вказані дії відповідача, як зазначається у позові, створюють стан постійної напруги, страху та тривоги, як для позивача, так і для сусідів. Позивач неодноразово зверталась до поліції з приводу зазначених дій відповідача, пропонувала йому добровільно виселитись з її квартири, однак такий на вказані заходи не реагує. На переконання позивача, вказані факти свідчать про систематичне порушення відповідачем правил співжиття, яке виражається у вчиненні фізичного та психологічного насильства в сім`ї щодо неї та сусідів у багатоквартирному будинку, що є підставою для виселення [PERSON] з належної їй на праві власності квартири. На підставі наведено позивач в позовній заяві, посилаючись на норми права, які містяться в ч. 1 ст. 116, ст. 157 ЖК України, ст.ст. 319, 321 ЦК України, просить виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] , без надання іншого житла. Відповідач відзив на позовну заяву із запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову не надав. Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 24 квітня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 21 травня 2019 року підготовче провадження по даній цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Будь-яких інших процесуальних дій суд не вчиняв. В судове засідання позивач подала заяву про розгляд справи у її відсутності, в якій також зазначила, що підтримує заявлені нею вимоги у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Будь-яких інших заяв до суду учасниками справи не подано. Встановивши фактичні обставини справи, на які позивач посилаються, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити зважаючи на таке. З матеріалів справи установлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Вказана обставина стверджується даними свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 лютого 2016 року та інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12 лютого 2016 року (арк.спр. 5, 6). Також з даних довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб виконавчого комітету Нетішинського міської ради від 08 квітня 2019 року за №3402 судом установлено, що у квартирі [ADDRESS] , значаться зареєстрованими [PERSON] та її син [PERSON] (арк. спр. 7). Факт реєстрації останнього за вказаною вище адресою підтверджується також даними повідомлення виконавчого комітету Нетішинського міської ради від 24 квітня 2019 року за №145/ЕП (арк. спр. 14). Вказуючи на систематичне порушення [PERSON] правил співжиття, що робить неможливим проживання для неї з ним в одній квартирі та безрезультатність заходів впливу на останнього, позивач звернулася до суду з даним позовом про виселення останнього за захистом свого порушеного права. Таким чином, спірні правовідносини, що виникли між сторонами з приводу виселення члена сім`ї власника квартири регулюються Житловим кодексом Української РСР (далі ЖК України). Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення, що визначено ч. 1 ст. 116 ЖК України. У відповідності до вимог ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку, що доказуванню підлягає як факт наявності самої протиправної систематичної поведінки відповідача, так і той факт, що до нього попередньо вживались заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями органу місцевого самоврядування, а також заходи громадського впливу. Водночас на підтвердження позовних вимог позивач не надала належних та допустимих доказів систематичної протиправної поведінки відповідача, а також того, що до нього вживались необхідні заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями органу місцевого самоврядування, а також заходи громадського впливу. Як установлено судом, відповідач [PERSON] в розумінні ст. 64 ЖК України є членом сім`ї позивача, зареєстрований та проживає у належній їй квартирі [ADDRESS] , законність вселення останнім до якої позивачем не оспорюється. Також з позовної заяви судом з`ясовано, що між сторонами виникають періодично конфліктні ситуації. Однак, на переконання суду, сама по собі наявність періодичних неприязних, конфліктних відносин між сторонами по справі не може бути безумовною підставою для виселення відповідача без надання іншого житла. Посилання позивача на аморальну поведінку відповідача, зловживання ним спиртними напоями та постійну агресію по відношенню до неї з його строни, а також вчинення ним домашнього насильства приймаються судом критично, оскільки ці факти не доведено належними і допустимими доказами. Що стосується наданого позивачем повідомлення начальника Нетішинського ВП Славутського ВП ГУ НП в Хмельницькій області від 11 квітня 2019 року за №3073/111/02-2019, то таке носить лише інформативний характер АІПС «Армор» щодо притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності та не містить даних щодо предмета доказування (арк. спр. 9). Постанови про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 178, ч. 1 ст. 127, ч. 1 ст. 175-1, ст. 176, ч. 1 ст. 182 КУпАП, про що міститься інформація в означеному вище повідомленні, в матеріалах справи відсутні. Відхиляються судом також письмові пояснення [PERSON] та [PERSON] від 14 квітня 2019 року, так як у відповідності до вимог ч. 2 ст. 76, ч. 4 ст. 91 ЦПК України, доказом є показання свідка, якого суд попереджає про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, що визначено ч. 1 ст. 89 ЦПК України. За вказаних обставин, суд приходить висновку про недоведеність позивачем підстав, передбачених ст. 157 ЖК України, в поєднанні зі статтею 116 ЖК України, обов`язкових для виселення відповідача в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору. За сукупності вище викладених обставин в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України покладає такі на позивача, зважаючи на відмову у позові.

Outcome: dismissed