Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Вісла» (далі - ТОВ «Агрофірма «Вісла») про визнання недійсними договору оренди земельної ділянки та додаткового договору до нього, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником земельної ділянки площею 7.31 га, розташованої на землях Новоселівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку. За домовленістю між сторонами вона надала усну згоду ТОВ «Агрофірма «Вісла» на користування належною їй на праві власності земельною ділянкою, при цьому протягом 2006-2015 року ТОВ «Агрофірма`Вісла» користувалось вказаною земельною ділянкою та виплачувало їй орендну плату. На її пропозицію укласти договір у письмовій формі у 2016 році відповідач відмовився. Тому вона у 2017 році передала власну земельну ділянку в оренду [PERSON] , договір оренди землі з яким був зареєстрований 27 лютого 2018 року. Після укладення договору оренди землі з [PERSON] від працівників ТОВ «Агрофірма «Вісла» їй стало відомо про існування укладеного ніби то між нею та відповідачем договору оренди № 4 від 27 вересня 2007 року належної їй земельної ділянки з відміткою про державну реєстрацію від 21 листопада 2007 року за № 040700500026 та додаткового договору оренди землі № 142 до договору оренди землі №4 від 27 вересня 2007 року, укладеного 09 липня 2008 року, який містив відмітку про державну реєстрацію 4 серпня 2008 року за № 040800500265. Вказуючи на те, що договір оренди земельної ділянки та додатковий договір до нього вона не підписувала, позивач прохала визнати недійсними оренди землі № 4 від 27 вересня 2007 року, укладений між нею і товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Вісла», зареєстрований 21 листопада 2007 року у Книзі державної реєстрації договорів оренди Миколаївської регіональної філії за № 040700500026, а також додатковий договір оренди землі № 142 до договору оренди землі №4 від 27 вересня 2007 року, укладеного 09 липня 2008 року, який містив відмітку про державну реєстрацію 4 серпня 2008 року за № 040800500265. Представником ТОВ «Агрофірма Вісла» не подано до суду відзив на позовну заяву. У підготовче засідання позивач не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутність та підтримання позову. Також у підготовче судове засідання не з`явився представник ТОВ «Агрофірма» Вісла», надійшла заява директора ТОВ «Агрофірма» Вісла» Восканян Е. Р ., в якій він зазначив про визнання зустрічного позову та обставин, зазначених у ньому, прохав задовольнити позов. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] , виданого 12 грудня 2006 року Новоселівською сільською радою [PERSON] є власником земельної ділянки площею 7.12 га, розташованої на землях Новоселівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області. Нею 27 вересня 2007 року було укладено договір оренди цієї земельної ділянки з ТОВ «Агрофірма «Вісла» на строк 10 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вказаний договір зареєстровано у Миколаївській регіональній філії 21 листопада 2007 року за № 040700500026, про що свідчить запис у Книзі державної реєстрації договорів оренди землі Миколаївської регіональної філії. Також 09 липня 2008 року між цими сторонами було укладено додатковий договір № 142 до договору № 4 від 27 вересня 2007 року терміном на 25 років, який був зареєстрований 4 серпня 2008 року у Арбузинському реєстраційному секторі № 5 за № 040800500265 . Відповідно до ч. 2 ст. 793 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Так, договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Він підлягає державній реєстрації і після цього набирає чинності (ст.ст.14, 18, 20 Закону України «Про оренду землі»). Відповідно до частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За загальним правилом, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (ч. 2 ст. 207 ЦК України). Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до положень статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції чинній на момент укладення Договору) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації і набирає чинності після його державної реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених названою статтею, а також порушення вимог ст.ст. 4-6,11,17,19 зазначеного Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Частиною 1 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно з ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч.ч.1,2,4 ст.206 ЦПК України). Оскільки представник відповідача визнав позовні вимоги та обставини, зазначені у позові у поданій суду відповідній письмовій заяві, з урахуванням того, що обставини, викладені у позовній заяві та у заяві про визнання позову не викликають у суду сумнів щодо їх достовірності та добровільності визнання позову, а також враховуючи те, що визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд на підставі ч.4 ст.206 ЦПК Україниприходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved