Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

У липні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою , що втратила право користування житловим приміщенням. У своїй позовній заяві позивач вказав на те, що він є співвласником 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] , яку він успадкував після смерті свого батька [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.05.2018 року. Інший співвласник будинку є його брат [PERSON] , який у вказаному будинку не проживає. Колишній власник майна [PERSON] у вересні 2008 року надав дозвіл на реєстрацію у будинку відповідачам [PERSON] та [PERSON] .. Однак , відповідачі в будинку ніколи не проживали , їх особистих речей не має , добровільно з реєстрації вони не знімаються та їх місце мешкання не відомо, тому позивач не може розпоряджатися та користуватися своєю власністю на власний розсуд та вирішити це питання в позасудовому порядку . Просив визнати відповідачів такими , що втратили право користування житловим приміщенням. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала , просить задовольнити. Відповідачі до суду не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили , повідомлялися про день, час і місце розгляду справи у встановлений законом спосіб та строк, про що свідчить оголошення на веб-сайті судової влади України. Третя особа - представник Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області до суду не з`явився, подав заяву слухати справу у його відсутність , проти позову не заперечує, просить ухвалити рішення на розсуд суду. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився , подав заяву про розгляд справи у його відсутність , позов підтримав , просить задовольнити. У відповідності до ст. 280, 223 ч. 4 ЦПК України, враховуючи те, що відповідач про слухання справи повідомлений належним чином, однак в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи , допитавши свідків, суд дійшов до наступних висновків. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Богодухівської державної нотаріальної контори Харківської області від 14.05.2018 р. , витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.05.2018 року, [PERSON] та [PERSON] успадкували , після померлого [INFO] батька [PERSON] , спадкове майно та на праві приватної власності є співвласниками по Ѕ частині кожний житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] . (а.с.12,13) 23.09.2008 року колишній власник житла [PERSON] надав дозвіл на реєстрацію в своєму житловому приміщенні відповідачам по справі [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить копія будинкової книги для реєстрації громадян , які проживають по [ADDRESS] ( а.с. 16-17). Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у спірному будинку . ( а.с.11) Відповідно до акту обстеження житла від 06.10.2015 р., 15.07.2021 року 16.04.2021 р. складеного з участю депутата Краснокутської селищної ради та свідків сусідів [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , дійсно [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в будинку [ADDRESS] , але з 2008 року не проживають. ( а.с.14,15) Допитані по справі свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили суду , що вони тривалий час проживають по сусідству з [PERSON] та в його домоволодінні вони ніколи відповідачів не бачили . Також свідки підтвердили , що [PERSON] та [PERSON] також не проживали разом з батьком позивача [PERSON] та про їх реєстрацію в будинку по [ADDRESS] з 2008 року , їм відомо стало зі слів позивача. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). \~ \~ \~ \~Житло - одна з основних матеріальних умов життя людини. Відповідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира інші приміщення, які призначені та придатні для постійного проживання в них. Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об`єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності. \~ \~ \~ \~Як зазначено у\~ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом. \~ \~ \~ \~Відповідно до\~ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41. \~ \~ \~ \~Згідно із ст.\~71,\~72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. \~ \~ \~ \~Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. \~ \~ \~ \~У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. \~ \~ \~ \~Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. \~ \~ \~ \~Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. \~ \~ \~ \~Виходячи зі змісту\~ст. 71 ЖК України, відповідно до вимог\~ст. 264 ЦПК України\~та роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. \~ \~ \~ \~Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил\~ЦПК України\~щодо оцінки доказів. \~ \~ \~ \~Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у\~ст. 71 ЖК України\~строки. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Згідно ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно, вселення членів сім`ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника, й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майно. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за особою, яка хоча і правомірно вселилася у спірне жиле приміщення власника, але на час розгляду справи не є членом його сім`ї. Зазначені висновки не суперечать нормам ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Таким чином, приймаючи до уваги, що відповідач, як особа, що утратила право користування спірним жилим приміщенням, але продовжувала бути зареєстрованою в тому місці проживання і, тим самим, чинить перешкоди власнику того нерухомого майна стосовно користування житлом, тому порушене право позивача підлягає захисту у спосіб усунення вказаних перешкод шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням. Відповідно до вимог ч. 1 ст.16 ЦК України «Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу». За ч.1 ст. 321 ЦК України, «Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні». Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Слід також зазначити, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», «Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть». Таким чином, як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 386 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 3 Закону України (далі - Закон) «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може ввести офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що дійсно відповідачі за вище вказаною адресою зареєстровані , але не проживають в ньому з 2008 року , з вказаного часу житлом не користуються , добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажають , особистих речей в будинку не мають , житлом не цікавляться , що створює перешкоди для позивача у праві володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном . \~ \~ \~ \~Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. \~ \~ \~ \~Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. \~ \~ \~ \~Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. \~ \~ \~ \~Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Суд вважає , що позивач надав достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог , тому позов підлягає задоволенню , а відповідачі такими , що втратили право на користування житлом. Крім того , під час звернення до суду позивач від сплати судового збору був звільнений на підставі п.9 ст.5 Закону України « Про судовий збір ,як інвалід 2 групи. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 6 ст.141 ЦПК України передбачено , якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За таких підстав судовий збір у розмірі 908,00 грн підлягає стягненню з відповідачів на користь держави.

Outcome: approved