Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

У липні 2015 р. Державне підприємство Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» (надалі ДП МОУ «Укрвійськбуд») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про виселення його та усіх залежних від нього осіб з нежитлового приміщення [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Позов обґрунтований такими обставинами. ДП МОУ «Укрвійськбуд» має відокремлений структурний підрозділ філію державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд»-135 Домобудівельний комбінат», на балансі якої перебуває житловий будинок [ADDRESS] . У вказаному будинку в нежитловому приміщенні № [NUMBER] , яке розташоване на технічному поверсі, проживає без реєстрації відповідач [PERSON] . Позивач посилається на те, що [PERSON] вселився до нежитлового приміщення самоправно і займає його без жодних на те підстав. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та пояснила, що відповідно до технічної документації житлового будинку [ADDRESS] приміщення, яке займає [PERSON] , розташоване на технічному поверсі і не є житловим. Єдиною підставою для вселення у житлове приміщення є ордер. Відповідач займає нежитлове приміщення безпідставно, чим порушує права підприємства на користування та розпорядження закріпленим за ним майном. Відповідач [PERSON] позов не визнав пославшись на його необґрунтованість та сплив позовної давності. Зазначив, що з листопада 1995 р. по липень 2007 р. він проходив службу у Збройних Силах України та був звільнений зі служби за станом здоров`я внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби. Він має третю групу інвалідності і, відповідно, право на пільги, встановлені постановою Кабінету Міністрів України № 353 від 17.07.1992 та наказом Міністерства оборони України № 72 від 24.03.2003. Влітку 2000 р. під час проходження служби командир військової частини [NUMBER] вніс відповідне клопотання і направив його для вселення у гуртожиток по [ADDRESS] , де йому була надана для проживання кімната № 127. Восени 2000 р. він провів у цій кімнаті ремонтні роботи, після чого вселився разом з дружиною. Наступного року у нього народилася дитина. Відтак з 2000 р. він відкрито проживає за цією адресою і своєчасно та в повному обсязі сплачує рахунки за житлово-комунальні послуги. Отже Збройні Сили України фактично надали йому службове житло у зазначеній кімнаті, яку він привів у придатний до проживання стан, що відповідає вимогам ст. 119 ЖК України та Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України № 20 від 03.02.1995. Документи, на підставі яких відбулося його вселення у спірне житло, не збереглися за спливом строків їх зберігання. Відповідно до вимог ст. 125 ЖК України він як такий, що прослужив більше 10 років і став інвалідом при виконанні обов`язків військової служби, не може бути виселений із службового житла без надання іншого жилого приміщення. Окрім того за міркуванням відповідача позивач взагалі не має права звертатися з позовом про його виселення, оскільки він не надав належних доказів того, що є власником або титульним володільцем багатоквартирного будинку [ADDRESS] , а відтак і підстав для задоволення позову немає. В судове засідання 24 грудня 2015 р. відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явилися. Відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його хворобою. Враховуючи, що представник відповідача не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин неявки, суд дійшов висновку, що вона не з`явилася в судове засідання без поважних причин, а тому з урахуванням обставин справи, зокрема подачу відповідачем письмових заперечень проти позову та усіх наявних у нього доказів, вважав за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та його представника. Представник третьої особи [PERSON] пояснила в суді, що жодних документів, на підставі яких військовослужбовець [PERSON] був вселений до спірного нежитлового приміщення, у військовій частині [NUMBER] немає. Заслухавши пояснення представників позивача і третьої особи, дослідивши письмові заперечення відповідача та письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до статуту ДП МОУ «Укрвійськбуд» засноване на державній формі власності і належить до сфери управління Міністерства оборони України. Майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання, підприємство володіє, користується і розпоряджається зазначеним майном з обмеженням правомочності і розпорядження щодо основних фондів та інших видів майна за згодою Уповноваженого органу управління у випадках, передбачених законодавством України (а.с. 179-197). На балансі філії ДП МОУ «Укрвійськбуд» - 135 Домобудівельний комбінат» перебуває багатоквартирний будинок [ADDRESS] , що підтверджується актом приймання (передачі) будинків, споруд і території військового містечка, затвердженим начальником Головного квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України від 06.12.2000 та авізо № 1, складеного на виконання цього акту(а.с. 127, 128). За приписами ст. 1, 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом, та на нього покладається обов`язок забезпечити належні експлуатацію та утримання майна, що перебуває на його балансі. Судом встановлено, що з 2000 р. у приміщенні № 127 зазначеного будинку проживає відповідач [PERSON] , який з листопада 1995 р. по липень 2007 р. проходив військову службу у Збройних Силах України та був звільнений зі служби у запас за станом здоров`я внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби (а.с. 6, 27, 28, 29, 161-164). Місце проживання відповідача [PERSON] зареєстроване за місцезнаходженням військової частини [NUMBER] по [ADDRESS] (а.с. 36). Як вбачається з дослідженої в суді інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS] розташоване на технічному поверсі і не має статусу житлового, але фактично використовується як житлова квартира(а.с. 4). 16 лютого 2015 р. позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою негайно звільнити займане приміщення № 127 (а.с. 5), проте відповідач цю вимогу не виконав і продовжує займати це приміщення. При вирішенні цього спору суд враховує положення закону та підзаконних актів, які визначають зміст права особи на житло, поняття житла, порядок набуття права на житло та його реалізацію. Так, право на житло є одним з найголовніших невід`ємних прав особи, яке проголошується ст. 47 Конституції України. Гарантією реалізації цього права є обов`язок держави створити всі умови, необхідні людині для набуття житла у власність або в користування. Конституція передбачає неможливість примусового позбавлення житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 379 ЦК України, яка встановлює перелік об`єктів, що можуть визнаватися житлом, та визначає конкретні ознаки, яким воно має відповідати, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Отже першою ознакою, якій повинен відповідати об`єкт, який охоплюється поняттям «житло», є призначення для проживання в цьому людини. Це засвідчує приналежність житла до житлового фонду України. Відповідно до ст. 4 Житлового кодексу України (далі ЖК України) житловий фонд утворюють жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України. Не входять до житлового фонду нежилі приміщення в будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру. Зміст призначення житла визначається і ст. 6 ЖК України, відповідно до якої жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Другою ознакою житла є його придатність для проживання у ньому людини, що регламентується житловим законодавством України і означає відповідність його усім будівельним, архітектурним, санітарним, пожежним та іншим нормам. Відповідно до ДБН В.2.2-15-2005 Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення (Додаток Б) житлове приміщення - це опалюване приміщення, розташоване у надземному поверсі, призначене для цілорічного проживання і яке відповідає санітарно-епідеміологічним вимогам щодо мікроклімату і повітряного середовища, природного освітлення, допустимих рівнів нормованих параметрів відносно шуму, вібрації, ультразвуку та інфразвуку, електричних та електромагнітних полів та іонізуючого випромінювання. Підсумовуючи викладене можна зробити висновок, що приміщення може вважатися житлом лише в тому разі, коли воно відноситься до житлового фонду, тобто коли приміщення спроектовано, побудовано, здано в експлуатацію та зареєстроване як житлове. За приписами ст. 58, 122 ЖК України єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду, а також у службове жиле приміщення, є ордер (спеціальний ордер), який видається виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної сільської Ради народних депутатів. Відповідач посилається на те, що він вселився до гуртожитку, проте доказів, що займане ним приміщення використовувалось як гуртожиток, суду не надано. Окрім того відповідно до ст. 129 ЖК України єдиною підставою для вселення на жилу площу в гуртожитку також є спеціальний ордер, що видається адміністрацією підприємства, установи, організації. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] ордер на вселення до займаного ним приміщення не надавався і не міг надаватися, оскільки це приміщення не є житловим, цивільний договір, який надає право проживати в спірному приміщенні, з ним не укладався, а отже він проживає у ньому без законних на те підстав. Тривалість користування зайнятим приміщенням та оплата відповідачем за проживання не можуть бути визнані підставами, що породжують право користування спірним приміщенням як житлом, оскільки це приміщення не є житловим. Враховуючи відсутність підстав для проживання [PERSON] у спірному нежитловому приміщенні, позов балансоутримувача про його виселення суд вважає обґрунтованим. Положення ст. 125 ЖК України щодо заборони виселення без надання іншого жилого приміщення з службових жилих приміщень певних категорій осіб, на яку посилається відповідач, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані, оскільки займане ним приміщення не є службовим житлом. Що стосується доводів відповідача щодо пропуску позивачем строків позовної давності, то суд приходить до висновку, що ці правовідносини є триваючими, відповідач користується нежитловим приміщенням без достатніх правових підстав, у зв`язку з чим строки позовної давності позивачем не пропущені. Враховуючи, що позов до дружини відповідача та його дитини не заявлено, вимога про виселення залежних від відповідача осіб не ґрунтується на процесуальному законі і підстав для її задоволення суд не вбачає. Враховуючи відсутність інформації про наявність у відповідача [PERSON] житла, суд вважає, що звернення до виконання рішення про виселення в зимових умовах може поставити його у складну життєву ситуацією. За таких обставин суд вбачає підстави для надання відстрочки виконання рішення до закінчення зимового періоду. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судові витрати, понесені у зв`язку зі сплатою судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial