Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

У листопаді 2016 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 28 січня 2009 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 24, за умовами якого банк надав останній кредит у розмірі 83 000 грн. на споживчі цілі з умовою сплати 23% річних з терміном остаточного погашення не пізніше 27 січня 2019 року. У забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору між банком, [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки, відповідно до умов якого поручитель [PERSON] зобов'язався нести відповідальність перед банком за невиконання умов договору позичальником. Внаслідок невиконання позичальником обов'язків за кредитним договором станом на 10 жовтня 2016 року виникла заборгованість по договору у розмірі 199 963 грн. 57 к., яку позивач прохав стягнути з відповідачів у солідарному порядку. Відповідач [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання частково недійсним кредитного договору та прохала визнати недійсними з моменту укладення п.п.1.4.1, 1.12 та 5.2 кредитного договору, мотивуючи свої вимоги тим, що вказані пункти договору суперечать вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та є несправедливими. Ухвалою суду від 28 грудня 2016 року обидва позови були об'єднані в одне провадження. У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги та прохала суд їх задовольнити, заперечувала проти задоволення зустрічного позову, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] як позичальник ознайомлена з умовами укладеного між нею та банком договору, отримала його примірник, умови договору виконувала. Представник відповідача [PERSON] підтримав зустрічний позов, позовні вимоги за основним позовом визнав частково - щодо суми основного боргу та процентів, інфляційних втрат, 3% річних, заперечував проти стягнення пені та комісії. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився. Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. 28 січня 2009 року між банком та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 24, за умовами якого банк надав останній кредит у розмірі 83 000 грн. з умовою сплати 23% річних з терміном остаточного погашення не пізніше 27 січня 2019 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають встановлені договором або законом правові наслідки. У судовому засіданні встановлено, що позичальник [PERSON] порушувала умови договору та станом на 10 жовтня 2016 року має заборгованість по кредитному договору у розмірі 199 963 грн. 57 к., в тому числі: 64323 грн. 80 к. - заборгованості за основним боргом, 26706 грн. 33 к. - заборгованості за відсотками, 2193 грн. 39 к. - заборгованості за комісією, 13047 грн. 13 к. - інфляційні втрати, 5064 грн. 47 к. - 3% річних, 88 628 грн. 45 к. - пеня. Згідно з пунктами 1.4.1, 1.12 договору за надання банківських послуг з кредитування позичальник сплачує банку комісійні винагороди за надання кредиту. Відповідно до ч. 14 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Чинна на час укладення кредитного договору редакція статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачала заборону кредитодавцю встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначені вказаного Закону. Таким чином, суд вважає, що вимоги за зустрічним позовом про визнання недійсним п.п.1.4.1, 1.12 кредитного договору задоволенню не підлягають. Згідно вимог частин 2 та 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції на час укладення договору кредитної лінії) умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими, згідно з п.5 ч.3 названої статті Закону є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Частина 5 ст. 18 Закону передбачає, що в разі визнання положення договору несправедливим, воно на вимогу споживача може бути змінено або визнано недійсним. Відповідно до п. 5.2 договору за порушення взятих на себе зобов'язань по поверненню основної суми кредиту та своєчасній сплаті процентів за користування кредитом, комісійних винагород та інших платежів за цим договором, позичальник зобов'язується сплатити на користь банку пеню в розмірі 20% від суми несплаченого платежу, за кожний день прострочення. Така умова договору є несправедливою, оскільки всупереч принципу добросовісності породжує істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків споживача, що виявилося у покладенні на нього вимоги про сплату 7300 відсотків від суми неповернутого кредиту та /або несплачених відсотків на рік за порушення строку сплати кредиту та/ або процентів. Такий розмір пені при застосуванні цих умов призводить до встановлення непропорційно великої суми компенсації, тобто понад 50% вартості кредиту і плати за користування кредитними коштами. На підставі наведеного суд прийшов до висновку про несправедливість умов пункту 5.2 договору та про визнання цієї умови договору недійсною. Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову(субсидіарну) відповідальність поручителя. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 28 січня 2009 року між позивачем, [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки, відповідно до умов якого поручитель [PERSON] зобов'язався нести відповідальність перед банком за невиконання умов договору позичальником. На підставі викладеного суд приходить до висновку про часткове задоволення первісного позову про солідарне стягнення з відповідачів розміру визначеної у позові кредитної заборгованості за вирахуванням пені та про часткове задоволення зустрічного позову щодо визнання недійсним п. 5.2 кредитного договору. Судові витрати підлягають розподілу на підстав ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial