Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-15 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] акціонерне товариство «Ідея Банк» звернулося до [PERSON] з позовом про вилучення транспортного засобу, який є предметом застави та передачу його в управління ПАТ «Ідея Банк» на період до його реалізації, звернення стягнення на предмет застави, в рахунок погашення кредитних зобовязань та стягнення судових витрат. Свої позовні вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що між відповідачем та публічним акціонерним товариством «Плюс банк» (яке в подальшому змінило своє найменування в частин назви на «Ідея банк») 26 травня 2008 року укладено кредитний договір № 805.70030. За умовами даного позивач надав відповідачу в кредит суму грошових коштів у розмірі 15205,00 доларів США з метою купівлі транспортного засобу. Представник позивача зазначає, що в якості забезпечення виконання зобовязань за даним кредитним договором між позивачем та відповідачем було укладено договір застави транспортного засобу, придбаного відповідачем за кредитні кошти. Представник позивача також вказує, що станом на дату подання позовної заяви не виконує зобовязання за кредитним договором у встановлені строки останній платіж здійснено ще 9 лютого 2011 року, у звязку з чим позивач змушений звернутися до суду. Просив суд постановити рішення, яким вилучити у [PERSON], адреса реєстрації: Львівська. Радехівський. 79866. село Бабичі, Львівська, 16,,, ІПН [NUMBER], або в інших осіб, у яких може знаходитись транспортний засіб, який є предметом застави, саме автомобіль DADI BDD1022SE, 2007 року випуску, колір ЧОРНИЙ, номер шасі (кузова, рами) LDB1203D98LJ80263, реєстраційний № ВСС7932АТ та передати його в управління Публічному акціонерному товариству «Ідея Банк» (код ЄДРПОУ 19390819, адреса реєстрації: м. Львів, вул. Валова, буд. 11) на період його реалізації. Також просить суд в рахунок погашення кредитних зобовязань на користь ПАТ «ІДЕЯ БАНК» (код ЄДРПОУ 19390819) за кредитним договором № 805.70030, укладеним між ПАТ «ІДЕЯ БАНК» та [PERSON] (ІПН [NUMBER]) в сумі 24934,55 доларів США та 0 грн., яка складається основний борг, USD 672,36, прострочений борг, USD 11936,67, прострочені проценти, USD 12185,96, строкові проценти, USD 139,56, нарахована комісія, USD 0, прострочена комісія, USD - 0, дебіторська заборгованість - 0, звернути стягнення на предмет застави, а саме автомобіль DADI BDD1022SE, 2007 року випуску, колір ЧОРНИЙ, номер шасі (кузова, рами) LDB1203D98LJ80263 (надалі транспортний засіб/предмет застави), шляхом продажу зазначеного автомобіля ПАТ «ІДЕЯ БАНК» будь-якій третій особі покупцю від імені власника) за ціною не нижче ринкової, визначеної незалежним субєктом оціночної діяльності, для чого надати ПАТ «ІДЕЯ БАНК» усі права та повноваження на відчуження транспортного засобу, в тому числі, але не виключно: проводити всі необхідні дії в органах ДАІ МВС України та всіх інших державних та недержавних органах/установах (отримувати дублікати документів на транспортний засіб, отримувати/виготовляти ключі/їх дублікати, отримувати відомості про транспортний засіб/особу-власника, які пов'язані з продажем автомобіля тощо). Ухвалою суду від 16 травня 2016 року у даній справі клопотання представника відповідача було задоволено, залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє вимог на предмет спору, [PERSON]. Ухвалою суду від 8 червня 2016 року у даній справі задоволено клопотання представника відповідача, витребувано від приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON], документи на підставі яких було посвідчено довіреність від 2.09.2010 року від [PERSON] до [PERSON] та відомості про те, чи надавалася банком ПАТ «Плюс Банк» згода на посвідчення довіреності від [PERSON] до [PERSON] від 2.09.2010 року. Позивач свого представника до суду повторно не направив, про причини неявки до суду не повідомив, однак, був належним чином повідомленим належним чином про час і місце розгляду справи. Подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує (а.с.34). Відповідач в судове засідання повторно не зявився, про причини своєї неявки до суду не повідомив, однак, був належним чином повідомленим належним чином про час і місце розгляду справи Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, викладених у запереченні проти позову. Послався на фактичну відсутність у відповідача предмета застави та на пропуск позивачем строку позовної давності для захисту свого порушеного права. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах даної справи письмові докази, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем позов до задоволення не підлягає з огляду на наступне. Суд встановив, що не заперечується сторонами, що 26 травня 2008 року між [PERSON] та відкритим акціонерним товариством «Плюс Банк» було укладено кредитний договір № 805.70030 (а.с.13-13 зворот). Згідно п. 1.1. даного кредитного договору банк надає позичальнику кредит у сумі 15205 USD (Пятнадцять тисяч двісті пять доларів США 00 центів) терміном до 26 травня 2015 року для придбання транспортного засобу DADI BDD1022SE (ПІКАП-В) 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER], реєстраційний № [NUMBER], у ТзОВ «ФАХ» та оплату витрат (а) комісійних за перевірку пакету документів та розгляд кредитної заявки у розмірі 1,00 % від частини кредиту, яка перераховується Продавцю в оплату транспортного засобу, (б) страхового платежу, вказаного в договорі страхування № 881-а/08JIB від 26 травня 2008 року, а Позичальник зобовязується одержати і повернути грошові кошти, надані згідно з цим Договором, на вищезазначених цим Договором умовах. Суд також встановив, що не заперечується сторонами, що позивач надав відповідачу грошові кошти в обумовленій у кредитному договорі сумі. З метою забезпечення виконання основного зобовязання 26 травня 2008 року між відповідачем та відкритим акціонерним товариством «Плюс Банк» було укладено договір застави транспортного засобу (а.с.14-15 зворот). Згідно п. 1.1. даного договору застави транспортного засобу за цим договором Заставодавець передає в заставу Заставодержателю у якості забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором № 805.70030 від 26 травня 2008 року та всіма додатковими угодами (договорами, додатками) до нього, які можуть бути укладені в майбутньому наступне майно - транспортний засіб марки DADI BDD1022SE (ПІКАП-В) 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER], реєстраційний № [NUMBER], зареєстрований Червоноградське ВРЕР ДАІ при ГУМВС у Львівській області 24 травня 2008 року. Це транспортний засіб належить Заставодавцю згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії Червоноградське ВРЕР ДАІ при ГУМВС у Львівській області ВСС707718, виданого Червоноградське ВРЕР ДАІ при ГУМВС у Львівській області 24 травня 2008 року. Судом встановлено, що відповідачем 24 травня 2008 року було зареєстровано за собою право власності на транспортний засіб DADI, модель BDD1022SE, 2007 року випуску, номер кузова (шасі) LDB1203D98LJ80263, реєстраційний номер [NUMBER] а.с.24). 2 вересня 2010 року відповідачем була видана довіреність №2112, якою він уповноважив третю особу [PERSON] на, окрім іншого, експлуатування належного відповідачу на праві власності транспортного засобу DADI, модель BDD1022SE, 2007 року випуску, номер кузова (шасі) LDB1203D98LJ80263, реєстраційний номер [NUMBER]. Дана довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області [PERSON] (а.с.106). Судом також встановлено, що рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 25 серпня 2011 року у справі № 2-223/2011 р. позов [PERSON] до [PERSON], третьої особи на стороні позивача [PERSON] акціонерне товариство «Плюс Банк», про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено. Витребувано у [PERSON] в користь [PERSON] належний йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ВВС 707718, виданого Червоноградським ВРЕВ ДАІ при ГУМВСУ у Львівській області, транспортний засіб марки DADI, модель BDD1022SE, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) LDB1203D98LJ80263, реєстраційний номер [NUMBER]. Стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] 828 гривень 90 копійок судових витрат (а.с.79-80). Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 6 грудня 2013 року у справі № 2-223/2011 (провадження № 6/354/24/13) було відмовлено [PERSON] в задоволенні заяви про зміну способу виконання рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 25 серпня 2011 року в справі за позовом [PERSON], третьої особи на стороні позивача [PERSON] акціонерне товариство «Плюс Банк» до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Однак, ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 березня 2014 року у справі № 2-223/2011 (провадження № 22-ц/779/309/2014) апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Ухвалу Яремчанського міського суду від 06 грудня 2013 року скасувати та постановити нову ухвалу. Змінити спосіб виконання рішення Яремчанського міського суду від 25 серпня 2011 року про витребування у [PERSON] в користь [PERSON] транспортний засіб марки DADI, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] - стягнувши з [PERSON] в користь [PERSON] вартість автомобіля DADI, модель BDD 1022 SF, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] в сумі 58990 гривень (а.с.84-87). Задовольняючи заяву [PERSON], Апеляційним судом Івано-Франківської області було встановлено, що Встановлено, що рішенням Яремчанського суду від 25.08.2011 року задоволено позов [PERSON], третьої особи на стороні позивача ПАТ «Плюс Банк» до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Витребувано у [PERSON] в користь [PERSON] транспортний засіб марки DADI. На підставі вказаного рішення 19.10.2010 року судом видано виконавчий лист. Постановою державного виконавця від 21.03.2013 року виконавчий лист повернуто [PERSON], у звязку з відсутністю у боржника визначеного виконавчим документом майна. Зважаючи на відсутність у [PERSON] присудженого в натурі майна, а саме автомобіля марки DADI, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], тобто неможливістю виконання рішення суду про витребування у [PERSON] в користь [PERSON] автомобіля, то відповідно до положень вищезазначеної статті є підстави для зміни способу виконання рішення суду шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] вартості автомобіля DADI в сумі 58990 гривень В силу вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На думку суду, обставини, що встановлені в ухвалі Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 06 грудня 2013 року у справі № 2-223/2011 (провадження № 6/354/24/13) є звільненими від доказування в силу їх преюдиціальності. Судом також встановлено, що [PERSON] акціонерним товариством «Плюс банк» було адресовано приватному нотаріусу Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області [PERSON] лист від 02 вересня 2010 року № 08.6-10649, в якому ПАТ «Плюс банк», як заставодержатель, надав згоду терміном до 02 вересня 2013 року на передачу [PERSON] права керування автомобіля, що є предметом застави, громадянину [PERSON] (а. с.184,187). Судом також встановлено, що 23 грудня 2015 року головним державним виконавцем відділу Яремчанського міського управління юстиції [PERSON] було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві у виконавчому провадженні № 48548601 (а. с. 193). Даною постановою постановлено повернути [PERSON] виконав виконавчий лист, виданий 09 квітня 2014 року Яремчанським міським судом Івано-Франківської області про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] вартості автомобіля DADI, модель BDD 1022 SF, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] в сумі 58990 грн. Крім того, неможливість розшукати згаданий транспортний засіб в тому числі правоохоронним органами вбачається також і з постанови слідчого відділу Яремчанського МВ УМВС України у Івано-Франківській області від 30 жовтня 2015 року, винесеної у кримінальному провадженні № 12014140280000039, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27 січня 2014 року (а. с. 197-200). Щодо вимог позивача про вилучення у відповідача транспортного засобу, який є предметом застави та передання його в управління позивачу, суд вважає за необхідне зазначити таке. В силу вимог ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд приходить до висновку, що вищенаведений спосіб захисту порушених прав не є вичерпним та може бути розширений положеннями договору або нормами закону. Однак, суд зауважує, що ані нормами ЦК України, ані нормами іншого нормативно-правового акту, ані нормами укладеного між позивачем та відповідачем договору застави не передбачено такого способу захисту порушеного права як вилучення предмета застави від заставодавця до заставодержателя. Відповідно до ч. 2 ст. 57 ЗУ «Про заставу» у разі вжиття державою заходів до примусового вилучення заставленого майна або майнових прав (націоналізація, реквізиція, конфіскація, накладення секвестру, а також інших заходів, аналогічних за своїми наслідками), держава відшкодовує збитки, заподіяні заставодержателю внаслідок здійснення цих заходів. Таким чином законом вилучення заставленого майна або майнових прав передбачено лише державою і у вигляді націоналізації, реквізиції, конфіскації, накладення секвестру, а також інших заходів, аналогічних за своїми наслідками. Суд вважає помилковим посилання позивача на норми п. 3 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, відповідно до якої заходами примусового виконання рішень є: вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 2 ЗУ «Про виконавче провадження» Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу». Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. А відтак, суд, як орган державної влади, позбавлений права перебирати на себе повноваження з вилучення у боржника та передачі стягувачу певних предметів, та діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, який передбачений для дій саме органів державної виконавчої служби, як іншого органу державної влади. У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ абзаці другому пункту 3 своєї постанови від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначив, що при цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові. За таких обставин суд приходить до висновку, що заявивши позовну вимогу про вилучення у відповідача транспортного засобу, який є предметом застави та передання його в управління позивачу, позивач неправильно обрав спосіб захисту свого порушеного права. Крім того, відповідно до ст. 620 Цивільного кодексу України у разі невиконання боржником обов'язку передати кредиторові у власність або у користування річ, визначену індивідуальними ознаками, кредитор має право витребувати цю річ у боржника та вимагати її передання відповідно до умов зобов'язання. Кредитор втрачає право на витребування у боржника речі, визначеної індивідуальними ознаками, у разі, якщо ця річ вже передана третій особі у власність або в користування. Якщо річ, визначену індивідуальними ознаками, ще не передано, переважне право на її одержання має той з кредиторів, зобов'язання на користь якого виникло раніше, а коли це неможливо визначити, - кредитор, який першим пред'явив позов. Згідно ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. У відповідності до ч. 1 ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. Відповідно до ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною. Системний аналіз вищенаведених норм права дає суду підстави для висновку про те, що транспортний засіб у вигляді автомобіля є річчю, визначеною індивідуальними ознаками, оскільки вона має свій унікальний реєстраційний номер та унікальний номер кузова (шасі, рами) та не вимірюється ані числом, ані вагою, ані мірою. В силу вимог ч. 1 ст. 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). З огляду на перебування позивача та відповідача в зобовязальних правовідносинах, а також на правову природу звернення стягнення на предмет застави як способу задоволення кредитором своїх вимог за рахунок предмета застави, суд приходить до висновку про можливість застосування за аналогією закону положень ст. 620 ЦК України до спірних правовідносин. За таких обставин суд приходить до висновку, що незалежно від правильності обраного позивачем способу захисту свого порушеного права, позов в частині вилучення у відповідача та передачі позивачу предмета застави не підлягає до задоволення з підстав відсутності у відповідача в якості заставного майна речі, визначеної індивідуальними ознаками та передачі відповідачем права користування такою річчю третій особі. Крім того, неможливість замінити річ, визначену індивідуальними ознаками, вбачається також із абз . третього ппп. 7.1.3. пп. 7.1. п. 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України». Відповідно до даних розяснень звернення стягнення на кошти за відсутності у боржника майна здійснюється у випадку, коли стягувачу присуджено майно, визначене родовими ознаками. За відсутності індивідуально визначеного майна, присудженого позивачу (за результатами розгляду віндикаційного позову), зміна способу виконання рішення шляхом звернення на кошти неможлива, оскільки в такому разі захист порушеного права власника майна повинен здійснюватися шляхом подання позову про стягнення збитків у вигляді вартості майна та доходів, які власник міг би одержати за весь час володіння таким майном. Щодо позовної вимоги про звернення стягнення на предмет застави суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу вимог ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. У відповідності до ст. 1 Закону України «Про заставу» від 02 жовтня 1992 року № 2654-XII застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. З даною нормою кореспондується норма ч. 1 ст. 572 та ч. 1 ст. 574 ЦК України, відповідно до яких в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Згідно ч. ч. 1-3 ст. 4 ЗУ «Про заставу» предметом застави можуть бути майно та майнові права. Предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення. Предметом застави може бути майно, яке стане власністю заставодавця після укладення договору застави, в тому числі продукція, плоди та інші прибутки (майбутній урожай, приплід худоби тощо), якщо це передбачено договором. З даною нормою кореспондуються також норми ч. ч. 1-3 ст. 576 ЦК України, відповідно до яких Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Предметом застави може бути майно, яке заставодавець набуде після виникнення застави (майбутній урожай, приплід худоби тощо). Права заставодержателя (право застави) на річ, яка є предметом застави, поширюються на її приналежності, якщо інше не встановлено договором. Право застави поширюється на плоди, продукцію та доходи, одержані від використання заставленого майна, у випадках, встановлених договором. Згідно ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 20 ЗУ «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Звернення стягнення на заставлене майно державного підприємства (підприємства, не менше п'ятдесяти відсотків акцій (часток, паїв) якого є у державній власності) здійснюється за рішенням суду. Судом встановлено, що відповідач перестав виконувати свої грошові зобовязання за кредитним договором, починаючи з лютого 2011 року. А відтак позивач набув права на звернення стягнення на предмет застави. Відповідно до п. 4.1. вищезазначеного договору застави транспортного засобу звернення стягнення на предмет застави здійснюється за вибором Заставодержателя одним із способів: за рішенням суду, шляхом набуття предмета застави у власність Заставодержателя або шляхом реалізації Заставодержателем Предмету застави на свій розсуд будь-якій особі за ціною, рівною заборгованості Заставодавця за основним зобовязанням на момент звернення стягнення відповідно до вимог чинного законодавства. Поряд з цим, згідно ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18 листопада 2003 року № 1255-IV звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження. У відповідності до ч. ч. 1-3 ст. 25 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач, який звертається до суду з вимогою звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до моменту подання відповідного позову до суду письмово повідомити всіх обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження цього ж рухомого майна, про початок судового провадження у справі про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: 1) загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; 2) опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувача; 3) заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; 4) спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону; 5) пріоритет та розмір вимог інших обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, які підлягають задоволенню з вартості предмета забезпечувального обтяження; 6) початкова ціна предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження. Якщо інше не передбачено рішенням суду, реалізація предмета забезпечувального обтяження проводиться шляхом його продажу на публічних торгах у порядку, встановленому законом. Згідно ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: 1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом; 2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; 3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; 4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери; 5) реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса. А відтак суд вважає, що позивач обрав позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет застави у вигляді продажу обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як вже зазначалося вище, ст. 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до п.8 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Порядок захисту прав у цивільному судочинстві визначається, зокрема ст.16 ЦК України. Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, яка визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення її прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від установленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. На думку суду, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. З огляду на доведеність відповідачем відсутності у володінні та користуванні відповідача предмета застави, то задоволення судом позовної вимоги про звернення стягнення на предмет застави у визначений позивачем спосіб не спрямоване на захист та відновлюватиме порушеного права позивача. Суд вважає доведеною стороною відповідача належними та допустимими доказами обставини, що відповідач позбавлений можливості передати предмет застави позивачу для подальшого продажу обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем по причині відсутності у відповідача правомочностей володіння та користування таким майном як складових права приватної власності. А відтак такі правомочності не можуть бути передані відповідачем позивачу. Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. В силу вимог ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. У відповідності до ст. 662 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Відповідно до ст. 664 ЦК України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. В силу вимог ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Системний аналіз вищенаведених норм права дає суду підстави для висновку, що за відсутності у продавця товару предмета купівлі-продажу в натурі, то такий товар не може бути фактично переданий покупцю. Що, в свою чергу, виключає можливість реального настання правових наслідків, властивих правовідносинам договору купівлі-продажу. А відтак такий позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет застави як продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, на думку суду, можливий лише у випадку наявності предмета застави (забезпечувального обтяження) у заставодавця. За таких обставин суд приходить до висновку про недоведеність заявлених позивачем позовних вимог та необхідність відмовити в задоволенні позову з цих підстав, а відтак судом не перевіряються зазначені стороною відповідача обставини пропуску позивачем строку позовної давності, що можуть бути самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У звязку з тим, що позивачу в задоволенні позову відмовлено, судові витрати у вигляді сплати судового збору слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed