Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

У липні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], посилаючись на те, що сторони від шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO]. Після досягнення повноліття син продовжує навчання в Курахівській філії Державного вищого навчального закладу «Придніпровський енергобудівний технікум», у звязку з чим потребує матеріальної допомоги, проте відповідач ухиляється від утримання сина. [PERSON] на підставі ст. 199 СК України просила стягнути з [PERSON] аліменти на повнолітнього сина, який продовжує навчання, у розмірі 1190 грн. щомісячно, починаючи з дня початку навчання 01 вересня 2015 року до закінчення навчання 30 червня 2019 року. Рішенням Марїнського районного суду Донецької області від 20 жовтня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. Суд вирішив стягнути з [PERSON] у дохід держави судовий збір 551 грн. 20 коп. Не погоджуючись з рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування скарги зазначає, що висновок суду про неможливість відповідача надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину спростовується письмовими доказами, яким дана неправильна правова оцінка. Особи, які беруть участь у справі, не зявились у судове засідання; про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, подали клопотання про розгляд справи за їх відсутності (ас. 87, 89, 90). Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що відповідач [PERSON], який потребує постійного лікування і має на утриманні неповнолітню дитину; не має можливості утримувати повнолітнього сина, який продовжує навчання. Проте з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав. Відповідно до вимог статті 199 Сімейного кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам розяснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Судом установлено і це підтверджується матеріалами справи, що [PERSON], який народився 01 травня 1997 року та батьками якого є [PERSON] і [PERSON], продовжує навчання на денній формі за контрактом у Курахівській філії Державного вищого навчального закладу «Придніпровський енергобудівний технікум» І рівня акредитації, у звязку з цим потребує матеріальної допомоги. Ці обставини сторонами не спростовані. Згідно з ч. 1 ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу, а саме: при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідні розяснення викладені у п. 17 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України. Проте суд першої інстанції, зробивши висновок про неспроможність відповідача через стан здоров'я та матеріальне становище надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину, який продовжує навчання; не врахував наведені норми матеріального права, згідно з якими ті обставини, на які послався суд, а також наявність у платника аліментів інших дітей мають бути ураховані при визначенні розміру аліментів і не є безумовною підставою для висновку про неможливість надання допомоги. Установлено, що відповідач [PERSON] є працездатною особою, має постійне місце роботи і постійний дохід (ас. 53). За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що [PERSON] має можливість надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину, який продовжує навчання. Вирішуючи питання про розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача, апеляційний суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Предявляючи до суду даний позов, [PERSON] визначила розмір аліментів у 1190 грн. щомісячно. Проте позивач не надала доказів на підтвердження того, що повнолітній син потребує, а відповідач у справі може надавати матеріальну допомогу у визначеному нею розмірі. Так, доданий [PERSON] до позовної заяви розрахунок щомісячних витрат у сумі 2380 грн. на утримання повнолітнього сина (ас. 15), зокрема, вартість проїзду до навчального закладу та канцелярських товарів, не підтверджується належними і допустимими доказами. Крім того, до розрахунку позивач включила витрати, не повязані з навчанням (поповнення рахунків телефонного звязку двох операторів; домашнє харчування; засоби особистої гігієни; лікарняні препарати тощо). Матеріалами справи підтверджується загальна вартість навчання третьої особи [PERSON], яка складає 24600 грн. (ас. 10). Крім того, з матеріалів справи вбачається, що середнє грошове утримання відповідача [PERSON], який має неповнолітнього сина [PERSON] і потребує постійного лікування, дорівнює 3699 грн. 05 коп. (ас. 25, 41, 53). Тобто, при визначенні розміру допомоги, що підлягає стягненню з відповідача, апеляційний суд бере до уваги загальну вартість навчання [PERSON], майновий стан платника аліментів, його стан здоровя; наявність у відповідача неповнолітньої дитини; можливість надання утримання другим з батьків. Суд ураховує також ненадання відповідачем [PERSON] доказів щодо ліків, у яких він має потребу та щомісячних витрат на їх придбання (ас. 10, 25, 41, 53). Доводи скарги, що довідка про дохід відповідача на ас. 46 не є належним доказом, оскільки дохід поліціантів складає щонайменше 7000 грн., спростовуються довідкою Марїнського районного відділу від 13 жовтня 2016 року № 13547/505/05-2016, згідно з якою середнє грошове утримання відповідача складає 3699 грн. 05 коп. (ас. 53). Доказів на спростування такого розміру щомісячного доходу [PERSON] позивач не надала. Щодо інших доводів апеляційної скарги (отримання доходу матірю [PERSON], сплата відповідачем аліментів на третю особу до повноліття) є безпідставними, оскільки утримання неповнолітніх дітей є обовязком батьків, який не залежить від наявності у останніх можливості надавати таку допомогу; на відміну від надання допомоги повнолітнім сину, доньці, які продовжують навчання. З урахуванням цих обставин колегія суддів визначає щомісячний розмір аліментів у твердій грошовій сумі 300 грн., який підлягає стягненню на користь повнолітнього [PERSON] від дня предявлення позову. Вимога позивача про стягнення коштів на утримання повнолітнього сина з дня початку навчання, тобто з 01 вересня 2015 року, не ґрунтується на законі. За правилом ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Частиною другою ст. 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Отже, обовязковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та не можливість їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. Такі обставини [PERSON], яка подала позовну заяву до суду 12 липня 2016 року, не довела. Крім того, не можна погодитись з висновком суду про стягнення судових витрат з [PERSON], оскільки суд не врахував положення пункту третього частини першої ст. 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якими від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржене рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог [PERSON]

Outcome: partial