Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

у листопаді 2013 року [PERSON] (надалі - позивач) звернулася до суду з указаною позовною заявою про визнання права власності на земельну ділянку з багаторічними насадженнями та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Зазначила, що на підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно індексний номер 5008750 від 18.06.2013 року, виданого Реєстраційною службою Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області, їй належить земельна ділянка кадастровий номер 0525388000:02:002:0363, площею 0,7086 га, розташована на території Федорівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Право власності позивача на зазначену земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом від 18.06.2013 року індексний номер 5009488. На земельній ділянці знаходяться багаторічні насадження - сади. Позивачу, як власнику землі належить право володіння, користування та розпорядження нею, проте, користуватися належною їй земельною ділянкою позивач не може, оскільки ПрАТ «Федорівське» (надалі - відповідач), заперечує її право власності на дерева, з посиланням на те, що саме товариство є їх власником та самовільно користується земельною ділянкою з багаторічними насадженнями без укладення відповідного договору оренди. Ужиті позивачем заходи досудового врегулювання спору не принесли результату і тому вона змушена звертатися до суду із даним позовом, у якому просить визнати за нею право власності на земельну ділянку з багаторічними насадженнями кадастровий номер 0525388000:02:002:0363, площею 0,7086 га, розташовану на території Федорівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Заборонити відповідачу користуватися належною їй земельною ділянкою з багаторічними насадженнями. Стягнути з відповідача судові витрати. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, посилаючись на ті самі обставини, що і у позовній заяві, не заперечували проти ухвалення судом заочного рішення. Представник відповідача у жодне із чотирьох судових засідань не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Із письмових заперечень представника відповідача (а.с.27,28) вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає. Заперечення обґрунтовані тим, що 21.09.1998 року, відповідно до наказу РВ ФДМУ по Вінницькій області, ДП держгосп «Федорівське» ОДКО «Вінницясадвинпром» Держсадвинпрому України було реорганізовано у СВАТ «Федорівське». При реорганізації товариства його статутний фонд складав 951026 грн, який був визначений Актом оцінки вартості цілісного майнового комплексу держгоспу «Федорівське». До статутного фонду була включена вартість основних засобів виробництва, у тому числі і багаторічні насадження - яблуневі сади, питома вага яких в загальній вартості основних засобів складає 1377,9 тис. грн або 14% від усієї вартості основних засобів товариства. Загальними зборами трудового колективу СВАТ «Федорівське» від 2.10.2002 року затверджено список членів товариства, що мають право на отримання сертифікатів на земельну частку (пай). Розпаюванню також підлягали земельні ділянки, на яких знаходились багаторічні насадження - яблуневі сади, які відносяться до основних засобів виробництва товариства. Позивач отримала у власність земельну ділянку, на якій знаходились багаторічні насадження, що увійшли як основні засоби до статутного фонду СВАТ «Федорівське», правонаступником якого є ПрАТ «Федорівське». Такі об'єкти як дерева визнаються нерухомістю, поки існує їх зв'язок із землею. У випадку відокремлення від неї, вони вважаються рухомими речами. Не заперечуючи право позивача на його земельну ділянку, відповідач має можливість забрати свої багаторічні насадження, які знаходяться на даній земельній ділянці та розпорядитись ними. Відповідач набув право власності на багаторічні насадження раніше, ніж позивач набув право власності на земельні ділянки. Чинним законодавством України не передбачено підстав для позбавлення права власності сільськогосподарських підприємств на свої основні засобі - багаторічні насадження та їх плоди, при передачі земельних ділянок, на яких знаходяться дані насадження, у власність громадянам. З огляду на усе вище викладене, представник відповідача просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи - Відділу держземагенства Вовк А.І. у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог щодо визнання за позивачем права власності на земельну ділянку з багаторічними насадженнями, а щодо заборони відповідачу користуватися належною позивачу земельною ділянкою поклалась на розсуд суду. Представник третьої особи - Шаргородської райдержадміністрації Дмитришена Т.Г. у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог щодо визнання за позивачем права власності на земельну ділянку з багаторічними насадженнями, а щодо заборони відповідачу користуватися належною позивачу земельною ділянкою поклалась на розсуд суду. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що вжив усіх, передбачених законом заходів для повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, а відтак, враховуючи згоду позивача та її представника, слід провести заочний розгляд справи. Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та її представника, письмові заперечення представника відповідача, пояснення представників третіх осіб, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини. На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер: 5008750 від 18.06.2013 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 5009488 від 18.06.2013 року, позивач є власницею земельної ділянки, кадастровий номер якої 0525388000:02:002:0363, площею 0,7986 га, розташованої на території Федорівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.5-7). Окрім того, згідно розпорядження Шаргородської районної державної адміністрації Вінницької області від 4.06.2013 року № 110, на підставі якого позивачу видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно та зазначеного вище витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, земельна ділянка, надана у власність позивачу площею 0,7086 га відноситься до сільськогосподарських угідь - багаторічні насадження (а.с.6,7, 12,13). 30 жовтня 2013 року позивач звернулася до відповідача із заявою про повернення земельної ділянки, у якій повідомляла, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, вона є власником земельної ділянки, кадастровий номер якої 0525388000:02:002:0363, площею 0,7086 га, розташованої на території Федорівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області. Посилаючись на те, що відповідач користується її земельною ділянкою без достатньої правової підстави, позивач вимагала негайно повернути належну їй земельну ділянку (а.с.16). Листом № 185 від 1.11.2013 року ПрАТ «Федорівське» повідомило позивача, що багаторічні насадження, розміщені на земельній ділянці позивача, є власністю відповідача, а відтак, останній має намір забрати їх із земельної ділянки (а.с.17). Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із захистом права власності на землю, які регулюються, зокрема, Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України (надалі - ЗК України та ЦК України відповідно) та іншими нормативно-правовими актами. Так, відповідно до статей 125, 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України (ч. 1 ст. 153 ЗК України). Судом встановлено, що позивач є власницею земельної ділянки кадастровий номер якої 0525388000:02:002:0363, яка відноситься до сільськогосподарських угідь - багаторічні насадження площею 0,7086 га, розташованої на території Федорівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, оскільки її право власності посвідчено відповідним свідоцтвом та зареєстровано у встановленому законом порядку. Відтак, з моменту набуття права власності на земельну ділянку, тобто з 18.06.2013 року (дата державної реєстрації), позивач вправі на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Проте, у повній мірі позивач не може реалізувати своє право власності, оскільки відповідач вважає своєю власністю багаторічні насадження, розміщені на земельній ділянці позивача. У той же час, суд вважає, що саме позивач як власник земельної ділянки є власником усіх багаторічних насаджень, розміщених на ній, даного висновку суд дійшов, виходячи із такого. Нормативний акт, який дає визначення багаторічних насаджень, це ГОСТ 26640-85 «Землі. Терміни та визначення» (далі - ГОСТ 26640-85), затверджений постановою Державного комітету СРСР по стандартам від 28 жовтня 1985 року № 3453, згідно з п. 27 якого, багаторічне сільськогосподарське насадження - це сільськогосподарське угіддя, що використовується під штучно створені древесні, кущові або трав'янисті багаторічні насадження, призначені для отримання врожаю плодово-ягідної, технічної та лікарської продукції, а також для декоративного оформлення територій. До багаторічних сільськогосподарських насаджень відносяться: сад, виноградник, ягідник, плодовий розплідник, плантації та ін. У пункті 4 ГОСТ 26640-85 зазначено, що під сільськогосподарськими угіддями визначено земельні угіддя, які систематично використовуються для отримання сільськогосподарської продукції. Таким чином, багаторічні насадження - це не окрема група дерев, кущів чи рослин, а земельні угіддя, тобто окрема земельна ділянка, з розміщеними на ній деревами, кущами та іншими рослинами як один цілий об'єкт. Відповідно п. «а» ч. 2 ст. 22, п. «а» ч. 1 ст. 19 ЗК України, визначено, що багаторічні насадження - це вид сільськогосподарських угідь земель сільськогосподарського призначення. Тобто, багаторічні насадження - це не що інше як земельна ділянка. Зі змісту ст. 6 Закону України «Про плату за землю» вбачається, що багаторічні насадження - це вид сільськогосподарських угідь, в розрізі п. «а» ч. 2 ст. 22 ЗК України - вид земель сільськогосподарського призначення. Отже, і в Законі України «Про плату за землю» під багаторічними насадженнями розуміється не що інше як земельна ділянка. Положеннями ч. 2 ст. 79 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб.. Тобто, земельні ділянки з розміщеними на них насадженнями, отримані громадянами у власність, належать таким громадянам на праві власності разом з насадженнями як один цілий об'єкт. Згідно з ч. 3 ст. 373 ЦК України, право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Дана норма кореспондується з ч. 2 ст. 79 ЗК України. При цьому ч. 2 ст. 79 ЗК України та ч. 3 ст. 373 ЦК України є імперативними нормами законодавства, а тому підлягають прямому застосуванню та не можуть передбачати будь-яких виключень в їх застосуванні до відносин права власності на земельні ділянки. Віповідно до роз?яснень Міністерства аграрної політики України, державні акти на право приватної власності на землю, видані громадянам на розпайовані землі під багаторічними насадженнями, поширюють свою дію також і на самі багаторічні насадження, розташовані на цих землях. Так, в п.п. 6.1, 6.2 Компоненти 6 «Підтримка в реструктуризації сільськогосподарських підприємств» (далі за текстом - Компоненти 6), затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 25.10.2005 року № 576 «Про реалізацію Компоненти 6 «Поглиблення реструктуризації сільськогосподарських підприємств», звертається увага акціонерних товариств на наявні в них проблеми у зв'язку з тим, що вартість багаторічних насаджень віднесено до статутного фонду, а землі під багаторічними насадженнями розпайовано і видано держакти на земельні ділянки, а значить на насадження. Таким чином, реорганізовані підприємства не вправі стверджувати, що багаторічні насадження є його власністю, посилаючись на те, що ці насадження внесені до статутного фонду товариства. Зазначені багаторічні насадження належать власнику земельної ділянки, на яку видано державний акт на право приватної власності. Відповідно до ст. 179 ЦК України, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. Частиною 2 ст. 183 ЦК України встановлено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. У відповідності до ст. 187 ЦК України, складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення. При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню. Оскільки насадження, що розміщені на земельній ділянці, неможливо відділити від цієї земельної ділянки без втрати її цільового призначення або істотного знецінення, то відповідно насадження, що ростуть на земельній ділянці, є складовою частиною цієї земельної ділянки як неподільної речі, а тому при переході права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення під товарним сільськогосподарським виробництвом до громадянина переходить також право власності на всі його складові частини, тобто насадження. Враховуючи викладене, у відносинах, що складаються між реорганізованим сільськогосподарським підприємством та громадянином, багаторічні насадження не можуть розглядатися як окремий об'єкт відносин права власності на земельну ділянку, оскільки, насадження та земельна ділянка під ними є одним цілим об'єктом - земельною ділянкою, яка у відповідності до вищезазначених нормативно-правових актів має назву - багаторічні насадження. Аналогічну позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема, в ухвалах від 14.11.2012 року № 6-24639св12, 05.12.2012 року № 6-41914св12 та від 30.01.2013 року № 6-40577св12. Таким чином, твердження відповідача у запереченнях про те, що багаторічні насадження, розміщені на земельній ділянці позивача начебто є власністю ПрАТ «Федорівське» є безпідставними, оскільки суперечать встановленим у справі обставинам та зазначеним вище вимогам законодавчих і нормативно-правових актів. При цьому, навіть перебування багаторічних насаджень на балансі відповідача не є безспірною ознакою його права власності, оскільки баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна та не визначає підстав знаходження майна у власності (володінні) підприємства (організації). У пункті 23 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння. Відповідач взагалі не надав суду жодного доказу на підтвердження його права власності на багаторічні насадження, розміщені на земельній ділянці позивача, у тому числі, доказів перебування насаджень на балансі товариства, у зв'язку із чим спір вирішено за наявними у справі доказами. Як було встановлено вище, багаторічні насадження та земельна ділянка є одним цілим об'єктом - земельною ділянкою, яка має назву - багаторічні насадження, а тому претендуючи на багаторічні насадження, розміщені на земельній ділянці позивача, відповідач тим самим не визнає право власності позивача на земельну ділянку. Невизнання права власності позивача виразилось у листі ПрАТ «Федорівське» №185 від 1.11.2013 року та у запереченнях проти позову (а.с.17,27,28), зі змісту яких, як зазначалось вище, відповідач безпідставно вважає багаторічні насадження своїми. Частиною першою статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України). Статтями 57-60 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес. При цьому, позивач, з огляду на принцип змагальності сторін, зобов'язаний довести належними та допустимими доказами факт порушення, невизнання або оспорювання свого права, свободи чи інтересу. Не доведення даного факту є підставою відмови у задоволенні позову. За частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, визнання права (п. 1 ч. 2 статті 16 ЦК України). За статтею 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав. Згідно із ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 37 зазначеної вище постанови пленуму роз'яснив, що виходячи зі змісту ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами невизнання відповідачем її права власності на земельну ділянку із багаторічними насадженнями, окрім того, на думку суду спосіб захисту порушеного права, обраний позивачем, передбачений законом, а відтак, позов у частині визнання права власності слід задовольнити у повному обсязі. Водночас, суд вважає, що позовна вимога про заборону відповідачу користуватися земельною ділянкою позивача задоволенню не підлягає, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів використання відповідачем земельної ділянки позивача. Враховуючи викладене, позов [PERSON] слід задовольнити частково. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Отже, оскільки позов задоволено частково, то з відповідача на користь позивача слід стягнути лише частину сплаченого та документально підтвердженого судового збору в сумі 229,40 грн.

Outcome: partial