Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-23 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернулась до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просив визнати вище вказаних осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, будинком [ADDRESS] . В серпні 2019 року, представником позивача була подана до суду заява про зменшення позовних вимог, а саме позивач зменшив позовні вимоги в частині визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с.52-53). В обґрунтуванні позову зазначено, що він є власником будинку [ADDRESS] , який належить йому на праві власності, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. На даний час у вказаному будинку, крім нього також зареєстровані [PERSON] - колишня дружина, [PERSON] - повнолітній син, [PERSON] - повнолітня дочка та [PERSON] - малолітній онук. Фактично в даному будинку Відповідачі не проживають майже 10 років. З 2010 року, шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON] розірвано та з цього часу вона разом з дітьми проживають за іншою адресою. Отже, не маючи інших засобів для того, щоб вирішити питання про зняття з реєстрації місця проживання відсутніх тривалий час (майже 10 років) відповідачів, він вимушений звертатися з даним позовом до суду, адже за таких обставин факт реєстрації [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у належному йому на праві власності будинку обмежує передбачені чинним законодавством його права, як власника майна на володіння, користування та розпорядження належним майном. Представник позивача у судове засідання не з`явилась, подавши до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов просила задовольнити (а.с. 122). [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, надіславши до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позов визнають в повному обсязі, не заперечують щодо його задоволення (а.с. 100, 101,115). [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлялася належним чином (а.с. 98,117). Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлялися належним чином (а.с. 99, 118). Відповідно до ч. 3 ст.200, ч. 4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову на підготовчому судовому засіданні, та відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх наданими доказами, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний № 158034616, сформованого 28.02.2019, [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] ( а.с.19). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 2-1982, виданий 17.06.2008 року, видавник: Гребінківська державна нотаріальна контора; свідоцтво про право на спадщину, серія та номер: 709, виданий 04.03.2003 року, видавник: Гребінківська державна нотаріальна [PERSON] у спадкувавжитловий будинок [ADDRESS] ( а.с. 20). Тобто, житловий будинок [ADDRESS] , з урахуванням вимог ст. 57 СК України (в т.ч. в редакції чинній на момент спадкування), є особистою приватною власністю [PERSON] . Як вбачається з адресної картки особи № 66 виданої 27.03.2019 року виконавчим комітетом Гребінківської селищної ради, по [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] - власник, дата реєстрації з 19.02.1986 року; [PERSON] , [INFO] - колишня дружина, дата реєстрації з 17.02.1996 року; [PERSON] , [INFO] - повнолітній син,дата реєстрації з 26.02.2016 року; [PERSON] , [INFO] - повнолітня донька, дата реєстрації з 03.03.2011 року; [PERSON] , [INFO] - малолітній онук, дата реєстрації з 05.07.2014 року (а.с.25). 14.12.2010 року на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області № 2-1943/10 від 02.12.2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано та припинено існування сім`ї, оскільки сторони спільно не проживали та не були пов`язані спільним побутом. Відповідно до Акту обстеження житлових умов від 01.04.2019 року вбачається, що відповідачі з 2011 року фактично не проживаютьв житловому будинку [ADDRESS] (а.с.26). За таких обставин, з 2010 року відповідач, будучи постійно відсутньою за місцем реєстрації припинивши сімейні відносини з власником будинку, перестала бути членом сім`ї позивача в розумінні ст. З СК України та ст. 64 ЖК УРСР, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми статей 71,72 ЖК УРСР. Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина, діти і батьки. Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів сім`ї права користування займаним приміщенням. Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла. Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. За ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. З системного аналізу зазначених статей ЖК Української PCP в сукупності із ст. 29 ЦК України та нормами ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» можна зробити висновок, що право на зайняття наймачем та членами його сім`ї житлового приміщення наявне у них до тих пір доки воно (житлове приміщення) є їх місцем постійного і реального проживання, яке зареєстроване у встановленому порядку. Пленум Верховного суду України в своїй Постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 p., роз`яснив, що судовому розгляду підлягають спори пов`язанні з договором найму житлового приміщення, і зокрема, про визнання і втрату права на жиле приміщення... У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. КЦС ВС, постанова від 22.11.2018 у справі № 760/13113/14-ц, нагадав, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української PCP, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві...» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Оскільки [PERSON] , з моменту залишення приміщення тобто з 2011 року, постійно не проживає на спірній житловій площі більш як рік без поважних причин, ним не цікавиться, залишила його добровільно, перешкод в користуванні їй ніхто не чинить, до проживання за місцем реєстрації не поверталася, вона є такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням. [PERSON] та [PERSON] є повнолітніми дітьми позивача від шлюбу з [PERSON] , які після розірвання шлюбу між батьками, в 2011 році, добровільно залишили житловий будинок [ADDRESS] . Згідно статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім 'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім 'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Перелік осіб, які є членами сім`ї власника житла визначено в статті 64 Житлового кодексу УРСР, зокрема, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. В силу наведеної норми позивач повинен звертатися до органу реєстрації з вимогою про зняття з реєстрації місця проживання відповідача, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] [PERSON] та [PERSON] втратили право користування спірним жилим приміщенням, добровільно залишивши спірне жиле приміщення і без поважних причин в ньому не проживають понад один рік, що відповідно до вимог ст.ст. 29, 405 ЦК України дає підстави суду визнати відповідачів такими, що втратили право користуватись житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved