Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому вказав, що 12 січня 1990 року помер батько [PERSON], 1 травня 2000 року померла мати [PERSON]. Після їх смерті залишилось спадкове майно. Він не подавав заяву про прийняття спадщини, оскільки мешкав поряд. В теперішній час йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки пропущено строк для подання заяви про прийняття спадщини, тому просив про визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 19 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до територіальної громади в особі Олексієво-Дружківської селищної ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просив скасувати рішення, ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, оскільки судом неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи, а також порушено норми матеріального права: суд безпідставно не визнав відсутність коштів поважною причиною для пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки він пенсіонер, його жінка інвалід 1 групи, вважає, що надав всі необхідні документи на підтвердження поважності причини пропуску строку. В судовому засіданні апеляційного суду позивач [PERSON] підтримав доводи апеляційної скарги, просив їх задовольнити. Представник територіальної громади в особі Олексієво-Дружківської селищної ради до суду не зявився, надав суду заяву з проханням розглянути справу без його участі. Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з»явились, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню за таких підстав. Судом першої інстанції при розгляді справи було встановлено, що позивач є сином [PERSON] та [PERSON], 12 січня 1990 року помер [PERSON], 01 травня 2000 року померла [PERSON]. Після їх смерті залишилася спадщина - будинок № 160 по вул. Першотравневій у м. Дружківка, який належав [PERSON]. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження поважності пропуску строку для прийняття спадщини з 1990 року. Але таких висновків суд дійшов з порушенням норм матеріального та процесуального права. Згідно п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. На підставі ч. 1, 2 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; часом відкриття спадщини є день смерті особи. З матеріалів справи виходить, що [PERSON] помер 12 січня 1990 року (арк..спр.8), [PERSON] померла 1 травня 2000 року (арк..спр.9). Отже, до спірних правовідносин підлягає застосуванню Цивільний кодекс Української РСР. На підставі ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави. Виходячи з викладеного, нормами Цивільного кодексу УРСР не передбачено визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] просив саме визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини (арк..спр.2-3). Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Виходячи з викладеного, в межах заявлених позовних вимог відсутні підстави для задоволення позову. Відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, ч.2 - норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Під час розгляду справи судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: partial