Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Харківської міської ради, [PERSON] про визнання недійсними та скасування рішення, визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власницею будинку [ADDRESS] , та який побудовано у 1990 році. З 1989 року вона є членом Садівничого товариства «Прогрес» у м. Харків - земельна ділянка [ADDRESS] . Після отримання правовстановлюючого документу їй стало відомо, що на її земельну ділянку на підставі рішення Харківської міської ради від 26 лютого 2003 року видано державний акт про право власності на вказану земельну ділянку. Позивачка вважає, що зазначене рішення Харківської міської ради є недійсним і підлягає скасуванню. Позивачка просила суд визнати недійсним та скасувати рішення ХХІІ сесії ХХІV скликання Харківської міської ради від 26 лютого 2003 року № 43/03 в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки [ADDRESS] у Садівничому товаристві «Прогрес» у м. Харків, кадастровий номер 6310136300:09:032:015, для ведення садівництва площею 0,0624 га; визнати недійсним державний акт серії ХР № 107916 про право власності на земельну ділянку [ADDRESS] у Садівничому товаристві «Прогрес» у м. Харків, кадастровий номер 6310136300:09:032:015, площею 0,0624 га. Відповідач [PERSON] надала письмове клопотання, в якому позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач Харківська міська рада відзиву на позовну заяву не подала. В судове засідання позивачка не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, в письмовій заяві просила розглядати справу без її участі. Представник Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, з заявою про відкладення розгляду справи до суду не звертався. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником садового будинку [ADDRESS] , про що свідчить копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 9-10). [PERSON] є членом Садівничого товариства «Прогрес», який знаходиться за адресою: [ADDRESS] з 1989 року; будинок побудований в 1990 році, що підтверджується копією довідки Садівничого товариства «Прогрес» від 11 грудня 2020 року (а.с. 11). Згідно копії технічного паспорту на садовий (дачний) будинок на земельній ділянці [ADDRESS] , розташований садовий будинок (а.с. 12-17). Відповідно до копії листа Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 12 квітня 2021 року № 29-20-11.1-2862/2/19-21 документація із землеустрою на земельну ділянку з кадастровим номером 6310136300:09:032:015 відноситься до місцевого фонду документації із землеустрою, ведення якого здійснюється Відділом у місті Харкові Головного управління відповідно до пункту 6 Положення про Державний фонд документації із землеустрою. Згідно з пунктом 9 Положення вищезазначена документація із землеустрою не надходила до місцевого фонду документації із землеустрою Відділу у місті Харкові Головного управління від розробника документації із землеустрою (а.с. 19). Згідно копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР № 107916 земельна ділянка [ADDRESS] у Садівничому товаристві «Прогрес» у м. Харків, кадастровий номер 6310136300:09:032:015, площею 0,0624 га, належить [PERSON] на підставі рішення ХІІ сесії ХХІV скликання Харківської міської ради від 26 лютого 2003 року № 43/03 (а.с. 20) Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц зазначено, що належний спосіб або способи захисту обумовлюються змістом порушеного права та характером його порушення. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16. Згідно зі статтею 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку. Відповідно до частини другої, третьої цієї ж статті землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно до вимог частини першої статті 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Статтею 21 Цивільного кодексу України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до частини першої статті 393 цього Кодексу правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Аналіз положень указаних норм законодавства свідчить про те, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. Відновленням становища, яке існувало до порушення, є також визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування. До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17. Крім того, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України). Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, обраний позивачкою спосіб захисту відповідає вимогам закону. Згідно ч. 1, 3, 6 статті 35 Земельного кодексу України громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва. Земельні ділянки, призначені для садівництва, можуть використовуватись для закладання багаторічних плодових насаджень, вирощування сільськогосподарських культур, а також для зведення необхідних будинків, господарських споруд тощо. Використання земельних ділянок садівницьких товариств здійснюється відповідно до закону та статутів цих товариств. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). У позивачки право на користування земельною ділянкою [ADDRESS] у Садівничому товаристві «Прогрес» у м. Харків, виникло на підставі того, що вона є членом цього садівничого товариства. Зазначена земельна ділянка в установленому законом порядку з користування позивачки не вилучалася, права користування нею в установленому законом порядку вона не була позбавлена. За таких обставин, право користування земельною ділянкою, набуте позивачко відповідно до законодавства. Крім того, відповідно до статті 377 ЦК України, статті 120 ЗК України особа як власник нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці, має право на частину цієї ділянки. Згідно ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). У постанові Верховного суду України від 22 червня 2017 року в справі № 569/4806/15-ц зазначено, що при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 цього Кодексу слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року в справі № 619/3964/16-ц вказано, що «особа є співвласником нерухомого майна - комплексу, який знаходиться на спірній земельній ділянці, і має право на цю земельну ділянку в контексті частини четвертої статті 120 ЗК України і статті 377 ЦК України». Як встановлено судом, [PERSON] є власником садового будинку [ADDRESS] . Отже, згідно зі статтею 377 ЦК України, статтею 120 ЗК України позивачка як власник майна, розташованого на земельній ділянці, має право на частину цієї ділянки, на якій розміщено її майно. Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України). Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 565/1663/15-ц(провадження № 61-3838св20). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до Харківської міської ради, [PERSON] про визнання недійсними та скасування рішення, визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку підлягає задоволенню.

Outcome: approved