Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON], третя особа: Опікунська рада Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з відповідачем фактично перебували у фактичних шлюбних відносинах з 19.09.2003 року. [INFO] року у них народився син [PERSON]. Відповідача було заарештовано 15.11.2011 року. Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 29.07.2013 року відповідача було засуджено до довічного позбавлення волі. З того часу дитина проживає разом з матір'ю та перебуває на повному її утриманні, суперечок стосовно місця проживання дитини не було. Відповідач ні життям, ні вихованням сина не цікавиться, свідомо нехтуючи своїм батьківським обов'язком, не бере участі в утриманні дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною взагалі, такою своєю поведінкою підтверджуючи те, що не бажає дбати про майбутнє свого сина, піклуватись про його розвиток та здоров'я, крім того син свого батька не пам'ятає, оскільки його жодного разу не бачив, про батька не запитує. Тому позивач просив суд позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON]; стягувати щомісячно з відповідача на його користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх у повному обсязі. У судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, звернувшись до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав, надавши висновок про доцільність позбавлення батьківських прав. Суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, [INFO] року народився [PERSON], батьками якого зазначені [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 8). Відповідно довідки №3434 від 26.10.2016 року, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу», позивач, як наймач, зареєстрована за адресою: [ADDRESS], 12 (а.с. 9). Відповідно акту обстеження умов проживання від 21.10.2016 року умови проживання задовільні, в квартирі, за адресою: [ADDRESS], чисто, прибрано, зроблений ремонт, наявні всі необхідні меблі та побутова техніка, дитина має окрему кімнату, обладнану ліжком, шафою для одягу, телевізором, іграшками, особистими речами дитини, в квартирі проживає позивач з дитиною та цивільним чоловіком [PERSON] (а.с. 10). Відповідно довідки дошкільного навчального закладу № 444 від 27.10.2016 року №76, [PERSON] відвідує даний дошкільний заклад з 21.07.2016 року (а.с. 11). Відповідно довідки комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» від 31.10.2016 року, [PERSON] спостерігається в КНП ЦПМСД №2 Шевченківського району м. Києва з травня 2015 року, на прийом до лікаря приходить лише з матір'ю (а.с. 12). Відповідно довідки ПАТ «Ощадбанк» №21/1-13/1938 від 25.10.2016 року позивач працює в АТ «Ощадбанк» з 20.07.1998 року, займає посаду заступника начальника відділу оплати праці фінансового управління фінансово-економічного департаменту (а.с. 13). Відповідно довідки ПАТ «Ощадбанк» №21/1-13/1939 від 25.10.2016 року позивач працює в АТ «Ощадбанк» понад 25 років, зарекомендувала себе працьовитим та дисциплінованим працівником, має високий рівень кваліфікації та виконавської дисципліни, ввічлива, тактовна, виховує неповнолітнього сина, має активну громадську активність, не має шкідливих звичок, , має високий культурний рівень (а.с. 14). Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 29.07.2013 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27.10.2014 року, зміненим частково ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.02.2016 року, відповідача було засуджено до довічного позбавлення волі (а.с. 39-63). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, вважають за доцільне позбавити батьківських прав відповідача відносно малолітнього [PERSON], [INFO] (а.с. 85-86). Таким чином, суд вважає, що позивачем надано докази, у спосіб та в порядку передбаченому законом, того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до малолітнього [PERSON], [INFO]. При цьому судом встановлено, що відповідачу не перешкоджали належним чином виконувати свої батьківські обов'язки. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно із ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно із ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно ч. 1 ст. 182 СК України, суд, визначаючи розмір аліментів, враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 ЦПК України. Відповідно ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 1 ст. 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно п. 16 Постанови Пленума Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно п. 17 Постанови Пленума Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» із підстав, передбачених п.2, 4, 5 ч.1 ст. 164 СК особи можуть бути позбавлені батьківських прав тільки в разі досягнення ними повноліття. Відповідно п. 18 Постанови Пленума Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» відповідно до ст. 165 СК з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. При прийнятті рішення суд також керується внутрішнім переконанням, яке склалося під час судового розгляду, що спілкування відповідача з дитиною буде негативно впливати на її розвиток. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів у заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. На підставі викладеного, враховуючи, що судом достовірно встановлено, що відповідач ухиляється від своїх батьківських обов'язків по вихованню сина, а саме: не піклується про фізичний і духовний розвиток, навчання, не забезпечує необхідного харчування, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не створює умов для отримання освіти, крім того, особисте виховання відповідачем дитини буде негативно впливати на її фізичний, духовний та моральний розвиток, виховання дитини, здобуття нею освіти, та підготовку її до самостійного життя, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів за один місяць. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені останнім, які складаються з судового збору в розмірі 551,20 грн. (а.с. 17). У відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, тому з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved