Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-04 00:00:00

У липні 2014 року Турійська районна державна адміністрація Волинської області (далі - Турійська РДА) звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Позов мотивований тим, що відповідач [PERSON] є батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO]. Після смерті [INFO] [PERSON] - матері [PERSON], останній проживає з бабусею [PERSON] Вказуючи, що відповідач з 1998 року не проживає з сином, не цікавиться його життям, не займається вихованням, матеріально не допомагає його утримувати і написав нотаріально засвідчену заяву про відмову від утримання і виховання дитини, позивач просив позбавити [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітнього [PERSON] У порядку ст. 45 ЦПК України за своєю ініціативою у дану справу на стороні позивача вступив прокурор. У судовому засіданні представник позивача та прокурор позов підтримали, просили його задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов визнав та пояснив, що дійсно не займається вихованням сина [PERSON], з 1998 року з ним не проживає і не спілкується, матеріальної допомоги на його утримання не надає і не бажає підтримувати з ним родинні стосунки. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення з таких підстав. Відповідно до вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Звертаючись до суду із даним позовом, позивач як на підставу своїх вимог посилався на положення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, відповідно до якого мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ст. 12 Закон України «Про охорону дитинства»). Згідно з ст. 15 вказаного Закону батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст. 165 СК України). Пленум Верховного Суду України в пунктах 15, 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини за умови винної поведінки батьків, свідомого й умисного нехтування ними своїми обов'язками. За змістом наведених норм матеріального права і роз'яснень пленуму Верховного Суду України предметом доказування у справах про позбавлення батьківських прав є наявність однієї із підстав або декількох підстав, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, - у даному випадку наявності факту ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків, яке може проявлятися у вищенаведених діях і бездіяльності по відношенню до дитини і як наслідок повинно мати негативний вплив на розвиток дитини, за умови винної поведінки відповідача, свідомого й умисного нехтування ним своїми обов'язками, та лише за умови доведення зазначених обставин суд може ухвалити рішення про задоволення такого позову і позбавити батьківських прав. Судом встановлено і це відповідає фактичним обставинам справи, що батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та відповідач [PERSON] (а.с. 6), шлюб між якими розірвано 27 травня 1998 року (а.с. 8). [PERSON] померла [INFO], у зв'язку з чим [PERSON] проживає разом з бабусею [PERSON] по [ADDRESS] (а.с. 5, 9). З характеристики Турійської селищної ради від 04 липня 2014 року на [PERSON] та акту обстеження умов проживання від 03 липня 2014 року вбачається, що відповідач створив нову сім'ю і фактично проживає з [PERSON] за адресою: [ADDRESS], характеризується позитивно, ніде не працює та має на утриманні двох малолітніх дітей (а.с. 10, 17). За період навчання в школі [PERSON] відповідач батьківські збори не відвідував і не цікавився навчанням сина, а вихованням останнього займалася бабуся [PERSON] (а.с. 12). Заборгованість відповідача по сплаті аліментів на утримання дитини становить 12832,61 грн. (а.с. 14). Наведені обставини відповідач не заперечував у судовому засіданні. Відповідно до актів обстеження умов проживання неповнолітнього [PERSON] у будинку його проживання, що належить [PERSON], наявні всі умови для гармонійного розвитку й виховання дитини, зокрема, він має окрему кімнату, в якій створені всі необхідні й достатні умови для навчання, відпочинку й дозвілля, забезпечений продуктами харчування, одягом та взуттям відповідно до сезону. Стосунки в сім'ї дружні, доброзичливі та ґрунтуються на принципах взаємоповаги, довіри і взаємодопомоги. Вихованням та матеріальним забезпеченням дитини займається бабуся [PERSON] Батько неповнолітнього жодних стосунків з останнім не підтримує, у вихованні та утриманні сина участі не приймає, життям дитини не цікавиться (а.с. 15-16). На підставі вищевказаних обставин служба у справах дітей Турійської РДА прийшла до висновку про доцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] у зв'язку з ухиленням від виконання своїх батьківських обов'язків (а.с. 3). За змістом ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Виходячи із положень зазначеної статті суд погоджується із наявним в матеріалах справи висновком органу опіки та піклування і вважає його достатньо обґрунтованим та зробленим на підставі повного, всебічного, детального й об'єктивного аналізу фактичних обставин, що мають значення для справи, з життя неповнолітнього [PERSON], акцентуванні уваги на невиконанні відповідачем своїх батьківських обов'язків по відношенню до дитини та умисному ухиленні від виконання таких обов'язків. Більше того, відповідач [PERSON] 01 липня 2014 року відмовився від батьківських прав щодо свого неповнолітнього сина, про що написав відповідну нотаріально посвідчену заяву, що характеризує відповідача з негативної сторони і як безвідповідального батька, свідчить про відсутність у нього батьківського почуття любові до рідної дитини, небажання її виховувати і піклуватися про неї, підтверджує факт свідомого й умисного ухилення та самоусунення від виконання батьківських обов'язків, а також суперечить загальновизнаним правилам і принципам співжиття і сімейних відносин. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] проживає з бабусею, всім забезпечений, добре харчується, одягається і розвивається нормально, проживає у хороших побутових і санітарно-гігієнічних умовах. Висловлюючи в присутності представника органу опіки і піклування свою думку неповнолітній [PERSON] вказував, що відповідач проживає окремо і не підтримує з ним жодних відносин, його вихованням займалася мама, а після її смерті - бабуся. Крім цього зазначав, що не заперечує проти позбавлення його батька батьківських прав. Відповідач у судовому засіданні визнаючи позов вказував, що не бажає відстоювати і захищати свої батьківські права щодо сина [PERSON], та висловив незацікавленість у підтриманні родинних стосунків з останнім, мотивуючи тим, що має іншу сім'ю. Системний аналіз наведених вище обставин справи дає підстави для висновку про доведеність у даному випадку факту умисного і свідомого ухилення відповідачем від виконання своїх обов'язків по вихованню неповнолітньої дитини та передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України правових підстав для застосування крайнього заходу впливу - позбавлення батьківських прав щодо дитини, оскільки відповідач не приймає участі у вихованні, утриманні, фізичному, психічному, соціальному та духовному розвитку дитини, не піклується про її зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги та любові, близько 16 років взагалі не цікавився життям дитини і не навідувався до неї, що в сукупності створило негативний вплив на дитину і призвело до шкідливих наслідків для психіки та духовного розвитку дитини. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Також, ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. За таких обставин справи та відповідно до вищенаведених норм матеріального і міжнародного права, з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини, а також враховуючи характер спірних правовідносин і те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову та позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітнього сина у зв'язку з умисним ухиленням від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини та свідомим нехтуванням своїми обов'язками, що призвело до негативних наслідків для дитини та негативного впливу на її фізичний і духовний розвиток. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на спростування вищевказаного в матеріалах справи немає. Крім цього, в даному випадку втручання у гарантоване відповідачу ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до його сімейного життя здійснено згідно із законом, таке втручання не суперечить законним цілям, переліченим у п. 2 ст. 8 Конвенції, і враховуючи, що в цій справі відсутній факт примусового відібрання дітей від батьків і роз'єднання сім'ї, оскільки відповідач з 1998 року не проживає з сином [PERSON], мама останнього померла в 2011 році і з цього часу його вихованням займалася бабуся, то суд вважає, що вказане втручання по відношенню до відповідача є виправданим та необхідним у демократичному суспільстві. Наведені висновки цілком узгоджуються із правовими позиціями, висловленими Європейським судом з прав людини при розгляді справ «Савіни проти України», «Хант проти України», «МакМайкл проти Сполученого Королівства». Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, п.п. 1.2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного, ст.ст. 7, 19, 164, 165 СК України та

Outcome: approved