Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

У квітні 2019 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова В.В. (далі - АТ «Дельта Банк»), правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс»(далі ТОВ «ФК «Вектор плюс») звернулося до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , посилаючись на те, що 05 липня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») та відповідачкою був укладений кредитний договір №11178687000, за умовами якого банк надав позичальниці кредитні кошти у розмірі 50000,00 доларів США, зі сплатою 13,5% річних за весь час фактичного користування кредитом до повного виконання зобов`язань. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши позичальнику кредит, у встановленому договором розмірі. Зазначив, що 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк», який є правонаступником всіх прав та обов`язків АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого до останнього перейшло право вимагати (замість ПАТ «УкрСиббанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Таким чином, ПАТ «Дельта Банк» на законних підставах має право вимоги до боржників ПАТ «УкрСиббанк». Стверджував, що відповідачка протягом тривалого часу не виконує умови кредитного договору належним чином, у зв`язку з чим станом на 28 березня 2019 року у неї виникла заборгованість у сумі 977950, 23 грн. по нарахованим відсоткам на прострочену суму заборгованості за період з 25 лютого 2016 року по 28 березня 2019 року, яку позивач просить суд стягнути з відповідачки та судові витрати. Ухвалою суду від 13 травня 2019 року було відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с. 32-33). Ухвалою суду від 11 червня 2019 року до участі у справі в якості правонаступника ПАТ «Дельта Банк» було залучено ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та в якості третьої особи - ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. (а.с. 60-62). Ухвалою суду від 22 серпня 2019 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 100-101). Представник ТОВ «ФК «Вектор Плюс», діючий на підставі довіреності від 01 липня 2019 року, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до ст. 128 ЦПК України. Раніше надав заперечення проти відзиву на позовну заяву, згідно яких просив суд відхилити доводи відповідача, викладені у відзиві, та задовольнити позов в повному обсязі. Крім того, надавав клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача (а.с. 95-96, 98, 115, 120-121, 123). Відповідачка та її представник, діюча на підставі довіреності від 28 вересня 2018 року, в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до ст. 128 ЦПК України, надали суду заяву про розгляд справи за відсутності відповідача та її представника. Раніше відповідачка надала відзив на позов, в обґрунтування якого зазначила, що між нею та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №11178687000 від 05 липня 2007 року, за умовами якого вона отримала кредит в іноземній валюті у сумі 50000,00 доларів США, зі строком дії з 05 липня 2007 року по 05 липня 2014 року. Зазначила, що банк, попри закінчення терміну кредитування, продовжував нараховувати заборгованість по відсотках на прострочену суму заборгованості, що суперечить чинному законодавству. Стверджувала, що Банк не звертався до суду з позовом про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором, що, на її думку, дає підстави вважати, що сума заборгованості, на яку останнім нараховані відсотки, не визначена, а отже є спірною. Вказувала, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права. Посилаючись на зазначені обставини, просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та стягнути з позивача на свою користь понесені нею витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн. (а.с. 69-74, 87-88, 123, 124-125). Крім того, надала суду заяву про застосування строків позовної давності, згідно якої просила суд застосувати позовну давність до вимог ТОВ «ФК «Вектор Плюс» про стягнення заборгованості за кредитним договором №11178687000 від 05 липня 2007 року та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (а.с. 81-84). Представник третьої особив судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до ст. 128 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються главою 49 розділу 1, главою 71 розділу 3 книги п`ятої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини. Судом встановлено, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» є юридичною особою (а.с. 51-54). Встановлено, що ПАТ «Дельта Банк» є юридичною особою, перебуває в стані припинення (а.с. 17, 20-25). З матеріалів справи вбачається, що 05 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та відповідачкою був укладений договір про надання споживчого кредиту №11178687000, згідно якого останній був наданий кредит в розмірі 50000,00 доларів США, строком з 05 липня 2007 року по 05 липня 2014 року, зі сплатою 13,5% відсотків річних (а.с. 4-9). Встановлено, що 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк», який є правонаступником всіх прав та обов`язків АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого до останнього перейшло право вимагати (замість ПАТ «УкрСиббанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі за кредитним договором №11178687000 від 05 липня 2007 року (а.с. 15-16). На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №181 від 02 жовтня 2015 року, було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк» строком на два роки з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року та призначено уповноваженою особою Фонду на здійснення ліквідації Банку Кадирова В.В. (а.с. 18, 19). Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №619 від 20 лютого 2017 року вирішено продовжити строк здійснення процедури ліквідації ПАТ «Дельта Банк» на два роки по 04 жовтня 2019 року (а.с. 18 звор.). Судом встановлено, що 07 червня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» було укладено Договір про відступлення прав вимоги №1496/К, згідно умов якого Банк відступив, а ТОВ «ФК «Вектор Плюс» набув право вимоги Банку за кредитними договорами, договорами поруки та застави, у тому числі за кредитним договором №11178687000 від 05 липня 2007 року (а.с. 41-44). Згідно з наданим банком розрахунком, через неналежне виконанням відповідачкою своїх зобов`язань за кредитни договором №11178687000 від 05 липня 2007 року, станом на 28 березня 2019 року у неї утворилась заборгованість у розмірі 4678131,97 грн., яка складається з: 1143795,72 грн. - заборгованість за кредитом, 2423439,00 грн. - заборгованість за за відсотками та 1110897,25 грн. - заборгованість за пенею. При цьому, позивач просить суд стягнути з останньої на його користь заборгованість по нарахованим відсоткам на прострочену суму заборгованості у розмірі 977950,23 грн. за період з 25 лютого 2016 року по 28 березня 2019 року (а.с. 11-14). Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Пунктом 1.3.1. Договору передбачено, що за використання кредитних коштів у межах установленого строку кредитування процентна ставка встановлюється в розмірі 13, 5 % річних (а.с. 4). Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно п.п. 1.2.2 Договору зазначено, що позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 05 липня 2014 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного Банком терміну (достроково) відповідно до умов розділу 12 цього Договору на підставі будь-якого з п.п. 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 Договору. У матеріалах справи відсутні та сторонами не надавалися жодні докази на підтвердження того, що між ними укладалися будь-які додаткові угоди. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк виконання боржником обов`язку не встановлений, або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Матеріалами справи встановлено, що між відповідачкою та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено строковий договір про надання споживчого кредиту №11178687000 від 05 липня 2007 року з терміном дії до 05 липня 2014 року, тобто термін дії зазначеного договору закінчився 05 липня 2014 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що дія кредитного договору №11178687000 від 05 липня 2007 року, укладений з [PERSON] припинилась і позивач безпідставно продовжував нараховувати проценти за користування кредитом. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначені висновки містяться також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18). Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги щодо стягнення з відповідачки заборгованості по нарахованим відсоткам на прострочену суму заборгованості за кредитним договором №11178687000 від 05 липня 2007 року у розмірі 977950,23 грн. за період з 25 лютого 2016 року по 28 березня 2019 року є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. При розгляді справи, відповідачка надала заяву про застосування строку позовної давності, передбаченого ст. 267 ЦК України (а.с. 81-84). При розгляді вимог відповідача щодо застосування позовної давності, суд виходить з роз`яснень п. 1.1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Судом встановлено, що строк дії кредитного договору сплив 05 липня 2014 року, позивач не звертався до відповідачки із вимогою про повернення заборгованості за кредитним договором, з позовом про стягнення заборгованості до суду також не звертався, доказів, що спростовують зазначене, позивачем суду не надано. При цьому, з розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданим позивачем, вбачається, що відповідачка здійснила останній платіж у грудні 2013 року (а.с. 11). Правила про позовну давність мають застосовуватися, коли буде доведення існування самого суб`єктивного права або факту його порушення. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Тобто, як вбачається із розрахунку, наданого позивачем, заборгованість відповідачки утворилась ще у січні 2014 році, тобто граничний термін звернення до суду позивача за захистом свого порушеного права був січень 2017 року. Однак, враховуючи те, що позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення з відповідачки заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 977950,23 грн. за період з 25 лютого 2016 року по 28 березня 2019 року, підстави для застосування строків позовної давності відсутні, оскільки позовні вимоги є необґрунтованими. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом, а відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За таких обставин, суд доходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «ФК «Вектор плюс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором не підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача. Судовий збір у справі складає 14669,25 грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду та у зв`язку з відмовою у задоволенні позову покладаються на позивача (а.с. 1). Відповідачка просила суд стягнути з позивача на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України). В своїх роз`ясненнях, наданих у п. п. 47-48 Постанови Пленуму «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2017 року №10, ВССУ зазначив, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, Іскра С.Л. з 2015 року є адвокатом та має свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю серії ОД №002754 . На підставі довіреності, посвідченої 28 вересня 2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурською О.В. здійснювала представництво інтересів [PERSON] в Малиновському районному суді м. Одеси по справі №521/6508/19 (а.с. 56, 78). З матеріалів справи вбачається, що адвокатом Іскра С.Л. при здійсненні представництва [PERSON] було виконано роботи по здійсненню захисту прав довірителя на загальну суму 10000, 00 грн., на підтвердження чого остання надала суду квитанцію до прибуткового касового ордера №1-13 від 04 червня 2019 року. Однак, судом не приймається в якості доказу належної оплати витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги квитанцію до прибуткового касового ордеру, виписану адвокатом Іскра С.Л. відповідно до Положення про ведення касових операцій у національній валюті України, оскільки касовий ордер, передбачений Положенням про ведення касових операцій у національній валюті України, яке поширюється на підприємства та і фізичних осіб - підприємців. Тобто, прибутковий касовий ордер виписує особа яка отримала кошти в касу при веденні касової книги, в фізична особа - адвокат, що здійснює адвокатську діяльність у формі незалежної професійної діяльності на підставі Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, виданого Радою адвокатів Одеської області, не має каси, не веде касової книги і Положення на нього не поширюється. Таким чином, суд приходить до висновку, що квитанція до прибуткового касового ордеру, виписана адвокатом Іскра С.Л., підписана нею у тому числі і як головним бухгалтером, не є документом, що підтверджує отримання нею коштів, оскільки застосовується виключно підприємствами. Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у стягненні на користь [PERSON] витрат понесених у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги у розмірі - 10000, 00 гривень.

Outcome: dismissed