Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

У липні 2016 року позивачі звернулися до суду з позовною заявою, якою просили ухвалити рішення, яким визнати частково недійсним договір дарування домоволодіння № 1 по пров. Токарному у м. Дніпропетровську, укладений між [PERSON] та [PERSON], складений і посвідчений 03 квітня 2013 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 537904 в частині, що стосується будівлі житлового будинку під літ. К-1; скасувати в цілому державну реєстрацію права власності [PERSON] на домоволодіння № 1 по пров. Токарному у м. Дніпропетровську та визнати за ними право спільної сумісної власності на житловий будинок літ. К-1, судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позову вказали, що позивач 1 - [PERSON] є дочкою [PERSON], а позивач 2 доводиться онукою. На день смерті [PERSON] разом з нею за адресою [ADDRESS] проживала сестра позивача 1 [PERSON] Домоволодіння за зазначеною адресою на момент смерті [PERSON] складалося з двох житлових будинків: літ. А-1 та К-1, господарських будівель та споруд. Будинком А-1 (кВ. № 1) користувалися матір та сестра позивача-1, а будинком К-1 (кв. № 2) позивач-2 з чоловіком та двома неповнолітніми дітьми. До червня 1989 року домоволодіння по пров. Токарному,1 у м. Дніпропетровську в цілому належало батьку позивача-1 та відповідача. При його житті будівля К-1 мала статус «літньої кухні», яка була позначена на плані під літ. «Б», яку позивач-1 з дозволу батька будувала разом з чоловіком і яка до узаконення рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська № 277/7 від 26 травня 1989 року вважалась як сарай (на плані під літ. Д). Саме будівлю сараю позивач-1 з її першим чоловіком [PERSON] за власні кошти і своїми силами перетворили в будівлю, яка у 1989 році отримала статус літньої кухні. Будівництво літньої кухні завершено у 1982 році, а з 1986 року шлюб з [PERSON] було розірвано. 22 червня 1989 року [PERSON] подарував домоволодіння № 1 по пров. Токарному у м. Дніпропетровську [PERSON] На той час будівля «Б» мала статус літньої кухні, в якій проживала позивач-1 та члени її сімї. Позивач-1 постійно мешкала разом з батьками і мала постійну реєстрацію за вищезазначеною адресою. Позивач -2 був зареєстрований за цією адресою в листопада 1998 року, а відповідачка в травні 2006 року. Домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 540 кв.м. і до травня 1989 року складалося з житлового будинку «А-1» та надвірних будівель та споруд: сараю «Б», вбиральні «В», сараю «Д», гаражу «Г», забору №№ 1,2. Ще до укладання договору дарування від 22 червня 1989 року між їхніми батьками сарай «Д» було переобладнано в літню кухню, площею 19,25 кв.м. До будівлі було проведено електрику та газопостачання і фактично це приміщення стало придатним для проживання. Будівлю було узаконено та внесені відповідні зміни до технічного паспорту на домоволодіння (до технічної інвентаризації 2012 року на плані літ. «Б». У 1987 році позивач -1 зареєструвала шлюб із [PERSON] і вони стали проживати разом з її батьками однією сімєю і фактично користувалися будівлею літньої кухні як окремим житлом. За згодою батьків позивача-1 у 1989 році вони вирішили збільшити площу літньої кухні шляхом добудови. Разом з чоловіком, за власні кошти, на протязі 1989-2000 років вони зробили прибудову до загальної будівлі і її площа значно збільшилася, а саме: стіни будівлі зєднані із стіною гаражу, а внутрішні приміщення переобладнані в 2 житлові кімнати та допоміжні приміщення. Таким чином, без оформлення проектно-дозвільної документації фактично будівля літньої кухні була перебудована та переобладнана в житловий будинок, але будівля в установленому порядку в той час до експлуатації прийнята не була, зміни до технічної документації внесені не були. У 1995 році їхній батько [PERSON] помер. Навесні 2004 року чоловік позивачки-1 отримав квартиру [ADDRESS]. разом з ним вона переїхала до даної квартири, а позивачка-2 разом зі своєю сімєю залишилася проживати у [INFO]. За цей час, позивач-2 та її чоловік за власні кошти значно поліпшили стан будівлі: обладнали будівлю санвузлом, зробили новий дах, встановили металопластикові вікна, придбали та встановили новий газовий котел, тощо. В будівлі встановлені окремі лічильники електрики та природного газу, за користування якими вони несуть витрати окремо від відповідачки. Ще у 1980 році будівля, яка на плані на той час значилася під літ. Д (сарай) була обладнана окремим прибором обліку спожитої електрики. Чоловік позивачки-1 [PERSON] як працівник органів внутрішніх справ, користувався пільгою при сплаті коштів за спожиту електрику. В подальшому споживачем послуг постачальника електрики стала позивача-2, яка постійно з дітьми проживає в спірному будинку К-1. 24 червня 2015 року померла мати позивачи-1 [PERSON] 07 серпня 2015 року позивач-1 звернулася до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом, але в січні 2016 року їм стало відомо, що існує заповіт, яким 23 грудня 2010 року [PERSON] все своє майно заповідає [PERSON] До цього часу про існування заповіту позивачі не знали. Вони звернулися до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про визнання заповіту частково недійсним та визнання права власності на дану будівлю. В процесі розгляду справи зясувалося, що домоволодіння № 1 по пров. Токарному у м. Дніпропетровську взагалі не входить до спадкової маси, оскільки ще 03 квітня 2013 року [PERSON] подарувала згадане домоволодіння в цілому [PERSON] До моменту укладання договору дарування остання, діючи на підставі довіреності [PERSON] здійснила узаконення будівництва житлового будинку К-1 і отримала свідоцтво про право власності на згадане домоволодіння в цілому, яке було зареєстровано за [PERSON] і відповідно були внесені зміни і до технічного паспорту на домоволодіння. Ці обставини стали відомі позивачам лише 19 травня 2016 року. таким чином підстави для визнання заповіту недійсним відсутні, а тому позов на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України судом залишений без розгляду. [PERSON] ніколи не претендувала на частину домоволодіння, якою є житловий будинок, зазначений на плані під літ. К-1, а тому цей обєкт не міг бути предметом дарування. До того ж вона визнавала і погоджувалася з тим, що будівництво цього обєкту, його обладнання і поліпшення технічного стану здійснене позивачем у справі та членами їх сімей власними силами та за власні кошти, а тому не вважала можливим включати цей обєкт навіть до спадкової маси і заповідати його відповідачці. Відповідачка знаючи про це, ввела заповідачку в оману і в заповіті зявилася неконкретизована фраза: обєктом спадкування є все те, що належить [PERSON], а також все те, що буде належати їй на день смерті. [PERSON] вважала, що їй належить домоволодіння, яке подарував її чоловік [PERSON] і не мала претензій на нерухоме майно, яке було створене позивачами. Але існування заповіту в тій формі, в якій його було складено під впливом [PERSON] розвязало амбіції відповідачки на отримання у власність майна, яке було створено без її участі за кошти родин позивачів. Таким чином, заповідачка, перебуваючи під впливом [PERSON] при складанні і підписанні нею договору дарування домоволодіння № 1 по пров. Токарному у м. Дніпропетровську від 03 квітня 2013 року помилялася щодо обставин, які мають істотне значення і вважала, що договір не стосується будівлі, спорудженої позивачами у справі (житловий будинок К-1). Цьому сприяв і стан здоровя [PERSON], яка в червні 2005 року перенесла інфаркт головного мозку, після чого її стан суттєво погіршився. 27 лютого 2015 року у [PERSON] трапився другий інфаркт. За станом здоровя вона стала прикутою до ліжка і потребувала постійного стороннього догляду. Позивачі систематично відвідували її, викликали докторів, купували необхідні ліки, доглядали. Про існування договору дарування позивачам нічого не було відомо. Право позивачів щодо володіння, користування та розпоряджання житловим будинком літ. К-1 не порушує прав інших осіб, але не визнається відповідачем у справі, тому вони вимушені звернутися з даним позовом до суду. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві та просила їх задовольнити. Суду пояснила, що вони проживали [INFO] і з дозволу батьків почали перебудовувати сарай у літню кухню, пристроїли коридор та кімнату. До 2000 року закінчили будівництво. У 2004 році вона з чоловіком переїхали до квартири, а по пров. Токарному, буд. 1 у будинку під літ. К-1 залишилася проживати її донька з чоловіком та дітьми. Вони, за час проживання провели ремонт, замінили кришу, зробили стяжку та покрили долівку ламінатом, поміняли вікна. Спочатку домоволодіння належало її батькові, а потім він подарував його приблизно у 1987-1989 роках її матері [PERSON] У 1995 році батько помер. Весь цей час користувалися земельною ділянкою. Проживали з мамою і відповідачкою у одному дворі. Відповідачка проживала з матірю у одному будинку. Держава їм не виділяла земельну ділянку під будівництво будинку під літ. К-1. У 2015 році померла її мати і вона звернулася до нотаріальної контори і там її повідомили про існування заповіту. Коли вони звернулися до суду з позовом про визнання заповіту недійсним їм стало відомо про існування договору дарування. Вважаю, що на той час коли укладався договір дарування мати перенесла декілька інсультів і її завели в оману. Прошу визнати договір дарування від 03 квітня 2012 року недійсним. Тому що будинок під літ. К-1 належить їй та її сімї, оскільки він побудований за їх кошти, а ще й тому, що мама до смерті вважала, що цей будинок належить їй, тому при укладанні договору дарування вона помилялася щодо дарування будинку під літ. К-1. Також вказала, що для узаконення будинку під літ. К-1 визивали БТІ, проте спеціаліст ц будинок не заходив і невірно зазначив параметри будинку. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві та просила їх задовольнити. Суду пояснила, що будинок під літ. К-1 будувався при житті бабусі [PERSON] та з її дозволу. Бабуся при житті сказала, що відписувати нікому нічого не буде, коли вона помре, то тоді хай і діляться. На час смерті бабусі переоформлювалися документи на світло та газопостачання. Тому бабусі могли підсунути будь-які документи і відбувся підвох. На теперішній час у будинку під літ. К-1 проживає вона з дітьми. Коли перебудовувася цей будинок зі сараю спочатку в літню кухню, а тепер у житловий будинок, бабуся все бачила, допомагала няньчити її дітей. Коли вона була зайнята по будівництву. За час проживання вона повністю замінила дах, поставили нові балки, стропили, шифер, зроблена нова каналізація, розводка води, замінено газове обладнання, а саме котел і піч,зроблено цементна стяжка долівки, поклали ламінат, поміняні вікна, тобто в нутрі зроблено усе. Залишилося тільки зовнішньо утеплити будинок. Частина будинку була побудована зі шлакоблоку, ще частина з цегли, а ще частина з нової цегли. У цих двох будинках окремі приладі обліку світло та газопостачання. Комунальні послуги за будинок під літ. К-1 зараз сплачує вона. У них були окремі муніципальні карти. А раніше за цей будинок сплачували батьки, тим більш її батько,як працівник міліції користувався пільгами на оплату комунальних послуг і цими пільгами користувалися при оплаті комунальних послуг за будинок під літ. К-1 Держава не надавала їм земельну ділянку під будівництво будинку під літ. К-1. Бабуся при житті ніколи не згадувала ані про заповіт, ані про договір дарування, тим більш вона при житті стверджувала, що даний будинок належить їй. Бабуся при житті боялася про те. що відповідачка може її вигнали з будинку і вона помре під забором, тому вона не могла укласти договір дарування. Про існування заповіту а тим більш про договір дарування вони дізналися вже після смерті бабусі. Хоче звернути увагу суду на той факт, що у заповіті бабуся заповіла відповідачці кв. № 1, хочу у будинку немає ані кв. № 1, ані кв. № 2, це говорить про те, що бабуся при житті визнавала за відповідачкою лише право на один будинок, у якому відповідачка проживає. Про нового власника вона дізналася лише у жовтні 2016 року. Дозвіл на проживання у нового власника вона не отримувала. У судовому засіданні представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Суду пояснила, що ніхто позивачам не надавав дозволу будуватися. При укладанні договору дарування ніякого натиску на матір вона не вчиняла. Все проходило спокійно. Вони з мамою приїхали до нотаріуса в нотаріальну контору. Мама підписала на її імя генеральну довіреність на оформлення усіх необхідних документів. Треба було деякі прибудови узаконити. Коли вона зібрала необхідні документи, вони ще раз приїхали до нотаріуса і мама подарувала їй будинок. Договір дарування був підписаний у нотаріальній конторі. Мати своїми ногами їздила до нотаріальної контори. Мати не хотіла бачити позивачів, тому вона вирішила сама укласти дану угоду. При укладанні договору дарування були присутні вона, бабуся і нотаріус. Муніципальні карти на будинок № 1 по пров. Токарному у м. Дніпрі були видані на імя [PERSON] Її мама була впевнена, що увесь будинок належить їй і усе було узаконено. Також зазначила, що спеціалістами БТІ були зроблені всі заміри вірно. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Суду пояснив, що при укладанні договору дарування її волевиявлення було вільним. Ніхто ні до чого нікого не примушував. [PERSON] вважала, що домоволодіння в цілому належить їй. [PERSON] надала довіреність на імя відповідачки, щоб вона узаконила усі прибудови. Як стверджують позивачі будівництво будинку під літ. К-1 закінчено у 2005 році, проте позивачі не зверталися ні в які установи. Ані до суду. Ані до ГАСКу для узаконення своїх прав на будинок під літ. К-1. Також вважає, що існує при правовстановлюючих документи, які підтверджують факт того, що [PERSON] дійсно бажала подарувати відповідачці домоволодіння № 1 по пров. Токарному у м. Дніпрі, це: заповіт, довіреність та договір дарування. Представник третьої особи Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори не зявився, але надіслав на адресу суду 07грудня 2016 року лист за № 3438/02-14, яким просив розглянути справу без представника. 07 грудня 2016 року на адресу надійшов лист за № 3444/02-14 від 06 грудня 2016 року, яким державний нотаріус Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] надала заперечення проти позову, в яких вказала, що договір дарування домоволодіння [PERSON] [PERSON] був посвідчений Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 03 квітня 2013 року за реєстром № 4-502 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 13 серпня 2012 року. зареєстрованого в КП ДМБТІ ДОР 04 вересня 2012 року, реєстраційний номер 37364029, де в описі обєктів відчуження зазначений житловий будинок К-1. При посвідченні договору дарування нею були установлені особи. які звернулися за вчиненням нотаріальних дій, визначено обсяг цивільної дієздатності, установлено волевиявлення та дійсні наміри сторін, витребувано необхідні документи, а також перевірено справжність підписів сторін, шляхом підписання особисто сторонами усіх примірників договору дарування у її присутності, про що зроблено відповідний посвідчу вальний напис на договорі дарування. При посвідченні договору нею було установлено волевиявлення сторін за договором, були встановлені дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який посвідчувався, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Було встановлено однакове розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Договір дарування був посвідчений нею після того, як кожна із сторін однакового розуміння значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Також те, що надана довіреність відповідачу на узаконення житлового будинку може розцінюватися як заперечення проти визнання права власності на нерухоме майно за позивачами. У звязку з чим, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] [INFO] доводиться донькою [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 39). Відповідачка [PERSON] теж доводиться донькою [PERSON] та [PERSON] і рідною сестрою [PERSON] Згідно свідоцтва про народження серії VI-КИ № 270133, [PERSON] доводиться донькою [PERSON] та [PERSON] (а.с.38). Тобто, позивач-1 [PERSON] є донькою [PERSON], а позивач-2 доводиться [PERSON] онукою. Домоволодіння по пров. Токарному, буд. 1 у м. Дніпропетровську належало [PERSON], що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 14); листом Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 26 жовтня 2011 року за № 13155, відповідно до якого станом на 25 жовтня 2011 року право власності на домоволодіння № 1 по пров. Токарний зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування від 22 червня 1989 року, посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 3-1528 (а.с. 18); витягами з реєстру права власності а нерухоме майно (а.с. 76-80). Згідно з витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, домоволодіння № 1 по пров. Токарному у м. Дніпропетровську складається з: житлового будинку літ. А-1, загальною площею 54,1 кв.м., житловою площею 36.2 кв.м.; житлового будинку літ. К-1, загальною площею 41,1 кв.м., житловою площею 15,4 кв.м.; вбиральні літ. В; вольер літ. Е; навіс літ. Ж; навс літ. Л; сарай літ. З; сарай И; гараж Г; 1-11 споруди (а.с. 79-80). [PERSON] померла 24 червня 2015 року, про що Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 26 червня 2015 року складено відповідний актовий запис за № 5069 (а.с. 36). 07 серпня 2015 року Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою була зареєстрована спадкова справа, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с. 37). Судом встановлено, що при житті [PERSON], 23 грудня 2010 року о 15 год. 50 хвл. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] посвідчено заповіт, відповідно до якого [PERSON] зробила розпорядження, а саме: усі її права та обовязки, які їй належать на момент складання цього заповіту, а також ті права та обовязки, які можуть належать їй у майбутньому, та усе її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповідає у власність її доньки [PERSON] Даний заповіт складено за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, прочитано заповідачем та відповідає дійсним намірам заповідача,підписано нею власноручно у присутності нотаріуса. Також, даний заповіт складено удома за адресою [ADDRESS] у звязку з похилим віком заповідача (а.с. 42). 03 квітня 2013 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] було посвідчено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] передає безоплатно у власність [PERSON] домоволодіння з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, пров. Токарний буд. 1. На земельній ділянці площею 599 кв.м. знаходяться: А-1 житловий будинок, саман, цегла, загальною площею 54,1 кв.м., житловою площею 36,2 кв.м.; К-1 житловий будинок, шл. бетон, загальною площею 41,1 кв.м., житловою площею 15,4 кв.м. та такі будівлі і споруди: В-вбиральня, дер.; Е - вольер; Ж,Л навіс; З сарай (тирча.) дер.; И сарай, цегла; Г- гараж, шл. бетон. 1, 1-11- споруди. Даний договір було підписано дарувальником та обдарованою та зареєстровано в реєстрі за № 4-502. Також, даний договір у п.п. 10-12 містить відомості про те, що сторони підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладання договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Дарувальнику нотаріусом розяснено ст.ст. 727,728 ЦК України, він підписано сторонами у присутності нотаріуса та особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] відчужуваного домоволодіння перевірено (а.с. 75). В обґрунтування своїх вимог позивачі посилаються на те, що [PERSON] укладаючи договір дарування з відповідачкою вчинила під впливом помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину вплинуло на її волевиявлення. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів,висновків експертів. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст.\~60 ЦПК України). Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним\~\~і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України\~(ч.1 ст. 215 ЦК України). За змістом частини першої ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України,\~якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до статті 229 ЦК України,\~правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року за № 9\~роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1ст. 718 ЦК України). Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК України). Статтею 212 ЦПК України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У судовому засіданні позивачі, їх представник обґрунтовуючи свої вимоги надали докази та доводили обставини того, хто і коли проживав, перебудовував, ремонтував і сплачував комунальні послуги за житловий будинок під літ. К-1, проте дані ствердження не стосуються предмету доказування. Свідки [PERSON] та [PERSON], які дали пояснення суду теж підтверджували факт того, що у житловому будинку під літ. К-1 проживали, перебудовували та благоустроювали житлове приміщення саме позивачі за власні кошти, а що стосується предмету позову, а саме договору дарування, то свідки пояснили, що їм нічого не відомо про укладання [PERSON] договору дарування, а також про ці обставини ніхто нічого не їм не казав. З матеріалів справи не вбачається та позивачами і їх представником не надано належних та допустимих доказів того, що [PERSON] укладаючи договір дарування від 03 квітня 2013 року помилялася і її помилка мала істотне значення, не надано доказів, що вчинення договору дарування не відповідало внутрішньої волі [PERSON] і воно не було вільним, не надано доказів того, що у [PERSON] при укладанні договору дарування були будь-які ознаки пригніченого або вразливого стану. За таких обставин суд приходить до висновку що підстав для визнання частково недійсним договору дарування домоволодіння № 1 по пров. Токарному у м. Дніпропетровську, укладений між [PERSON] та [PERSON], складений і посвідчений 03 квітня 2013 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 537904 в частині, що стосується будівлі житлового будинку під літ. К-1не має, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Враховуючи, що у задоволенні вимог про визнання частково недійсним договору дарування від 03 квітня 2013 року відмовлено, то вимоги про скасування в цілому державної реєстрації права власності [PERSON] на домоволодіння № 1 по пров. Токарному у м. Дніпропетровську та визнати за позивачами право спільної сумісної власності на житловий будинок літ. К-1 задоволенню не підлягає, оскільки є похідними вимогами. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, суд вважає що не має підстав в повернені позивачу судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed