Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-09 00:00:00

у квітні 2019 року представник позивачки адвокат Манова Інна Миколаївна звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень від 21 травня 2019 року, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] (а.с.2-4, 39-41). Позовні вимоги обгрунтувала тим, що будинок та земельна ділянка площею 0,1696 га за вищевказаною адресою належали на праві власності матері позивачки [PERSON] . За життя мати зареєструвала місце проживання [PERSON] за своєю адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла. 21 серпня 2018 року та 07 березня 2019 року позивачка отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом на належні матері земельну ділянку та житловий будинок. Відповідач у вказаному житловому приміщенні зареєстрований, але не проживає понад один рік без поважних причин, оскільки проживає в іншому житлі. Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 22 травня 2019 року у складі судді Тончевої Н.М. відкрито провадження у справі (а.с.45-47). У зв`язку із закінченням терміну відрядження як тимчасового переведення до Саратського районного суду Одеської області судді Тончевої Н.М. , розпорядженням керівника апарату Саратського районного суд Одеської області від 22.07.2019 року призначено повторний автоматизований розподіл зазначеної судової справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу цивільну справу передано судді Бучацькій А.І.(а.с.57-58). Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 26 липня 2019 року цивільна справа була прийнята до провадження суддею Бучацькою А.І. та призначена до розгляду по суті (а.с.60). Під час розгляд справи позивачка та її представник пітримали позов з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач та його представник позов не визнали, посилаючись на те, що відповідач є сином [PERSON] та рідним братом позивачки, на час відкриття спадщини був зареєстрований разом із спадкодавцем, з 2008 року відповідач є особою з інвалідністю третьої групи довічно та має право на обов`язкову частку у спадщині. Після смерті матері позивачка забрала у нього ключи від спірного будинку, а взимку 2019 року вселила в будинок сторонніх осіб, від яких отримала грошові кошти за будинок. Вислухавши позивачку [PERSON] та її представника адвоката Манову І.М., відповідача [PERSON] та його представника адвоката Шума О.О., дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини 1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За положеннями частин 1- 4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положеннями частин 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) Згідно паспорту серії [NUMBER] , виданого Саратським РВ УМВС України в Одеській області 9 грудня 1999 року, свідоцтва про народження серії [NUMBER] та свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , позивачка [PERSON] є дочкою [PERSON] (а.с.5-7). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.9). Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 21 серпня 2018 року, реєстровий № 509, державним нотаріусом Саратської районної державної нотаріальної контори Колісником Д.Ю., на підставі заповіту, посвідченого Зорянською сільською радою Саратського району Одеської області 15 червня 2004 року, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна [PERSON] , яка померла [INFO] , є її дочка [PERSON] , [INFO] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається із земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1696 га, кадастровий номер 5124581100:02:001:0448, цільове призначення земельної ділянки - для обслуговування та будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.10). Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 7 березня 2019 року, реєстровий № 107, державним нотаріусом Саратської районної державної нотаріальної контори Колісником Д.Ю., на підставі заповіту, посвідченого Зорянською сільською радою Саратського району Одеської області 15 червня 2004 року, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна [PERSON] , яка померла [INFO] , є її дочка [PERSON] , [INFO] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з житлового будинку № 170 з гоподарськими будівлями та спорудами, розташованого на земельній ділянці площею 0,1696 га (кадастровий номер 5124581100:02:001:0448) по [ADDRESS] ( а.с. 20). Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 21.08.2018 року зареєстровано право приватної власності [PERSON] на вищевказану земельну ділянку (а.с. 12), а 07.03.2019 року - на житловий будинок по [ADDRESS] ( а.с.23). Як вбачається з паспорту серії [NUMBER] відповідача [PERSON] , [INFO] , виданого Саратським РВ УМВС України в Одеській області 20 листопада 2001 року, відповідач з 05 грудня 2001 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.151). Згідно виписки з погосподарської книги Зорянської сільської ради Саратського району Одеської області, особовий рахунок № 1324/1, головою домогосподарства за адресою: [ADDRESS] , значилась [PERSON] , яка померла [INFO] , за вказаною адресою зареєстрований [PERSON] , [INFO] - її син (а.с.42). З довідки Саратського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 25.04.2019 року № 586 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , знаходиться на обліку та одержує пенсію по інвалідності з 15.08.2008 року, третя група, інвалід по зору - довічно ( а.с.144). Свідок [PERSON] пояснила, що зареєстрована та проживає за адресою [ADDRESS] . Через деякий час після смерті [PERSON] , точніше дату назвати не може, свідок чула, як [PERSON] сварила [PERSON] за те, що він косив траву у дворі будинку [ADDRESS] , оскільки це не його будинок. Зазначений будинок після смерті матері позивачка продала сину [PERSON] , але договір не оформили, оскільки у будинку зареєстрований брат позивачки [PERSON] Свідок [PERSON] пояснила, що проживає за адресою: [ADDRESS] будинку [ADDRESS] за вищевказною адресою проживала [PERSON] , за якою доглядала її дочка [PERSON] , а відповідач порався в городі та по господарству. Взимку 2019 року зазначений будинок купив син свідка [PERSON] , за будинок позивачці сплатили 6500 доларів США. Договір купівлі-продажу не оформили нотаріально, тому в будинку прописаний відповідач [PERSON] .. Акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 08 квітня 2019 року (а.с.24), як і довідку Зорянської сільської ради № 740 від 08.04.2019 року (а.с.26) суд відкидає, тому що акт та довідка складені стосовно [PERSON] . Акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 20 травня 2019 року (а.с.43) суд оцінює критично, тому що він підписаний [PERSON] , яка є заінтересованою особою, в акті не зазначено прізвище депутата Зорянської сільської ради, який його засвідчив, також підстави складання та засвідчення акту. Довідку Зорянської сільської ради за № 1006 від 20.05. 2019 року про те, що [PERSON] згідно погоподарської книги № 11 за 2016-2020 роки зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , фактично не проживає за даною адресою з 1995 року (а.с.43) , суд не приймає до уваги, тому що виписка з погосподарської книги Зорянської сільської ради Саратського району Одеської області, особовий рахунок № 1324/1, адреса домогосподарства: [ADDRESS] , не містить інформації щодо не проживання [PERSON] за вищевказаною адресою (а.с.42). Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Судом встановлено, що будинок під [ADDRESS] , належав на праві власності [PERSON] , матері позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] [PERSON] померла [INFO] , на час відкриття спадщини відповідач [PERSON] , який є її сином, був зареєстрований за вищевказаною адресою разом із спадкодавцем та з 15 травня 2008 року є особою з інвалідністю 3 групи по зору довічно. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. За положеннями частини 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). За змістом ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають, зокрема, діти спадкодавця. Таким чином, право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців за законом першої черги отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її . Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, згідно з частиною 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною першою статті 1297 ЦК України ( в редакції, що була чинною на час відкриття спадщини) передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до частини 3 статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Отже системний аналіз вищевказаних норм ЦК України дозволяє зробити висновок, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. У позовній заяві позивачка просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] на підставі ч.2 ст.405 ЦК України, посилаючись на те, що він не проживає в житловому приміщенні без поважних причин понад один рік. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Проте суд встановив, що відсутні підстави для задоволення позову про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на правовідносини, що виникли між сторонами. Судом встановлено, що спірний будинок входить до складу спадщини, яка відкрилася після смерті матері сторін [PERSON] , відповідач на час відкриття спадщини був зареєстрованим разом із спадкодавцем, відповідно до положень ст. 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині та у встановлений законом строк не заявив про відмову від спадщини. Сам факт незвернення відповідача до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину на спірний будинок не є підставою, з якою закон пов`язує припинення права власності на вказане майно. Окрім того, звертаючись до нотаріуса та отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом на весь спірний будинок, позивачка знала як про реєстрацію у вказаному будинку свого рідного брата - відповідача по справі, так і про його інвалідність. Відповідно до частин 1,2 ст.141 ЦПП України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, то відсутні підстави для стягнення з відповідача понесених позивачкою судових витрат.

Outcome: dismissed