Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

У квітні 2021 року позивач [PERSON] звернулась з позовом до суду до товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі - ТОВ «Діджи Фінанс») про захист прав споживачів, визнання недійсним договору. Позовна заява мотивована тим, що 20.04.2016 позивач уклала з ПАТ «Банк Михайлівський» кредитний договір за № 200510148, за умовами якого вона отримала кредит в розмірі 15000 грн. В подальшому право вимоги передано до ТОВ «Діджи Фінанс» за договором №7_БМ від 20.07.2020. Позивач вважає, що при укладенні кредитного договору порушені її права як споживача, а також вказує на можливість надання фінансових послуг юридичними особами із дотриманням Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг». У зв`язку з викладеним позивач просить суд, визнати недійсним договір № 7_БМ від 20.07.2020. Ухвалою суду від 15 квітня 2021 року відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 2 серпня 2021 року до суду надійшли письмові пояснення ТОВ «Діджи Фінанс» у яких відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що оскаржуваний договір передбачає лише заміну кредитора у зобов`язанні та не припиняє самого основного зобов`язання. Ухвалою суду від 3 вересня 2021 року підготовку справи до судового розгляду закінчено та призначено судовий розгляд. 24 вересня 2021 року у зв`язку із закінченням повноважень судді Козлова Ю.В. справа була перерозподілена на суддю Борис О.Н. 29 вересня 2021 року суддею Борис О.Н. справу прийнято до свого провадження. Позивачем заявлено клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення судового розгляду не надавав. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 20 липня 2020 року мiж ТОВ «Діджи Фінанс» та ПАТ «Банк Михайлівський» укладено Договір № 7_БМ про відступлення права вимоги згідно якого банк відступає новому кредитору належнi банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів та/або фізичних осіб, зазначених у додатку №1 до цього договору, надалі за текстом - боржники, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами. Відповідно до Договору ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право кредитора за кредитними договорами № 200114541, № 200510257 вiд 20.04.2016 року, укладеного з [PERSON] (а.с. 22-25). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Частиною першою статті 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями у кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним. У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Згідно частини шостої статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: 1) на відкритих торгах (аукціоні); 2) шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі. Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках). У постанові Верховного Суду від 21.11.2018 р. у справі №161/5127/17-ц наведено правову позицію, відповідно до якої договори про відступлення прав вимоги, які укладені внаслідок електронних торгів, проведених на підставі ст. 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не є договорами факторингу, а отже учасником електронних торгів із продажу права вимоги може бути фізична особа або юридична особа, а не лише банк або інша фінансова установа. Як вбачається зі змісту оспорюваного договору, продаж прав вимоги за кредитними договорами № 200114541, № 200510257 вiд 20.04.2016 року відбувався в наслідок електронних торгів на підставі ст. 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Вказані обставини вказують на те, що ТОВ «Діджи Фінанс» у передбачений законом спосіб набуло право вимоги за кредитними договорами № 200114541, № 200510257 вiд 20.04.2016 року, які були укладені між ПАТ «Банк Михайлівський» та [PERSON] . Разом з цим, виходячи зі змісту статей 15, 16 ЦК України, підставою для захисту судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Згідно з вимогами статей ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed