Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-07 00:00:00

У липні 2016 року [PERSON] звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 20.05.2005 р. між Позивачем та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.07.2007 року шлюб між Позивачем та Відповідачем було розірвано. Вказаним судовим рішенням встановлено: «… під час перебування у шлюбі подружжям були набуті майнові права на незакінчену будівництвом квартиру будівельний № 69 будинку № 18 по вулиці 8 Березня селища Ювілейне Дніпропетровського району Дніпропетровської області». Судом було вирішено: «Виділити [PERSON] та [PERSON] по ? частині незакінченої будівництвом двокімнатної квартири будівельний № 69 будинку № 18 по вулиці 8 Березня селища Ювілейне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, загальною площею 62,45 кв. м.». Рішення набрало законної сили 15.07.2007 року. До 2016 року Позивач з певних причин не оформлював своє право власності на ? вищевказаної квартири. Нещодавно, Позивач дізнався, що Відповідач, не повідомивши про це Позивача оформила право власності на квартиру [ADDRESS] повністю на себе ще 17.02.2006 року. Таким чином, Відповідач оформила на себе частину нерухомого майна, належного Позивачу. Окрім того, Позивачем та Відповідачем під час шлюбу господарським способом, без отримання відповідних дозвільних документів було збудовано гараж за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Б. Хмельницького 17. Будівництво здійснювалось за рахунок власних коштів Позивача, які він взяв у борг. Роботи з будівництва гаражу за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Б.Хмельницького, 17, виконані відповідно до чинних в Україні державних стандартів, норм і правил. Таким чином, у Позивача виникла необхідність у зверненні до суду, де він прохає визнати за ним право власності на ? квартири, придбану під час шлюбу та гараж, збудований на особисті кошти Позивача. Від Позивача до початку судового розгляду надійшла заява, якою Позивач просив розглянути справу за його відсутності та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. У судове засідання Відповідач не зявився, про час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення судової повістки, причину своєї неявки, або неявки уповноваженого представника суду не повідомила. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 20.05.2005 р. між Позивачем та Відповідачем був зареєстрований шлюб. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.07.2007 року шлюб було розірвано. Вказаним судовим рішенням встановлено: «… під час перебування у шлюбі подружжям були набуті майнові права на незакінчену будівництвом квартиру будівельний № 69 будинку № 18 по вулиці 8 Березня селища Ювілейне Дніпропетровського району Дніпропетровської області». Судом було вирішено: «Виділити [PERSON] та [PERSON] по ? частині незакінченої будівництвом двокімнатної квартири будівельний № 69 будинку № 18 по вулиці 8 Березня селища Ювілейне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, загальною площею 62,45 кв. м.». Рішення набрало законної сили 15.07.2007 року. До 2016 року Позивач з певних причин не оформлював своє право власності на ? вищевказаної квартири. Нещодавно, Позивач дізнався, що Відповідач, не повідомивши про це Позивача оформила право власності на квартиру [ADDRESS] повністю на себе ще 17.02.2006 року. Дійсно, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира, загальною площею 55,9 кв. м., розташована за адресою: [ADDRESS], належить Відповідачу. У ч. 3 ст. 61 Цивільного Процесуального кодексу України вказано, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно до ч. 2 ст.63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до\~ст. 213 ЦПК України\~рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які\~\~ вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для\~\~ ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням вище викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання права власності на ? квартири, решта позовних вимог не підлягають задоволенню, оскільки позивачем на їх підтвердження не надано належних та допустимих доказів. На підставі ст.ст.\~15,\~316,\~317,\~319,\~328,\~392,\~\~Цивільного Кодексу України, та

Outcome: partial