Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

У липні 2017 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення з №1 по № 10 (групи приміщень № 55) загальною площею 200,9 кв.м. розташоване в [ADDRESS] (літера А) та 1/2 частину бази відпочинку «Інгул-1», що знаходиться по [ADDRESS]. Обґрунтовуючи свій позов [PERSON] вказав, що з 05.12.1996 по 09.10.2001 та з 20.06.2002 по 22.09.2014 перебував із [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Зазначає, що спірне майно є спільно набутим майном подружжя, право власності на яке було зареєстровано на [PERSON], проте остання відчужила вказане майно юридичній особі ТОВ «Інком-К», єдиним засновником та учасником якого вона є. Позивач та його представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали та просили задовольнити. Відповідач та її представник проти позову заперечили, просили відмовити у задоволенні вимог. Суд, заслухавши обґрунтування та заперечення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 05.12.1996 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який було розірвано 09.10.2001. 20.06.2002 вони повторно зареєстрували шлюб, який було розірвано рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22.09.2014. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05.11.2014 у справі № 757/9001/14-ц встановлено, що за час шлюбу відповідачем [PERSON] було придбано наступне нерухоме майно: база відпочину «Інгул-1», що знаходиться по [ADDRESS], земельна ділянка загальною площею 1,07га, що знаходиться по [ADDRESS], нежиле приміщення загальною площею 200,9 кв.м, що знаходиться по [ADDRESS]. Вказана обставина підтверджується наявними в справі доказами, а саме: державним актом на право власності на вказану земельну ділянку від 10.07.2008р. за [NUMBER], договором купівлі-продажу бази відпочину «Інгул-1» від 10.06.2005р., укладеного між ТОВ «Фірма «Аваль-Лізинг» та [PERSON], договором купівлі-продажу нежилого приміщення загальною площею 199,9 кв.м., що знаходиться у жилому будинку за адресою: [ADDRESS], літ «А» від 28.10.2003 року за №531. Зазначене нерухоме майно було зареєстровано на праві приватної власності за відповідачем [PERSON], що підтверджується державним актом на право власності на вказану земельну ділянку від 10.07.2008р. за [NUMBER], свідоцтвом про право власності від 17.01.2007р., виданим Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.09.2009, виданим Очаківською районною філією Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації. Згідно свідоцтв про право власності від 30.01.2014 за №17109674, від 29.01.2014 за [NUMBER], від 24.02.2014 за [NUMBER] вказане вище нерухоме майно зареєстровано на праві приватної власності за ТОВ «Інком-К». Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 60 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Статтею 41 Конституції України встановлено право громадянина володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України майно, набуте одним із подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто є особистою приватною власністю дружини/чоловіка. У п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вклад до статутного фонду господарського товариства не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України висловленої в постанові від 01.07.2015 по справі №6-612цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України висловленої в постанові від 02.10.2013 по справі №6-79цс13, навіть і в разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, заснованого одним із них, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.03.2015 у справі № 757/9001/14-ц встановлено, що спірне майно - нежиле приміщення, база відпочинку та земельна ділянка є майном фізичної особи - підприємця [PERSON], яке придбане та використовується нею в її підприємницькій діяльності, у зв'язку з чим це майно не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, і не регулюється ст. ст. 60, 61, 63, 65 СК України та ст. ст. 368, 369 ЦК України, що за правилами ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Враховуючи те, що спірне майно не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, то суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для його поділу.

Outcome: dismissed