Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу народилася дитина [PERSON], [INFO], шлюб між подружжям розірвано. У період перебування в шлюбі за договором купівлі-продажу подружжям придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 54, 10 кв.м. В останній редакції позовних вимог просила визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS], визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частини квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду. А згідно з частиною 4 цієї статті у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Визнання відповідачем позовних вимог прийнято судом. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні судом встановлено, що з 05 жовтня 2002 року позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 січня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 15). Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO] (а.с. 18). Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Під час перебування в шлюбі відповідач за договором купівлі - продажу придбав квартиру [ADDRESS] загальною площею 54, 10 кв.м. яка складається з 2-х жилих кімнат, жилою площею 30,30 кв.м. (а.с. 7). Відповідно до реєстраційного посвідчення № 000613 виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна дана квартира зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] ( а.с. 9). Як вбачається з довідки виданої ЖБК «Молодіжний-19» форми № 3 від 04 листопада 2015 року № 128в квартирі [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] (а.с. 6). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 372 ЦК України майно, що є спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Згідно до ст. 70 СК України передбачено, що за рішенням суду частина майна одного з подружжя може бути збільшена, якщо з ним після розлучення проживатимуть діти, а також непрацездатні повнолітні діти за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього лікування, фізичного і духовного розвитку. В судовому засіданні встановлено, що дитина після розлучення проживає з матір'ю у спірній квартирі та перебуває на її утриманні. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що проживає за іншою адресою та не заперечував проти визнання за ним права власності на 1/3 частку квартири. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Отже, враховуючи вищевикладене, суд, вислухавши учасників, які приймали участь у справі, дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, з'ясувавши обставини справи приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: approved