Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

У квітні 2021 року до Дарницького районного суду м. Києва звернувся [PERSON] з позовом до Головного управління регіональної статистики, в якому просив суд зобов`язати відповідача сплатити йому компенсацію за всі невикористані дні додаткових відпусток - 103 дні, починаючи з 2006 року, яка становить 46 794,96 грн.; зобов`язати відповідача сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку за невикористані дні додаткових відпусток при звільненні у розмірі 89 955,36 грн.; зобов`язати відповідача перерахувати заробітну плату на момент звільнення з врахуванням всіх недоврахувань за період роботи з 02.10.2006 по 07.02.2017 з наданням довідки по відкоригованої зарплати до пенсійного фонду для перерахування пенсії держслужбовця. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 02.10.2006 працював у Головному міжрегіональному управлінню статистики у м. Києві на посаді державного службовця. Був звільнений з посади 07.02.2017 у зв`язку з досягненням 65 років. При звільненні з посади не отримав компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2006 по 2016 (103 дні), на яку мав законне право. Відповідно до довідки ГУРС № 30 від 25.07.2017 та постанови Дарницького районного суду м. Києва від 11.12.2017 стаж державної служби позивача станом на 02.10.2006 становив 10 років 9 місяців 10 днів, на 07.02.2017 - 21 рік 1 місяць 16 днів. Сума боргу за невикористані щорічні додаткові відпустки становить 46 794,96 грн. Період затримки розрахунку з 08.02.2017 по 11.12.2017 становить 219 днів та сума боргу у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні становить 99 496,08 грн. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 15.04.2021 позовну заяву призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторони, в передбачений ч. 7 ст. 279 ЦПК України строк, не звернулись до суду з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. 18.06.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачем зазначено про те, що позивач вже звертався до суду з тим самим предметом й з тих самих підстав. Так, ухвалою Дарницького районного суду м. Києві від 14.11.2017 було відкрито провадження у справі № 753/17616/17 за позовною заявою [PERSON] до відповідача про стягнення заборгованості по не донарахованій заробітній платі та компенсації за невикористані додаткові відпустки. За наслідками розгляду вказаної справи позовну заяву було залишено без розгляду. Щодо заявлених позовних вимог, то при вступі на державну службу позивач власноруч заповнив форму первинного обліку «Особова картка» та проставив особистий підпис, де не зазначив щодо наявності у нього наукового ступеня, вченого звання, назви наукових праць та винаходів, кількості опублікованих монографій, статей, винаходів. У власноруч написаній автобіографії позивач також про це не зазначав, а трудова книжка не містила відповідних записів про такий стаж. Позивачу на дату звільнення з посади було відомо, який у нього стаж державної служби, він цей стаж не оскаржував, отримував додаткові відпустки відповідно до набутого стажу державної служби та компенсацію за невикористані відпустки при звільненні. Правових підстав для нарахування додаткових компенсацій за невикористані дні відпустки чи затримку виплати заробітної плати не було. Посилання позивача на лист Національного агентства України з питань державної служби від 09.06.2016 за № 3258/13-16 є безпідставним, оскільки носить роз`яснювальний характер. Постанова Дарницького районного суду м. Києва № 753/18155/17, якою визнано право позивача на зарахування до стажу державної служби періоду з 26.09.1985 по 01.07.1994, як стажу наукової діяльності, набрала законної сили 19.02.2018. На момент звільнення позивача відповідач не мав правових підстав обчислювати стаж державної служби по іншому та проводити відповідні виплати, а отже не порушував прав позивача. Оскільки право на збільшений стаж державної служби позивач набув після припинення трудових відносин, то відповідач не має законних підстав надавати відпустки чи нараховувати та виплачувати відповідні компенсації. Розрахунки позивача, наведені у позовній заяві, не відповідають порядку обчислення середньої заробітної плати. Інші позовні вимоги є похідними від вимог щодо нарахування та виплат компенсації, тому не підлягають задоволенню. Крім того, відповідач зазначив про застосування спливу позовної давності, оскільки позивач до суду звернувся у квітні 2021. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з позивачем з 02.10.2006, а 07.02.2017 був звільнений з посади у зв`язку з досягненням 65 років. Також судом встановлено, що при вступі на державну службу позивач власноруч заповнив форму первинного обліку «Особова картка», форма №П-2ДС, де проставив особистий підпис, та не зазначив щодо наявності у нього наукового ступеня, вченого звання, назви наукових праць та винаходів, кількості опублікованих монографій, статей, винаходів. Відповідно до Наказу № 244-к від 02.10.2006 стаж державної служби [PERSON] становить 02 роки 00 міс. 03 дні. Наказом № 185-к від 21.10.2014 [PERSON] встановлено надбавку за вислугу років у розмірі 20% (стаж державної служби становить понад 10 років). У витягу із наказу № 107-к від 21.06.2016 , стаж державної служби [PERSON] становить 11 років 07 місяців 04 дні. Наказом № 383 від 06.08.2015 про надання відпустки [PERSON] було надано щорічну додаткову відпустку за 2014 рік за 10 років стажу державної служби строком на 5 календарних днів. Наказом № 433 від 03.09.2015 про надання відпустки [PERSON] було надано щорічну додаткову відпустку за 2015 рік за 11 років стажу державної служби строком на 7 календарних днів. Наказом № 38-к від 07.02.2017 [PERSON] звільнено із посади, призначено до виплати грошову компенсацію за 11 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період з 02.10.2016 по день звільнення та за 15 календарних днів щорічної додаткової відпустки за 2016 рік. Відповідно до ст. 58 Закону України «Про державну службу», в редакції чинній на час звільнення позивача з роботи, за кожний рік державної служби після досягнення п`ятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів. Порядок надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток визначається Кабінетом Міністрів України, відповідно до якого державним службовцям, які мають стаж державної служби понад п`ять років, надається додаткова відпустка тривалістю один календарний день. Починаючи з шостого року стажу державної служби ця відпустка збільшується на один календарний день за кожний наступний рік. Тривалість додаткової відпустки не може перевищувати 15 календарних днів. Позивачем не надано належних доказів того, що кількість невикористаних днів додаткової відпуски становить саме 103 дні та не надано доказів оскарження позивачем документів, в яких зазначається стаж його державної служби на час виходу на пенсію. Таким чином позивачу на дату звільнення з посади було відомо який у нього стаж державної служби, він цей стаж не оскаржував та отримував у відповідача додаткові відпустки відповідно до набутого стажу. Посилання позивача на постанову Дарницького районного суду м. Києва, якою визнано право позивача на зарахування до стажу державної служби періоду з 26.09.1985 по 01.07.1994, як стажу наукової діяльності, суд не приймає як підставу для задоволення позовних вимог, оскільки позивач був звільнений з державної служби 07.02.2017, а постанова суду набрала законної сили 19.02.2018. Так як право на збільшений стаж виникло у позивача вже після припинення трудових відносин з відповідачем, на момент звільнення жодних порушень трудового законодавства щодо нарахування та виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку відповідачем не встановлено, а отже позовні вимоги щодо зобов`язання сплатити компенсацію за невикористані 103 дні додаткової відпустки та перерахування заробітної плати за період роботи з 02.10.2006 задоволенню не підлягають. Оскільки позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача сплатити позивачеві компенсацію за всі невикористані дні додаткових відпусток - 103 дні, починаючи з 2006 року, у 46 794,96 грн. та зобов`язання відповідача перерахувати заробітну плату на момент звільнення позивача з врахуванням всіх недоврахувань за період роботи з 02.10.2006 по 07.02.2017 з наданням довідки по відкоригованої зарплати до пенсійного фонду для перерахування пенсії держслужбовця не підлягають задоволенню, тому і позовна вимога щодо сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку за невикористані дні додаткових відпусток при звільненні у розмірі 89 955,36 грн. як похідна також не підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed