Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з вимогами ухвалити судове рішення, яким усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим будинком [ADDRESS] шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , 2006 року народження з вказаного будинку, стверджуючи, що відповідачі неправомірно користуються будинком, створюють перешкоди їй у користуванні і розпорядженні будинком, чим порушують її - позивача - право власності на цю нерухомість. Ухвалою суду від 16.04.2019 року відкрито загальне позовне провадження по справі за позовом [PERSON] , справу призначено до підготовчого судового засідання. У зв`язку з неявками відповідачів до суду та відсутністю доказів щодо належного повідомлення відповідачів про дату, час та місце розгляду справи, підготовче засідання неодноразово відкладалось. 25.06.2019 року суд виніс ухвалу про закриття підготовчого засідання і призначив справу до розгляду по суті в судовому засіданні. До початку розгляду справи сторона відповідача надала клопотання про залучення до участі по справі у якості третьої особи без самостійних вимог службу у справах дітей Одеської міської ради, яке суд задовольнив ухвалою від 24.09.2019 року. 21.10.2019 року сторона відповідача надала апеляційну скаргу на ухвалу суду від 29.08.2019 року про задоволення клопотання позивача про долучення до матеріалів справи додаткових доказів одночасно клопотання про відкладення розгляду справи, призначене на 23.10.2019 року, до розгляду апеляційної скарги. 22.10.2019 року ухвалою суду апеляційна скарга повернута відповідачам у відповідності до вимог ч.1 ст.353 ЦПК України. 23.10.2019 року суд почав розгляд справи по суті. Під час судового розгляду справи надійшов висновок Київської рай адміністрації, як органу опіки та піклування про недоцільність виселення неповнолітньої [PERSON] з будинку [ADDRESS] . По справі оголошено перерву до 21.11.2019 року. Відповідачі до судового засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, суд оголосив перерву до 16.12.2019 року. 16.12.2019 року відповідачі [PERSON] , [PERSON] , яка діє від свого імені і від імені і в інтересах неповнолітньої [PERSON] , 2006 року народження надали заперечення на позов, заяву про застосування строків позовної давності до вимог [PERSON] , заяву про витребування доказів. Ухвалою суду від 16.12.2019 року заява про витребування доказів судом залишена без задоволення, як така, що не відповідає вимогам ст.84 ЦПК України. В сьогоднішньому судовому засіданні відповідачі [PERSON] і [PERSON] надали клопотання про відкладення розгляду справи з тих підстав, що їх адвокат самоусунувся від участі по даній справі, а звернутися до іншого адвоката за правничою допомогою вони не встигли. Клопотання відповідачів суд залишив без задоволення і продовжив судовий розгляд справи. Сторона позивача підтримала свої вимоги в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] , яка діє від свого імені та від імені і в інтересах неповнолітньої [PERSON] , 2006 року народження, позов не визнали. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] до суду не з`явились, про дату час та місце слухання справи сповіщались судом неодноразово у відповідності до вимог закону. Як повідомили [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні - їх повнолітні діти [PERSON] і [PERSON] більше року перебувають за межами України і з`явитися до суду не мають можливості (повідомити адресу, місце праці відповідачі відмовились). Представники третіх осіб - Київської райадміністрації, як органу опіки та піклування та Служби у справах дітей Одеської міської ради до суду не з`явились, надали заяви про вирішення спору за їх відсутності, зазначивши, що підтримують висновок щодо недоцільності про виселення неповнолітньої [PERSON] , 2006 року народження з будинку [ADDRESS] . Суд вислухав учасників процесу і встановив, що житловий будинок з господарськими спорудами по [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування від 10 березня 2004 року і договору дарування від 29 вересня 2017 року. Зазначене домоволодіння складається з житлового будинку літ. «Б», загальною площею 30,6 кв.м., в тому числі житловою 19,1 кв.м. і житлового будинку літ.»Б5», загальною площею 87,4 кв.м. в тому числі житловою 53,4 кв.м. В будинку зареєстровані і постійно проживають з 1998 року [PERSON] - мати [PERSON] , з 2005 року - [PERSON] і [PERSON] ,2006 року народження, реєстрація якої оформлена в листопаді 2018 року. Відповідачі займають будинок літ. «Б». [PERSON] (її представник) доводить, що в 2005 році [PERSON] і [PERSON] (син і мати) досягли усної домовленості про тимчасове проживання [PERSON] в будинку літ. «Б», який на той час належав на праві власності матері [PERSON] . З 2006 року в будинку проживають [PERSON] , його дружина [PERSON] та їхні діти [PERSON] ,1994 року народження, [PERSON] 1998 року народження і [PERSON] , 2006 року народження. Своєї згоди на вселення в будинок і проживання в будинку [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ні вона - [PERSON] ні колишній власник - [PERSON] не давали. Відповідачі не є членами її - [PERSON] родини. На думку позивача - відповідачі самоправно займають належний їй - [PERSON] - житловий будинок, чим порушують її право власність на цю нерухомість. В обґрунтування своїх вимог позивач також посилається на небажання відповідачів нести витрати з утримання будинку, сплачувати комунальні послуги, з повагою ставитися до власника будинку і членів її сім`ї, що призводить до постійних сварок і суперечок. Окрім того, позивач звертає увагу суду, що [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] ніколи не отримували дозволу власника будинку на вселення і проживання, не ставили питання про їхню реєстрацію в будинку, що [PERSON] на праві власності належить 1\\8 частина квартири [ADDRESS] , де вона і син [PERSON] мають реєстрацію, а син [PERSON] зареєстрований в квартирі [ADDRESS] . Позивач надала до суду докази того, що з 2016 року неодноразово проводила заходи досудового врегулювання спору - усно попереджала відповідачів про звільнення будинку, направляла письмові повідомлення. Відповідачі залишили без уваги вимоги власника будинку, тому [PERSON] звернулась до суду з цим позовом. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] , яка діє від свого імені та від імені і інтересах неповнолітньої дочки [PERSON] , 2006 року народження, не визнаючи позовні вимоги [PERSON] , посилались на положення ст.ст.64,156 ЖК України і стверджували, що вони заселились до будинку з дозволу власника будинку і у якості члена сім`ї власника будинку, тому мають право на користування житловим приміщенням у цьому будинку. Окрім цього, [PERSON] стверджував, що приймав участь у будівництві житлового будинку літ. «Б5», що вони з дружиною постійно несуть витрати з утримання будинку, сплачують комунальні послуги, а усі сварки і суперечки між ними почали виникати, коли [PERSON] поставила собі на меті виселити сім`ю [PERSON] з будинку. Дослідивши надані сторонами докази і наведені доводи суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним. Згідно зі ст.317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.383 ЦК та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування житловим приміщенням у членів її сім`ї. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. У силу ч.1 ст.6 СК правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з тим згідно з положеннями ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Отже, за порівняльним аналізом стст.383, 391, 405 ЦК та стст.150, 156 у поєднанні зі ст.64 ЖК УРСР слід дійти висновку, що положення стст.383, 391 ЦК передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст.405 ЦК, ст..ст.150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах від 5.11.2014 року у справі №6-158цс14, від 16.11.2016 року у справі №6-709цс16. №309/2477/16-ц від 16.01.2019 року. Судом встановлено, що відповідачі не є (і не були) членами сім`ї [PERSON] - сторони спільно не проживали, не вели спільного господарства, не мали єдиного бюджету, не були пов`язані побутом. Право користування [PERSON] житловим будинком літ. «Б» було похідним від прав колишнього власника будинку - матері [PERSON] , яка станом на 2005 рік була власником саме цього будинку. В 2004 році житловий будинок літ. «Б5»(що складало 77/100 частин домоволодіння) [PERSON] подарувала дочці [PERSON] В 2017 році [PERSON] подарувала [PERSON] 23/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] , що складає житловий будинок літ. «Б». Позивач, як власник домоволодіння заперечує проти проживання відповідачів у будинку [ADDRESS] . Щодо вимог позивача в частині виселення з будинку неповнолітньої [PERSON] ,2006 року народження, суд зазначає наступне. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Неповнолітня [PERSON] , 2006 року народження не є членом сім`ї власника будинку. Відповідач - неповнолітня [PERSON] є дитиною [PERSON] і [PERSON] і мати дівчинки має на праві власності частину квартири [ADDRESS] . Відповідно до чч.1, 5 ст.12 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення держреєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій. Відомості з держреєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано в порядку, передбаченому цим законом. Суд не отримав доказів того, що місце проживання неповнолітньої [PERSON] , 2006 року народження, визначено з батьком [PERSON] ; що [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] не мають можливості користуватися житловою квартирою [ADDRESS] . Окрім того, суд при ухваленні даного рішення приймає до уваги, що реєстрація неповнолітньої [PERSON] ,2006 року народження у спірному будинку оформлена в листопаді 2018 року - після виникнення між сторонами спору про виселення ( [PERSON] і [PERSON] з позовом про виселення відповідачів звертались до суду в 2016 році, справа за №520/9025/16-ц, ухвалою суду позов залишено без розгляду з підстав неявки сторони позивача до судового засідання). З огляду на викладене, суд вважає, що право неповнолітньої [PERSON] , 2006 року на житло виселенням з будинку [ADDRESS] не порушується, оскільки мати дитини має на праві власності інше житло. Відповідно до положень цивільно-процесуального законодавства жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, висновок органу опіки й піклування про недоцільність виселення неповнолітнього відповідачі із спірного будинку не може мати переваги над іншими доказами, а судом належно його оцінено в сукупності з іншими доказами. Судом також встановлено, що ні [PERSON] , ні [PERSON] - колишній власник домоволодіння - ніколи не надавали згоди на проживання в будинку відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В судовому засіданні [PERSON] визнала, що і позивач і її мати завжди заперечували проти їх проживання в спірному будинку. Щодо доводів сторони відповідача про участь у будівництві будинку літ. «Б5» та оплаті комунальних послуг по спірному будинку. Відповідно до положень ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. [PERSON] ні в своїх поясненнях ні у відзиві на позов не зазначив коли він приймав участь у будівництві, в якому обсязі, на яких умовах, і не надав будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів. Надані відповідачами для огляду в судовому засіданні квитанції про оплату комунальних послуг за період 2016-2019 роки свідчать, що від імені [PERSON] сплачувалась спожита електроенергія, що постачалась ПАТ «Одесаобленерго» до будинку [ADDRESS] . Тобто, участь відповідачів в оплаті комунальних послуг не підтверджується належними і допустимими доказами. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала такі пояснення, її син - [PERSON] участі у будівництві будинку літ. «Б5» не приймав, а будинок [ADDRESS] побудований ще у 1950 році і цей будинок вона купувала для себе, а синові залишила трикімнатну квартиру. В подальшому разом з дочкою було побудовано будинок літ. «Б5», на який право власності було оформлене в 2001 році на її [PERSON] ім`я. Син продав квартиру і в 2005 році попросив оформити йому реєстрацію по будинку до придбання іншого житла. Свідок стверджувала, що відповідачі не сплачують комунальні послуги, порушують правила користування газорозподільними системами. На підтвердження свідок надала Акт від 23.09.2019 року про порушення побутовим споживачем. Судом встановлено і визнано сторонами, що між власником будинку та її матір`ю з однієї сторони і відповідачами з другої останні роки склались неприязливі стосунки саме із-за проживання відповідачів в будинку [ADDRESS] . [PERSON] - власник житлового будинку - заперечує проти проживання сім`ї [PERSON] в цьому будинку і вона, як власник будинку, за таких обставин не може використовувати його для особистого проживання. Заява відповідачів про застосування строків позовної давності до вимог [PERSON] не міститься на вимогах закону (у даному випадку правовідносини щодо права на користування будинком між сторонами виникли в 2006 році та існують до сьогодні) , тому не приймається судом до уваги. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі (у тому числі ) судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Тому вимоги позивача про зняття відповідачів з реєстраційного обліку по спірному житловому будинку не підлягають задоволенню У відповідності до положень ст.141 ЦПК України з відповідачів [PERSON] і [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в сумі 768 грн. 40 коп. в рівних частках - з кожного 382,2 грн.

Outcome: partial