Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Свої вимоги мотивував тим, що ним було передано [PERSON] та [PERSON] грошові кошти у сумі 3000 доларів США для вирішення потреб ОК «Совки». Разом з тим, у майбутньому будь-якого договору так і не було укладено, а тому зазначена сума коштів була набута безпідставно та підлягає поверненню. Зазначено, що [PERSON] помер. Просить суд стягнути з відповідача безпідставно набуті грошові кошти в сумі 3000 доларів США. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25 січня 2018 року відкрито спрощене позовне провадження. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2018 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 44). У матеріалах справи міститься заява представника позивача про розгляд справи у відсутність сторони позивача (а.с. 39). Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Пояснив, що кошти передавались в присутності правління, які можуть підтвердити факт того, що кошти ним отримувались не для власних потреб (протокол від 29 травня 2006 року). Зазначив, що позивач вчинив розтрату коштів кооперативу, тому правління вирішило продати гараж відповідача, побудований за рахунок кооперативу. Щоб цього не відбулось позивач передав на потреби кооперативу грошові кошти. Подав заяву про застосування строків позовної давності, оскільки розписка була складена 31 травня 2006 року, а позивач з позовом звернувся до суду лише 31 жовтня 2017 року (а.с. 53-54). Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 31 травня 2006 року [PERSON] та [PERSON] написали розписку, з якої вбачається, що вони підтверджують факт отримання коштів у сумі 3000 доларів США для вирішення потреб кооперативу «Совки» від [PERSON] (а.с. 3). З позову встановлено, що [PERSON] помер. Відповідач не заперечує факт отримання ним зазначених коштів, проте вказує, що кошти в подальшому пішли на потреби кооперативу. З наданого суду протоколу членів правління ГБК «Совки» від 29 травня 2006 року вбачається, що комісія в складі членів правління постановила за розтрату коштів кооперативу бувшим головою [PERSON] на підставі рішення зборів від 27 березня 2005 року та звіту ревізійної комісії від 27 березня 2005 року реалізувати гаражний бокс № [NUMBER] , що був збудований [PERSON] за рахунок коштів кооперативу. Кошти від реалізації гаражного боксу вирішено направити на потреби кооперативу (а.с. 48). Разом з тим, зазначений протокол не підтверджує факт передачі коштів, отриманих за розпискою, кооперативу. Частиною 1 ст. 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до ч. 2 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Суд вважає, що вимоги позивача ґрунтуються на законі. З позовної заяви вбачається, що між сторонами відсутні будь-які правовідносини, за якими необхідно було сплачувати кошти. [PERSON] 13 лютого 2017 року звертався до відповідача з заявою про повернення йому безпідставно набутих коштів (а.с. 5), проте останній грошові кошти не повертає. Вбачається, що відповідачем належних доказів на спростування доводів позивача суду не надано. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Будь-яких доказів на спростування вимог сторони позивача та правомірності отримання коштів стороною відповідача суду надано не було. За розпискою кошти в сумі 3000 доларів США отримувались відповідачем [PERSON] та [PERSON] , тому зобов`язання кожного з них перед позивачем складає 1500 доларів США. Відповідач не є правонаступником [PERSON] після його смерті, тому не несе відповідальності за його зобов`язаннями. У такому випадку, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1500 доларів США. [PERSON] подав до суду заяву про застосування строків позовної давності. Зазначає, що розписка була складена 31 травня 2006 року, а позивач з позовом звернувся до суду лише 31 жовтня 2017 року (а.с. 53-54). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Вбачається, що розписка була написана [PERSON] та [PERSON] 31 травня 2006 року. Позов про стягнення коштів [PERSON] пред`явив до суду лише у листопаді 2017 року, хоча про безпідставність отримання коштів йому було достовірно відомо. Частиною 3 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідач порушив питання щодо застосування строку позовної давності та просив відмовити позивачу в задоволені його вимог з цих підстав. Стороною позивача до суду не подавалось будь-яких заяв щодо поважності причин пропуску строку позовної давності. За огляду на викладене, суд не має правових підстав для поновлення позивачу пропущеного строку на звернення з позовом до суду, а тому у задоволені вимог, заявлених до [PERSON] на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України (у зв`язку з пропуском строку позовної давності) слід відмовити.

Outcome: dismissed