Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

У листопаді 2014 року позивач Печерська районна державна адміністрація як орган опіки та піклування в інтересах малолітньої дитини [PERSON], звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів [PERSON], батько дитини, [PERSON], матері дитини, просить позбавити відповідачів батьківських прав щодо їх спільної дитини малолітнього [PERSON], [INFO], встановити опіку над малолітнім [PERSON] та призначити [PERSON] опікуном малолітнього [PERSON] та стягнути з відповідачів на користь [PERSON] на утримання малолітнього [PERSON] аліменти в розмірі 30 відсотків її заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що згідно рішення Печерського районного суду м. Києва від 19.07.2013 шлюб між батьками розірвано. Відповідачі проживають окремо, cтворили інші сім'ї, участі у вихованні спільної дитини та утриманні не приймають, не цікавляться її навчанням, духовним розвитком та здоров'ям. Відповідно до заяв відповідачі проти позбавлення їх батьківських прав не заперечують. Одночасно зазначають, що бабуся малолітнього [PERSON] - [PERSON] за станом здоров'я може бути опікуном онука, її чоловік не заперечує проти цього. Таким чином вважають наявними підстави для позбавлення відповідачів батьківських прав щодо малолітнього [PERSON] та призначення [PERSON] опікуном малолітнього [PERSON] Крім того, оскільки відповідачі ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків з виховання спільної дитини, позивач просить стягнути з них на користь [PERSON] на утримання дитини аліменти у вказаному вище розмірі. В судовому засіданні, представник позивача позов підтримала, посилаючись на викладені у позові обставини, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений судом про час та місце судового засідання в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала та не заперечила проти задоволення позову. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, просила позов задовольнити. Суд заслухавши думку представника позивача, відповідача [PERSON], третю особу [PERSON] визнав можливим провести розгляд справи у відсутність відповідача [PERSON] Суд заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів, третьої особи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, приходить до наступних висновків. З 16.07.2004 відповідачі перебували в зареєстрованому шлюбі. Вказана обставина підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим Відділом реєстрації акті цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва, а/з №518.(а.с. 12) [INFO] від шлюбу у відповідачів народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції міста Києва 09.02.2005 (а.с.10) Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19.07.2013 шлюб, укладений між відповідачами розірвано. Дане рішення на час розгляду справи набрало законної сили та є чинним.(а.с.23) Як встановлено судом і вказана обставина не заперечується сторонами в судовому засіданні, батьки малолітнього [PERSON] - відповідачі по справі не приймають участі у вихованні та утриманні свого сина, не інтересуються його духовним та моральним розвитком, його здоров'ям, останній проживає разом з бабусею [PERSON] та дідусем [PERSON] за адресою: [ADDRESS], які його виховують та утримують матеріально. 04.11.2014 відповідач [PERSON] склала заяву, справжність підпису на якій засвідчено Службою у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, згідно змісту якої відповідач не заперечує проти позбавлення її батьківських прав стосовно сина [PERSON], наслідки позбавлення батьківських прав, їй роз'яснені.(а.с.27) 22.10.2014 відповідач [PERSON] склав заяву, справжність підпису на якій засвідчено нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №4179, згідно змісту якої відповідач не заперечує проти позбавлення його батьківських прав стосовно сина [PERSON], наслідки позбавлення батьківських прав, передбачені ст.164, ст.166 СК України роз'яснені.(а.с.28) Оскільки батьки малолітнього [PERSON] ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків та на підставі вказаних вище заяв про те, що вони не заперечують проти позбавлення їх батьківських прав, 20.11.2014 Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією за підписом заступника голови Невмержицького А. складено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] (а.с 29-30) Відповідно до ст.164 ЦК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, серед іншого, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи та положень чинного законодавства, яке належить застосувати до спірних правовідносин, суд, оцінюючи наявні в матеріалах справи належні та допустимі докази, в їх сукупності та взаємозв'язку, вважає ці дані достатніми для висновку, що відповідачі свідомо ухиляються від виховання свого малолітнього сина [PERSON], 2004 року народження, що полягає у свідомому самоусуненні відповідачів від виховання дитини, піклування про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створення належних умови для розвитку її природних здібностей та готування її до самостійного життя та праці, що в свою чергу вказує на наявність законних підстав для позбавлення відповідачів батьківських прав. Згідно з ч.4 ст. 167 СК України якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід дитини, повнолітні брати та сестри, інші родичі. У відповідності до ч.1 ст. 243 СК України опіка, піклування встановлюється на дітьми, які залишилися без батьківського піклування. Відповідно до ч. 3 ст. 243 ЦК України опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до ч.3 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. При вирішенні питання про призначення опікуна над малолітнім [PERSON], суд виходить з положень вказаної норми, та враховує обставини участі бабусі малолітнього [PERSON] - [PERSON] у спілкуванні і вихованні малолітнього [PERSON], а також дані про те, що малолітній проживає, виховується та утримується бабусею та дідусем самостійно, без участі матері та батька - відповідачів, які проти позбавлення їх батьківських прав не заперечують, а також дані з акту обстеження житлово - побутових умов від 03.11.2014, складеного комісією Служби у справах дітей Печерської районної і м. Києві державної адміністрації, згідно якого за місцем проживання [PERSON] створені всі необхідні умови для проживання та повноцінного розвитку дитини, з подання Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 20.11.2014 №105/01-2989/В-12, згідно якого остання просить призначити опікуном малолітнього [PERSON], його бабусю - [PERSON], а відтак вважає за можливе встановити опіку над малолітнім [PERSON] та призначити опікуна його бабусю - [PERSON] (а.с. 19, 21, 31-32) Відповідно до ч.2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів дитину. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі, згідно ст.181 СК України. Ч.2 ст.182 СК України передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Як встановлено судом, що відповідачі відмовились від утримання малолітнього сина [PERSON] Доказів, які б підтверджували, що відповідачі добровільно утримують на належному рівні свою дитину суду не надано, тому суд вважає, що аліменти підлягають стягненню з відповідачів у примусовому порядку. Разом з тим, вимоги про стягнення з відповідачів на користь третьої особи на утримання малолітнього [PERSON] аліментів у розмірі 30 відсотків її заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття підлягають частковому задоволенню, оскільки такого способу захисту як стягнення аліментів у відсотковому відношенні діючим законодавством не передбачено. Таким чином, визначаючи розмір аліментів, суд враховує положення ст.ст. 181, 182 СК України, при цьому суд виходить з відсутності доказів того, що відповідачі мають інших дітей чи непрацездатних осіб, які перебувають на їхньому утриманні та приймає визнання позову відповідачами і вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь третьої особи на утримання малолітнього [PERSON] аліменти в розмірі ? частини від усіх видів заробітку(доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і до досягнення дитиною повноліття в рівних частинах з кожного з них. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. У зв'язку з задоволенням позову, на підставі ст.88 ЦПК України, з відповідачів підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. в рівних частинах з кожного з них.

Outcome: partial