Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

У липні 2020 року позивачка звернулася з зазначеним позовом до суду. У обґрунтування позовних вимог вказала, що вона є одноосібним власником в порядку спадкування після смерті бабки [PERSON] , що померла [INFO] , квартири [ADDRESS] . Зазначена квартира фактично є окремим об`єктом нерухомого майна, а саме частиною одноповерхового будинку та складається з трьох житлових кімнат, площею 35,5 кв.м., коридору, кухні, кладових з відповідними до неї господарськми будівлями і спорудами, а саме гаражу (літ. З-1), сараю (літ.Б-1), вбиральні (літ. Д-1), огорожі (№ 1,2), замощення (літ.І), загальна площа квартири (частини будинку) складає 57,6 кв.м. 20 липня 2009 року право власності на 1/2 частину житлового будинку, оформлене рішенням суду було зареєстровано в Реєстрі реєстрації права власності на нерухоме майно за № 20515288, що підтверджується документально Витягом про реєстрацію права власності. 02 вересня 2005 року, між позивачкою та відповідачем по справі [PERSON] , був зареєстрований шлюб, про що в книзі реєстрації актів Жовтневого відділу державної РАЦС Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, був проведений відповідний актовий запис за № 742. Дошлюбне прізвище позивачки - [PERSON] . Від шлюбу народився син [PERSON] , [INFO] . Шлюб з відповідачем було розірвано рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 вересня 2019 року. Фактично спільне господарство сторони не ведуть, спільно не проживають з 2017 року. Між тим, з причин неповаги [PERSON] до прав і свобод позивачки, остання вимушена періодично мешкати в іншому житловому приміщенні, при цьому сплачувати усі платежі, пов`язані з утриманням її власності, якою безпідставно користується відповідач. Так, в частині, що належить позивачці на праві власності, зареєстровані: позивачка [PERSON] , її мати [PERSON] , син [PERSON] та колишній чоловік [PERSON] . Відповідач [PERSON] вселився в будинок і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Позивачка наголошує, що відповідач вселився у спірний будинок як член сім`ї власника будинку. У зв`язку із тим, що з 2017 року та після розірвання шлюбу, сторони не проживають однією сім`єю та не ведуть спільне господарство, право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. На підставі викладеного, позивачка просила припинити право відповідача на користування чужим майном та виселити [PERSON] , [INFO] з жилого приміщення, а саме з 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , яка належить позивачці, а також стягнути судові витрати по справі з відповідача. Позивачка у судове засідання не з`явилася, просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти позову, оскільки на даний час позивачка в будинку не проживає, тривалий час там проживає відповідач разом із малолітнім сином, якого повністю утримує, доглядає за будинком, садибою, сплачує комунальні послуги. Вважають, що у позивачки немає законних підстав для виселення відповідача, тому її позовні вимоги є необґрунтованими. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що знає родину [PERSON] , вони перебували у шлюбі, а після його розірвання позивачка створила іншу сім`ю. Відповідач проживає в будинку в сел.. Талаківка, доглядає за ним. Зазначила, що підписувала у грудні 2019 року якийсь документ, але не читала його зміст. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачка по справі [PERSON] є громадянкою України, народилася [INFO] в с.Талаківка м.Маріуполя Донецької області. Відповідач по справі [PERSON] є громадянином України, народився [INFO] в с.Берестове Бердянського району Запорізької області. Відповідно до рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області №264/1022/19 від 10 вересня 2019 року, сторони розірвали шлюб 10 вересня 2019 року. Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №23342817 від 20 липня 2009 року, власником 1/2 частини будинку [ADDRESS] є [PERSON] , реєстровий № 20515288. Підставою здійснення вказаної реєстрації є рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 30 червня 2009 року за №2-1577/2009, яке набрало законної сили 10 липня 2009року. Так, за рішенням суду визнано за [PERSON] , що померла [INFO] , право власності на самовільно збудований гараж «Г-1», розташований за адресою: [ADDRESS] та визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування після [PERSON] , що померла [INFO] , на квартиру [ADDRESS] , а також гараж «літ.З-1», сарай «літ.Б-1», вбиральню «літ.Д-1», забори №1,2, замощення І. Судом досліджено наданий технічний паспорт на квартиру, затверджений МКП «Маріупольське БТІ», власником якої є [PERSON] . Згідно домової книги, в будинку [ADDRESS] зареєстрований зокрема [PERSON] , [INFO] , з 25 грудня 2009 року. Вказана обставина також підтверджується довідкою Управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 14 березня2020 року. Окрім того, в будинку зареєстрована позивачка [PERSON] , [INFO] , з 25 грудня 2009 року, [PERSON] , [INFO] , з 10 липня 1996 року, [PERSON] , [INFO] , з 25 грудня 2009 року. [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована в будинку з 19 лютого 1981 року по 07 грудня 2019 року та знята з реєстрації в зв`язку зі смертю. [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований в будинку з 19 лютого 1981 року по 14 березня 2020 року та знятий з реєстрації в зв`язку зі смертю. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] , актовий запис №1197 . Відповідно до свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , уклав 02 вересня 2005 року шлюб з [PERSON] , [INFO] , в Жовтневому відділі РАЦС Маріупольського МУЮ Донецької області, актовий запис №742. Після реєстрації шлюбу дружині змінено прізвище на « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] та його батьками зазначені [PERSON] , [PERSON] , актовий запис №24. Відповідно до паспорту громадянина України № [NUMBER] , [PERSON] народилася [INFO] в м.Маріуполі Донецької області, адреса реєстрації: [ADDRESS] . Відповідно до акту обстеження факту проживання від 09 грудня 2019 року, станом на 08 грудня 2019 року за адресою : [ADDRESS] фактично проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Судом досліджено надані позивачкою квитанції про сплату комунальних послуг. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 02.09.2005 року до 10.10. 2019 року. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області 10.09.2019 року, яке набрало законної сили 10.10.2019 року, шлюб між ними розірвано. [PERSON] зареєструвався та вселився у спірний будинок зі згоди його власника - [PERSON] та проживав у ньому як член її сім`ї, чоловік. Також встановлено, що позивачка [PERSON] в порядку спадкування після смерті бабки [PERSON] є одноосібним власником 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] з відповідними до неї господарськими будівлями та спорудами, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Спір з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжям, одному з яких - [PERSON] житловий будинок з відповідними до неї господарськими будівлями та спорудами належить на праві особистої приватної власності, а інший з подружжя - [PERSON] вселився до цього будинку як член сім`ї власника і продовжує користуватися ним і після розірвання шлюбу з [PERSON] та припинення сімейних відносин, що унеможливлює користування житлом його власницею - [PERSON] . Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним. За змістом ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Положеннями ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування житловим приміщенням у членів її сім`ї. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з тим згідно з положеннями ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Отже, за порівняльним аналізом ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. ст. 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК УРСР слід дійти висновку, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, а положення ст. 405 ЦК, ст. ст. 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, № 309/2477/16-ц від 16 січня 2019 року. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] був членом сім`ї [PERSON] , сторони спільно проживали, вели спільне господарство в період зареєстрованого шлюбу. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі за № 447/455/17 зазначила, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Частиною 1 статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). За положеннями ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Основний принцип, який застосовує ЄСПЛ у численних справах з питань права приватної власності і на який наголосила ВП Верховного Суду у вищевказаній постанові, це принцип пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (щодо права на житло відповідача) та ст.1 Першого протоколу до неї (щодо права власності позивача). Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У даному випадку суд оцінює порядок набуття відповідачем права користування житлом, який відбувся у зв`язку із перебуванням останнього в шлюбі з позивачкою та припинений внаслідок розірвання шлюбу. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що інтереси позивача, як власника житла, перевищують інтереси відповідача, який не є членом сім`ї власника і у якого припинились правові підстави користування чужим майном, тому такі підлягають захисту шляхом виселення відповідача. Показання свідка [PERSON] підтверджують проживання відповідача у спірному будинку, що не оспорюється сторонами і не є підставою для відмови в позові. Проживання сина сторін [PERSON] , [INFO] , в спірному будинку разом із батьком не є підставою для відмови в позові, оскільки їх дитина, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом, що передбачено ст. 29 ЦК України. Доводи відповідача про сплату ним комунальних послуг не підтверджені належними та допустимими доказами, натомість позивачкою надані копії квитанцій, які підтверджують її витрати по утриманню будинку. У зв`язку із задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачена нею сума судового збору, що відповідає приписам ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved