Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

У липні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], ТОВ «Фінансова компанія «Фінар» про визнання договорів недійсними, а саме: договору, укладеного 28.04.2016 р. між [PERSON] та ТОВ ФК «ФІНАР» про відступлення права вимоги за договором про відкриття кредитної лінії № 2901-026/11Ф від 10.11.2006 р. та кредитним договором № 2906-016/11Р від 11.05.2007 р., а також договору, укладеного 28.04.2016 р. між [PERSON] та ТОВ ФК «ФІНАР» про відступлення права вимоги за договорами іпотеки № 595-004/06Ф від 10.11.2006 р. та № 596-004/07Р від 16.05.2007 р. Позовні вимоги мотивовані тим, що вказані договори були укладені без відому позивача, який є боржником за кредитними договорами; [PERSON] як фізична особа не може виступати на стороні кредитора за кредитними договорами, оскільки не має права здійснювати фінансову діяльність, у тому числі і щодо кредитування, нарахування відсотків, штрафних санкцій тощо; на стадії виконавчого провадження не передбачена уступка прав вимоги, у зв'язку з чим вказані договори уступки прав вимоги підлягають визнанню недійсними на підставі ст. 203, 215 ЦК України. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги. Представник відповідачів позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення (а.с. 58-62). У запереченнях зазначив, що відповідачами дотримано положень чинного законодавства щодо укладення договорів про уступку прав вимоги. Згода боржника на заміну кредитора у зобов'язанні чинним законодавством не вимагається. Укладення договорів про уступку прав вимоги можливе на будь-якій стадії цивільного процесу, в тому числі і на стадії виконання судового рішення у справі. Будь-яких обмежень щодо особи, якій переходять права вимоги за такими договорами, відсутні. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Судом встановлено, що між [PERSON] та ПАТКБ «Правекс-Банк» було укладено: - договір про відкриття кредитної ліні № 2901-026/11Ф від 10.11.2006 року, що стверджується рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 березня 2013 року (а.с. 23-25), на забезпечення виконання зобов'язань по якому укладено договір іпотеки №596-004/060 від 10.11.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Сень-Силкою І.В. 10.11.2006 року та зареєстрованого в реєстрі за №3908 (а.с. 32-38); - кредитний договір № 2906-016/11Р від 11.05.2007 року, що стверджується рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 березня 2015 року (а.с. 26-31), на забезпечення виконання зобов'язань по якому укладено договір іпотеки №596-004/07Р від 16.05.2007 року посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кравченко Н.П. 16.05.2006 року та зареєстрованого в реєстрі за №647у (а.с. 39-46). 28.04.2016 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінар» укладено: - договір відступлення права вимоги за договором про відкриття кредитної лінії № 2901- 026/11Ф від 10.11.2006 року та за кредитним договором №2906-016/11Р від 11.05.2007 року; - договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Дубенко К.Є 28.04.2016 року та зареєстрований в реєстрі за №648 за договором іпотеки № 595-004/06Ф від 10 листопада 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сень-Силкою І.В. за реєстровим № 3908 та за договором іпотеки 596-004/07Р від 16 травня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П. за реєстровим №647у (а.с. 64-73). 28.04.2016 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінар» та [PERSON] укладено: - договір відступлення права вимоги за договором про відкриття кредитної лінії № 2901 - 026/11Ф від 10.11.2006 року та за кредитним договором №2906-016/11Р від 1 1.05.2007 року; - договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Дубенко К.Є 28.04.2016 року та зареєстрований в реєстрі за № 649, за договором іпотеки № 595-004/06Ф від 10 листопада 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сень-Силкою І.В. за реєстровим №3908 та за договором іпотеки 596-004/07Р від 16 травня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П. за реєстровим №647у (а.с. 74-82). Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні не же бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ст. 512 ЦК України). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом (ст. 513 ЦК України). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного тора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо е не встановлено договором або законом. Згідно ст. 515 ТІК України заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Відповідно до ч. 1 ст. 516 І1К України та ст. 24 Закону України «Про іпотеку» заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором. Як вбачається з матеріалів справи за оспорюваними договорами, укладеними між відповідачами, було передано лише право вимоги щодо належного виконання за кредитними договорами та іпотечними договорами, боржником у яких є [PERSON] Тому, відповідач [PERSON] не стає стороною кредитних договорів (новим кредитодавцем) у розумінні положень ст. 1054 ЦК України, а набуває статусу нового кредитора в зобов'язанні, яке раніше виникло між позивачем та банком. Чинним законодавством та іпотечними договорами не встановлено жодних обмежень щодо відступлення права вимоги за ними та відносно особи, яка може набувати права вимоги за ними. Тому посилання позивача, що фізична особа не може бути стороною кредитного договору, а отже не може набувати право вимоги за кредитними договорами в порядку укладення договору про уступку прав вимоги, є безпіставними. Також доводи позивача, що уступка права вимоги неможлива на стадії виконавчого провадження, що є підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними, є необгрутнованими, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора ходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент ходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. З аналізу норм зобов'язального права можна зробити висновок, що заміна осіб в окремих зобов'язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва і можлива на будь-якій стадії процесу - як до ухвалення судового рішення у спірних правовідносинах, так і після набрання ним законної сили. Крім того, за змістом ст. 512 ЦК України, ст. 378 ЦПК України та ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов'язанні він замінюється правонаступником. Відступлення права вимоги після набрання законної сили судовим рішенням не припиняє обов'язку боржника повернути борг, як не припиняє право кредитора до стягувача вимагати повернення боргу. Отже, укладення договору про відсутплення прав вимоги є підставою для заміни сторони її правонаступником і можливе на будь-якій стадії цивільного процесу, у тому числі і на стадії виконання судового рішення. Відповідно до п. 17, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом, а особами, які беруть участь у справі про визнання правочинів недійсними є насамперед сторони правочину. Згідно з п. 2 вказаної судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оскільки відповідачами під час укладання оспорюваних договорів було дотримано вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинених правочинів, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договорами, доводи позивача про визнання оспорюваних правочинів недійсними, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір позивачу відповідачем не відшкодовується.

Outcome: dismissed