Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПриватБанк) звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 36699 грн. 82 коп. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до кредитного договору від 10 травня 2012 року, укладеного між ПриватБанком та [PERSON], остання отримала кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік. У звязку з порушенням позичальником зобовязань за кредитним договором станом на 31 травня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 36699 грн. 82 коп., яка складається з 7814 грн. 93 коп. заборгованості за кредитом; 24761 грн. 09 коп. заборгованості за відсотками за користування кредитом; 1900 грн. 00 коп. заборгованості за пенею та комісією; 500 грн. штрафу (фіксована частина); 1723 грн. 80 коп. штрафу (процентна складова). Посилаючись на наведені вище обставини, позивач просив позов задовольнити, вирішити питання про присудження понесених судових витрат. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 01 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» у поданій апеляційній скарзі просить скасувати зазначене рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі з підстав порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування скарги ПриватБанк зазначив, що відмовляючи у задоволенні вимог з підстав недоведеності, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в силу ст. 60 ЦПК України саме на відповідача покладено обовязок доведення факту, що він не отримував кредитний ліміт, чи не підписував кредитний договір, чи відсутня заборгованість. При цьому висновок суду про відсутність заборгованості спростовується належними доказами, наданими позивачем на підтвердження позовних вимог. Крім того, при вирішенні справи суд послався на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15, щодо застосування частини першої ст. 259 ЦК України у спорі про надання споживчого кредиту. Проте вона не стосується даних правовідносин, які випливають з кредитного договору, складовою частиною якого є Умови і правила надання банківських послуг, з умовами якої відповідач ознайомилася, підписавши анкету-заяву про приєднання. ПриватБанк у судове засідання не направив свого представника; про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (ас. 97-98). Відповідно до вимог частини другої ст. 305 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] просила апеляційну скаргу відхилити, рішення залишити без змін. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Умови і правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника, тому їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору. Ураховуючи, що фактично сторони у справі уклали договір позики, за яким [PERSON] отримала від ПриватБанку 7814 грн. 93 коп., а повернула 10349 грн. 98 коп., відповідач немає заборгованості перед позивачем. Проте з висновком суду не можна погодитись з наступних підстав. У силу частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Зобовязання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За правилами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Судом установлено, що 10 травня 2012 року між публічним акціонерним товариством комерційним банком „ПриватБанк та [PERSON] був укладений договір шляхом приєднання (частина перша статті 634 ЦК України), який складається з анкети-заяви останньої, Умов і правил надання банківських послуг та тарифів банку. За умовами цього договору ПриватБанк надав боржнику кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно з п. п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов і правил надання банківських послуг клієнт надає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт надає право банку в любий момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Підписання договору є прямою та безумовною згодою клієнта відносно прийняття любого розміру кредитного ліміту, установленого банком. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON], підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, користувалася кредитним лімітом, отже, погодилася з такими умовами, розміром процентів за користування кредитом та штрафними санкціями, що передбачені п. 2.1.1.7.6 Умов і правил надання банківських послуг. Відповідач [PERSON] належним чином не виконувала свої зобов'язання за кредитним договором, унаслідок чого станом на 31 травня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 36699 грн. 82 коп., яка складається з 7814 грн. 93 коп. заборгованості за кредитом; 24761 грн. 09 коп. заборгованості за відсотками за користування кредитом; 1900 грн. 00 коп. заборгованості за пенею та комісією; 500 грн. штрафу (фіксована частина); 1723 грн. 80 коп. штрафу (процентна складова). На підтвердження розміру заборгованості позивач надав розрахунок. Разом із тим суд першої інстанції належної оцінки наданим банком доказам щодо укладення між сторонами кредитного договору та розрахунку заборгованості за цим договором не надав. У статті 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті. На порушення вимог статей 213-214 ЦПК України суд на зазначені положення закону уваги не звернув, не встановив дійсних прав і обовязків сторін, які випливають з кредитного договору; не перевірив розрахунку заборгованості за кредитним договором та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ПриватБанку про стягнення заборгованості за кредитним договором. При цьому пославшись на правову позицію, викладену Верховним Судом України в постанові від 11 березня 2015 року № 6-16цс15, не врахував, що вона не стосується даних правовідносин, оскільки в зазначеній справі висловлено позицію про зміну Умов надання споживчого кредиту фізичним особам щодо збільшення позовної давності, де положення ч. 1 ст. 259 ЦК України вимагають письмової згоди. У справі, що переглядається, Умови і правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, з умовами якої відповідач ознайомилася, підписавши анкету-заяву приєднання, що передбачено частиною першою статті 634 ЦК України. Таким чином, висновки суду, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору позики, спростовуються матеріалами справи, а саме: анкетою-заявою про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг; Умовами і правилами надання банківських послуг; Тарифами, в яких визначено основні умови договору, у тому числі строк та порядок повернення кредиту, розмір і порядок нарахування відсотків, пені та штрафів. Наявність кредитних правовідносин підтверджується перерахуванням Банком грошових коштів на картковий рахунок позичальника, частковою оплатою відповідачем щомісячних платежів за кредитним договором та іншими матеріалами справи, з яких убачається, що між сторонами виникли правовідносини щодо виконання зобовязання, що [PERSON] погодилася з такими умовами, розміром процентів за користування кредитом, комісії та штрафних санкцій, що передбачені Умовами і правилами надання банківських послуг. Відповідно до Тарифів внесення щомісячних платежів здійснюється до 25 числа місяця, наступного за розрахунковим. Крім того, факт отримання відповідачем [PERSON] грошових коштів від ПриватБанку і користування ним встановлений судом першої інстанції під час розгляду даної справи. Відповідач рішення в цій частині не оскаржила. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні суду апеляційної інстанції також підтвердила, що встановлені судом обставини щодо отримання і користування кредитними коштами [PERSON] визнала при розгляді справи. На спростування пояснень представника ПриватБанку в судовому засіданні суду першої інстанції про те, що кредитна картка була отримана одночасно із зарплатною карткою за договором від 10 травня 2012 року, згідно з наказом позивача від 06 березня 2010 року, відповідач [PERSON] належних доказів не надала. Отже, факт виникнення між сторонами у справі правовідносин, які випливають із кредитного договору, є доведеним, тому відмова суду у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором порушує законні права позивача, визначені статтею 1054 ЦК України, на отримання кредиту та сплату процентів від позичальника. Розмір заборгованості, визначений ПриватБанком, [PERSON] не спростувала. При цьому заперечуючи проти позову, зокрема щодо визначеного позивачем розміру заборгованості, на порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України не надала належних та допустимих доказів щодо відсутності заборгованості перед позивачем. Відтак, апеляційний суд визнає, що невиконання боржником зобовязань щодо погашення заборгованості за кредитним договором порушує права ПриватБанку. Вирішуючи питання щодо стягнення штрафів та пені, апеляційний суд виходить з того, що зазначені вимоги задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до наданих суду розрахунків, штрафи за невиконання зобовязань за кредитним договором та пеня позичальнику були нараховані, починаючи з 01 червня 2014 року, тобто під час дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року, яким на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідно до матеріалів справи відповідач зареєстрований та постійно проживає у [INFO]. Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02.12.2015 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», м. Краматорськ Донецької області, де відповідач зареєстрований та постійно проживає, включене до цього переліку. Установивши, що при ухваленні рішення суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення для справи; порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, апеляційний суд скасовує оскаржене рішення і ухвалює нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме: про стягнення заборгованості 7814 грн. 93 коп. за основним зобовязанням та 24761 грн. 09 коп. за процентами за користування кредитом. У задоволенні вимог про стягнення штрафних санкцій та пені відмовити. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, ухвалює нове рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно з ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено Ураховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, апеляційний суд присуджує ПриватБанку судові витрати, які складаються зі сплати судового збору за подання позовної заяви 1378 грн. і за подання апеляційної скарги 1515 грн. 80 коп., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто 2569 грн. 69 коп.

Outcome: partial