Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-01 00:00:00

У липні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи [PERSON], приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування частини домоволодіння та визнання права власності в порядку спадкування. Підставою звернення позивача до суду стало те, що його мати [PERSON], яка померла 11.06.2012 року, за час життя склала договір даруванням від 03.10.2001 року. Згідно вищезазначеного договору [PERSON] подарувала [PERSON] 11/18 частин домоволодіння № 182, розташованого по вул. Кривоноса в м. Дніпропетровську. Відповідно до заповіту від 28.02.2003 року [PERSON] заповіла належній їй житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами і земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Кривоноса, будинок № 182 своєму сину позивачу по справі [PERSON]. Позивач зазначає, що його мати [PERSON] за життя страждала низкою захворювань та під час укладання договору дарування не могла усвідомлювати значення своїх дій. З урахуванням викладеного, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування від 03.10.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 1-4325 на 11/18 частин домоволодіння № 182 по вул. Кривоноса в м. Дніпропетровську від імені [PERSON] на користь [PERSON], скасувавши його державну реєстрацію в державній Реєстраційній службі; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом від 28.02.2003 року на 11/18 частин домоволодіння № 182 по вул. Кривоноса в м. Дніпропетровську після смерті [PERSON], померлої 11.06.2012 року. Позивач у судовому засіданні позов підтримав, на його задоволенні наполягав, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити в їх задоволенні, суду надали письмові заперечення. Треті особи у судове засідання не зявилися, про час і місце його проведення повідомлялися належним чином. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть, виданого Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, мати позивача [PERSON] померла 11.06.2012 року. Відповідно до договору дарування від 03.10.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] подарувала [PERSON] Аліковній 11/18 частин домоволодіння № 182, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Кривоноса. Відповідно до заповіту від 28.02.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] заповіла [PERSON] належний їй житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами і земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Кривоноса, будинок № 182. Відповідно до п. 9 Прикінцевих та Перехідних положень до договорів, що були укладені до 01 січня 2001 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила ЦК України щодо підстав, порядку, і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.01.2015 року по цивільній справі № 0417/9718/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи [PERSON], Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту дійсним, позовні вимоги [PERSON] задоволено в повному обсязі, а саме визнано недійсним заповіт [PERSON] на ім?я [PERSON] від 28.02.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], що зареєстрований в реєстрі за № 5-121 та скасовано його реєстрацію. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.08.2015 року вищезазначене рішення Індустріального районного суду від 26.01.2015 року залишено без змін. В провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа № 2-479/2010 за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON], Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, заповіту, свідоцтва про право на спадщину за заповітом і законом, про визнання права власності в порядку спадкування за законом на ? частину домоволодіння та зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням і виселенні. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.04.2010 року по вищезазначеній цивільній справі № 2-479/2010 у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено в повному обсязі, зустрічну позовну заяву [PERSON] задоволено, а саме усунуто [PERSON] перешкоди в користуванні житловим приміщенням і виселено [PERSON] із домоволодіння № 182 по вул. Кривоноса в м. Дніпропетровську. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.10.2010 року по цивільній справі № 2-479/2010 рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.04.2010 року скасовано та постановлено нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, а в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] відмовлено в повному обсязі. Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31.01.2011 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.10.2010 року скасовано, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.04.2010 року по цивільній справі № 2-479/2010 залишено без змін. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п?ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов?язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24.02.2014 року по даній цивільній справі № 202/27829/13-ц призначено посмертну комплексну судову психолого-психіатричну експертизу. Згідно висновку, що міститься в акті судово-психіатричного експерта № 17 від 15.05.2014 року, комісія дійшла висновку, що [PERSON] в період часу, що цікавить суд, тобто на час укладання договору дарування від 03.10.2001 року, мала органічні враження головного мозку складного генезу. Однак, встановити глибину та ступінь психічного розладу та відповісти на експертні питання не є можливим, у звязку з неповнотою та суперечливістю відомостей про її психічний стан в той період часу. З розяснень, які викладені в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваними. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона мала істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов?язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦКП України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі З урахуванням вищевикладеного, суд не вбачає законних та обґрунтованих підстав для задоволенню позову, оскільки висновок судового експерта є неповним, у звязку з неможливістю надати відповіді на експертні питання, а інших належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог позивачем не надано. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed