Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

У листопаді 2014 року позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору позики, укладеного у формі розписки. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір позики, укладений між сторонами, у формі розписки, на думку позивача, є недійсним, оскільки суперечить ч. 3 ст. 203 ЦК України та ч. 3 ст. 509 ЦК України. Позивач вказує, що у нього не було необхідності в отриманні позикових коштів. Крім того, у розписці не вказано строк позики, відсутній підпис позичальника, не зазначено валюту зобов'язання, текст розписки містить різні номери договору. За таких обставин, позивач просить визнати недійсним договір позики, укладений між [PERSON] та [PERSON] у формі розписки. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити позов. Представник відповідача та відповідач у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, просили суд відмовити у задоволенні позову. Зазначили, що позивач обрав невірний спосіб захисту. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. 20 червня 2012 року між позивачем та відповідачем укладено договір позички № 3, за умовами якого відповідач зобов'язався передати у власність відповідача грошові кошти в сумі 11000 доларів США. Факт передачі та отримання грошових коштів підтверджується розпискою, власноручно написаною позивачем. Позичальник зобов'язався повернути отримані грошові кошти готівкою в повному обсязі в строк до 20 квітня 2015 року. Договір позички укладений між сторонами у простій письмовій формі. (а.с. 28) Позивачем була також власноручно написана розписка, згідно з якою [PERSON] підтвердив отримання від [PERSON] грошових коштів у сумі 10500 доларів США. Розписка складена в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] У відповідності до положень ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За правилами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Матеріалами справи підтверджено, що 20 червня 2012 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого відповідач зобов'язався надати позивачу в позику грошові кошти. Факт передачі грошових коштів у позику за умовами договору підтверджується розпискою. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 17 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 04 листопада 2014 року, з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] заборгованість по договору позики у загальному розмірі 13343,63 долари США. Рішенням суду встановлено, що 20 червня 2012 року між сторонами укладено договір позички № 3. Факт передачі [PERSON] та отримання [PERSON] коштів у розмірі 10500 доларів США підтверджується розпискою, власноручно написаною [PERSON] Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. (ст. 61 ЦПК України) Таким чином, суд доходить висновку, що оспорювана позивачем розписка за своїм змістом не є окремим правочином, оскільки складена на виконання умов договору позички від 20 червня 2012 року № 3, а тому не може бути визнана недійсною в порядку, передбаченому ст. 215, 216 ЦК України. Доводи позивача про те, що у розписці не вказано строк позики, відсутній підпис позичальника, не зазначено валюту зобов'язання, текст розписки містить різні номери договору, підлягають дослідженню при вирішенні питання щодо стягнення грошових коштів за розпискою, оскільки впливаю на порядок виконання договірних умов, а не на правомірність правочину. Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] про визнання недійсним договору позики, укладеного у формі розписки.

Outcome: dismissed