Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

У липні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, який неодноразово уточнював до Держави Україна в особі Державної судової адміністрації України, третя особа: Головне управління державної казначейської служби України у м. Києві, про відшкодування шкоди. Позовна заява мотивована тим, що Голосіївським районним судом м. Києва тривалий час не розглядається справа № 752/18927/17-ц за його позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тревел Профешнл Груп» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок порушення прав споживача. Він звернувся 06 червня 2018 року зі скаргою до керівника апарату Голосіївського районного суду м. Києва про невжиття заходів щодо розгляду його справи протягом строку, встановленого законом, проте відповіді не отримав. Вважав, що такими діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яку після збільшення позовних вимог в останній редакції, що прийнята судом від 03 березня 2020 року оцінив у розмірі 85583,25 грн., так як, на його думку, керівник апарату несе персональну відповідальність за належне організаційне забезпечення суду, суддів та судового процесу. Посилаючись на рішення ЄС у справі 64890/01 від 29 березня 2006 року «Apicella v Italiy», просив суд стягнути з Державної судової адміністрації України через Головне управління державної казначейської служби України у м. Києві зазначену суму компенсації моральної шкоди. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 11 вересня 2018 року відкрито загальне позовне провадження. Справу призначено до підготовчого судового засідання 18 грудня 2018 року. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 серпня 2019 року справу передано до розгляду головуючому - судді Луценко О.М. Ухвалою суду від 05 листопада 2019 року відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] у відводі судді Луценка О.М. Ухвалою суду від 27 січня 2020 року закрито підготовче судове засідання справу призначено до судового розгляду на 04 березня 2020 року. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 04 березня 2020 року, в якій виправлено описку ухвалою цього суду, провадження у справі за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Державної судової адміністрації України, третя особа - Головне управління державної казначейської служби України у м. Києві, про відшкодування шкоди закрито. Постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2020 року ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 04 березня 2020 року залишено без змін. Постановою Верховного суду від 13 січня 2021 року частково задоволено касаційну скаргу [PERSON] . Скасовано ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 04 березня 2020 року та постанову суду апеляційної інстанції від 30 жовтня 2020 року, справу направлено для продовження розгляду справи до суду першої інстанції. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.01.2021 року справа передана на розгляд головуючому судді Шролик І.С. Ухвалою суду від 29 січня 2021 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 25 лютого 2021 року. Від позивача [PERSON] 24 лютого 2021 року надійшла до суду заява про збільшення розміру позовних вимог. В судовому засіданні ухвалю суду від 25 лютого 2021 року, яка занесена до журналу судового засідання, відмовлено позивачу в прийнятті поданої заяви на підставі положення п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, оскільки строк для збільшення розміру заявлених позовних вимог закінчився 04 березня 2020 року. Не погоджуючись із процесуальним рішенням, позивачем 25 лютого 2021 року заявлено головуючому судді Шролик І.С. відвід. Ухвалою суду від 25 лютого 2021 року заяву визнано необґрунтованою та передано на розгляд іншому судді, визначеному в порядку ст. 33 ЦПК України. Ухвалю суду від 26 лютого 2021 року позивачу [PERSON] відмовлено в задоволенні зави про відвід судді Шролик І.С. Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, у порядку ст.178 ЦПК України, від представника відповідача Державної судової адміністрації 04 березня 2021 року надійшов відзив на позовну заяву, який судом повернуто у зв`язку із порушення відповідачем строку встановленого судом на підставі ч. 7 ст. 178 ЦПК України. З огляду на те, що ухвалою суду 11 вересня 2018 року відкрито провадження у справі та відповідачу надано строк 15 днів для подання відзиву. Зі зворотного поштового повідомлення видно, що ухвалу суду разом із позовною заявою відповідач отримав 20 березня 2019 року. Крім того, за заявою представника відповідача про направлення копії позовної заяви від 28 березня 2019 року на адресу відповідача надіслано позовну заяву про збільшення розміру позовних вимог, яка згідно зворотного поштового повідомлення отримана відповідачем 06 вересня 2019 року (а.с. 25,35,38). Отже, строк для подання відзиву визначений ухвалою суду закінчився 21 вересня 2019 року. На адресу суду 16 березня 2021 року від представника відповідача Державної судової адміністрації надійшло клопотання про розгляд справи без її участі. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги з підстав та мотивів викладених у позовній заяві. Повідомив суд, що в Голосіївському районному суді м. Києва перебуває на розгляді справа за його позовом досить тривалий час. Головуючий у справі не підтвердив свій кваліфікаційний рівень, його клопотання не задовольняються, суддя не бажає розглядати справу вже досить тривалий час. Обставини, що стали підставою для звернення його із позовом мали місце в травні 2017 року. Вважає, що наявна та доведена його моральна шкода, з огляду на тривалість судового розгляду. Посилаючись на рішення Європейського Суду, практику розміру присудженої моральної шкоди за тривалість судового розгляду, вважає що визначений ним розмір в сумі 154779,88 грн. є обґрунтованим, доведеним не значний в порівнянні із розміром заробітної плати державних службовців. Зауважує, що тривалість судового розгляду спричиняє приниження його честі та гідності справу за його клопотанням не передано на новий авторозподіл. Наполягає на задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази по справі, що надані позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог в їх сукупності, виходячи з принципів змагальності та диспозитивності, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог через їх недоведеність, з огляду на наступне. Судом встановлено, що згідно ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 20 червня 2018 року на розгляді в суді з 19 вересня 2017 року перебуває справа № 752/18927/17-ц за позовом [PERSON] до ТОВ «Тревел Профешнл Груп» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок порушення прав споживача. Даною ухвалою задоволено заяву [PERSON] відведено від участі у справі суддю Плахотнюк К.Г.(а.с.6). У відповідь на скаргу адвоката [PERSON] щодо тривалості розгляду справи №826/18130/16 суддею Окружного адміністративного суду міста Києва Клименчука Н.М. Державна судова адміністрація 30 січня 2018 року надала відповідь, що скаргу надіслано для розгляду за належністю до відповідного суду (а.с.4-5). На скаргу [PERSON] від 19 вересня 2019 року Державна судова адміністрація України надала відповідь від 03 жовтня 2019 року що провести службове розслідування щодо керівника апарату Голосіївського районного суду м. Києва [PERSON] неможливо, через її звільнення 14 серпня 2018 року. (а.с.51). Аналогічного змісту міститься відповідь голови Голосіївського районного суду м. Києва адресована [PERSON] , яка датована 01 жовтня 2019 року про те, що службове розслідування у відношенні керівника суду [PERSON] неможливо провести щодо не надання відповіді на його скаргу в рамках судової справи 752/18927/17-ц, через її звільнення 14.08.2018 року (а.с.52). Спір між сторонами виник з приводу тривалості розгляду цивільної справи в Голосіївського районного суду м. Києва, що на думку позивача, є безумовною підставою для стягнення на його користь моральної шкоди. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст.2 ЦПК України) Відповідно до ст.55 Конституції України та ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Звертаючись до суду із вимогами про стягнення моральної шкоди позивач [PERSON] посилався на тривалість розгялду справи в суді, що спричиняє йому моральних страждань. Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частинами 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність усіх складових цивільно-правової відповідальності. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Звертаючись до суду із позовними вимогами, позивач [PERSON] наголошував, що тривалість розгляду справи за його позовом завдає йому моральних страждань. Поняття «розумного строку», як однієї з гарантій справедливого судового розгляду, передбачено та захищено положенням ст.6 Конвенції. Зокрема, розумність тривалості провадження має оцінюватися у світлі усіх обставин справи і за критеріями складності справи, поведінки заявника і відповідних держаних органів ( ріш. Суду у складі Великої палати у спарві « Pelisser and Sassi v. France.Стосовно поведінки заявника Суд константував, що не вимагає активної співпраці заявника із судом. Однак, його поведінка є об`єктивним фактором, який не може стосуватися відповідача і має братися до уваги при визначені того, чи тривалість провадження була розумною. (ріш. Суду у справі « Eckle v.Germany»). Для оцінки розумності строку провадження має братися до уваги провадження в цілому. Хоча й різні затримки можуть самі по собі не вважатися надмірними, у своїй сукупності, вони можуть призвести до перевищення розумного строку розгляду справи. Критеріями, якими керується суд, аби оцінити «розумність» тривалості процесу, є: складність справи (стосовно предмета справи); поведінка сторін (позивачів та відповідачів), поведінка органів судової влади, а також управлінських органів, якщо такі є втручання в судовий процес; важливість предмета судового розгляду для заінтересованих осіб. Від заявника вимагається сумлінно виконувати ті процесуальні кроки, які його стосуються, утримуватися від використання тактики затягування судового процесу. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення передсудом їх переконливості. Проте, звертаючись до суду із вимогами щодо тривалості судового розгляду цивільної справи № 752/18927/17-ц, розгляд якої ще не завершено, позивачем не надано суду доказів для дослідження причин та підстав тривалого судового розгляду. Не заявлено також й клопотання про їх витребування судом, в порядку, передбаченому процесуальним законом. Суд не може перевірити твердження позивача, що розгляд справи 752/18927/17-ц є занадто об`єктивно триваючим, що завдає йому моральних страждань без дослідження в сукупності всіх обставин та причин з яких розгляд справи неможливо було провести у визначені законодавством «розумні строки». Окрім того, ані в позовній заяві та уточнень до неї позивачем жодного разу не зазначено, які саме втрати немайнового характеру він зазнає, в чому вони виражаються. Саме по собі, посилання позивача на тривалий розгляд справи, суд не може вважати доведеним фактм спричинення йому моральної шкоди. Позивач [PERSON] під час судового розгляду в судовому засіданні зазначив, що тривалий розгляд справи порушує його честь та гідність, проте яким саме чином та в чому це виражається не зазначив. Також в позовній заяві міститься посилання на звернення позивача зі скаргою на бездіяльність керівника апарату Голосіївського районного суду м. Києва, проте текст скарги з якою звертався позивач суду не надано. Дані обставини унеможливлюють суд надати оцінку діям (бездіяльності) керівника аппарату, з метою дослідження чи мав керівник відповідні повноваження щодо порушеного у скарзі питання. Але надана до позову відповідь Державної судової адміністрації України на скаргу [PERSON] щодо тривалості розгляду Окружним адміністративним судом міста Києва справи №826/18130/16 не має жодного відношення до поданого позову, тому що стосується розгляду іншої справи. В обґрунтування заявлених вимог, позивач [PERSON] посилався на положення п.29 рішення ЄС у справі 64890/01 від 29 березня 2006 року «Apicella v Italiy», проте суд не може визнати це посилання обґрунтованим, для констатації порушення права позивача на розгляд справи впродовж «розумного строку», тому що суду необхідно дослідити об`єктивні причини тривалості такого розгляду. Окрім того, суд враховує, що в багатьох справах ЄС визнав, що розумний строк не було перевищено, навіть з огляду на тривалість судового розгляду понад 5 та 7 років ( рішення у справі «Ringeisen v. Australia», «Neumeister v. Australia»). З огляду на досліджені судом докази в їх сукупності, суд не знайшов правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , тому в позові слід відмовити за недоведеністю задоволених вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує ст. 141 ЦПК України та відмову в задоволенні позову судові витрати відносяться на рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed