Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

У листопаді 2012 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] про визнання правочинів недійсними посилаючись на те, що в період з 11.04.2008 року по 07.10.2008 року вони взяли в борг у відповідача на підставі письмових розписок грошові кошти в розмірі 256022,00 грн., 100,00 Євро та 3450,00 доларів США. В період з 14.05.2008 року до 24.07.2012 року вони враховуючи передбачені розписками відсотки за користування позиковими коштами, сплатили відповідачу 285.572,00 грн., 36.688,00 доларів США та 100,00 Євро. В зарахування цих сум грошових коштів в період з 15.03.2011 року по 26.08.2011 року вони сплатили відповідачу 18000,00 доларів США та 4000,00 грн. на підставі «Договора об урегулировании долговых обязательств от 28.10.2010 года» та з 03.05.2012 року по 24.07.2012 року сплатили відповідачу 13748,00 доларів США на підставі «Дополнительного договора к Договору об урегулировании долговых обязательств от 28.10.2010 г.» від 05.04.2012 року. Тобто, свої зобов'язання за грошовими розписками вони виконали, помилково переплативши відповідачу значні кошти, а саме: 29550,00 грн. та 33328,00 доларів США. Вважають, що згадані вище договори були укладені під впливом помилки, що регулюється ст.229 ЦК України, вони помилково витлумачили положення діючого законодавства, а саме мало місце порушенням ч.ч.1,3 ст.533 ЦК України та ч.1 ст.524 ЦК України. Позивачі просили суд визнати недійсними «Договор об урегулировании долговых обязательств от 28.10.2010 года» та «Дополнительный договор к Договору об урегулировании долговых обязательств от 28.10.2010 г.», як такі, що укладені під впливом помилки; застосувати до сторін правило двосторонньої реституції, згідно ст.216 ЦК України і зобов'язати відповідача повернути [PERSON] та [PERSON] кошти в розмірі 29550,00 грн. та 33328,00 доларів США та 100,00 Євро (а.с.10-11). У лютому 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу посилаючись на те, що відповідно до розписок укладених у письмовій формі з зазначенням умов договору позики та написаних власноруч позичальниками [PERSON] та [PERSON] які отримали від нього в борг грошові кошти в національній валюті, а саме: від 21.04.2008 року на суму 42400,00 грн., ([PERSON]) від 11.05.2008 року на суму 53000,00 грн. ([PERSON]), від 16.04.2008 року на суму 33600,00 грн. ([PERSON]), 26.06.2008 року на суму 31800,00 грн. ([PERSON]). На виконання боргових зобов'язань [PERSON] на 26.08.2008 року сплачено за розпискою від 16.04.2008 року суму 1800,00 грн. Умови наведених договорів позики забезпечувались гарантіями сплати боргу у [PERSON] - [PERSON] і навпаки у разі позики [PERSON] гарантом виконання зобов'язань договором позики - розпискою з [PERSON] від 16.04.2008 року, виступав [PERSON] Таким чином, на 26.08.2008 року за [PERSON] виникла заборгованість за договорами позики-розписками на суму 42400,00 грн., за [PERSON] на суму 53000,00 + 31800,00 = 84800,00 грн., за [PERSON] - на суму 31800,00 грн. [PERSON] 26.08.2008 року уклав договір позики на суму 247.722,00 грн., умовами якого була втрата юридичної сили розписок попередньо написаних [PERSON] Загальна сума заборгованості всіх позичальників склала: 260442,00 грн. (борг [PERSON]) + 246800,00 (борг [PERSON]) + 31800,00 (борг [PERSON]) = 539042,00 грн.; 3675,0 + 445,0 = 4120,0 доларів США; та 106,0 євро. 28.10.2010 року був укладений договір про врегулювання боргових зобов'язань перед укладанням якого [PERSON] та [PERSON] повернули йому грошові кошти в сумі еквівалентній 11.100,00 доларам США, 106,00 Євро та визнали свої зобов'язання на суму 483.873,00 грн., що еквівалентно на час укладення договору у сумі 61160,00 доларів США. За графіком погашення заборгованості, передбаченим п.3.1. наведеного договору, [PERSON] та [PERSON] сплатили 21125,00 доларів США, про що він робив відмітки в договорі, зазначаючи повернення сум боргу в доларах США для зручності підрахунку. Таким чином, станом на 05.04.2012 року за [PERSON] та [PERSON] залишилась заборгованість за договорами позики 61160,00 доларів США - 21125,00 доларів США = 40035,00 доларів США. 05.04.2012 року було укладено додатковий договір до договору про врегулювання боргових зобов'язань, яким було пролонговано виконання боргових зобов'язань та передбачено новий графік погашення боргу, а саме сума боргу була зменшена до рівного числа та становила 320000,00 грн., що еквівалентно 40000,00 доларам США. За додатковим договором [PERSON] та [PERSON] сплатили суму 13748,00 доларів США, про що він, [PERSON] також зробив відмітки на додатковому договорі. Просив суд солідарно стягнути з [PERSON] та [PERSON] на його користь грошові кошти в сумі 272456,39 грн., які складаються з: з суми боргу 213691,28 грн., 3 % річних за порушення зобов'язань 1958,84 грн., проценти за користування відповідно до закону в сумі 56806,27 грн. (а.с.29-30). Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2013 року в задоволенні позовних вимог відмовлено, зустрічні позовні вимоги задоволено, стягнуто з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь [PERSON] заборгованість за договорами позики в сумі 272456,39 грн. (а.с.102-106). Додатковим рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропет-ровської області від 24 січня 2014 року встановлено, що заборгованість за договорами позики в сумі 272456,39 грн. складається з боргу в сумі 213691,28 грн., 3 % річних за порушення зобов'язань в сумі 1958,84 грн., процентів на суму несплаченого боргу на рівні облікової ставки НБУ в сумі 56806,27 грн. (а.с.127). В апеляційній скарзі (а.с.110-111) [PERSON] просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнивши позовні вимоги та відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог, оскільки: - в силу відсутності в судовому засідання 14.11.2013 року [PERSON] та [PERSON] оскаржуване рішення слід розглядати як заочне рішення ухвалено відповідно до положень гл.8 ЦПК України; - факт зазначення в розписках умов договору позики, як зазначає суд в оскаржуваному рішенні, не відповідає дійсності; - суд проігнорував положення ст.1047 ЦПК України та зводить розписки до договорів позики, зазначаючи про наявність підписів сторін на них, але підпис [PERSON] не міститься на жодних з них; - суд не прийняв до уваги те що [PERSON] пропустив строк позовної давності та не просив його поновити; - [PERSON] не є учасником судового провадження, а тому суд прийняв до уваги надані до зустрічного позову розписки, які є не належними доказами. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог та задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що між сторонами досягнуто всіх суттєвих умов по договорам позики (розпискам), а наявність у позивача за зустрічним позовом оригіналів розписок свідчить про невиконання боргових зобов'язань у відповідачів за зустрічним позовом. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). З матеріалів справи вбачається, що позивачі є боржниками відповідача за договорами позики, укладеними між сторонами шляхом надання позивачами розписок взамін отриманих коштів, ксерокопії яких долучені до справи, а оригінали досліджені в суді першої інстанції та в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції (а.с.41-48), з яких вбачається, що [PERSON] та [PERSON] в період 2008-2010 років отримали від [PERSON] позику на загальну суму 549642,00 грн., 3657,00 доларів США та 106,00 евро, а саме: - [PERSON] отримав від [PERSON] позики: 21.04.2008 року в сумі 42400,00 грн., 26.08.2008 року в сумі 247722,00 грн., 07.10.2008 року в сумі 12720,00 грн., в сумі 3657,00 доларів США та в сумі 106,00 евро, за якими [PERSON] виступає гарантом повернення боргів; - [PERSON] отримав від [PERSON] позики: 11.08.2008 року в сумі 53000,00 грн., за яким [PERSON] виступає гарантом повернення боргу, 26.06.2008 року в сумі 31800,00 грн., 16.12.2009 року в сумі 110000,00 грн.; - 15.03.2010 року [PERSON] та [PERSON] удвох отримали від [PERSON] позику в сумі 52000,00 грн. Згідно ч.1,2 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Тому доводи апеляційної скарги про те, що розписки не є договорами позики, а зазначені в розписках умови договору позики не відповідають дійсності, не можуть бути прийняті до уваги. Відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Позивачі з позовом до відповідача з підстав, передбачених ч.1 ст.1051 ЦК України, до суду не зверталися, договори позики, оформлені розписками, з цих підстав недійсними не визнані. Як вбачається зі справи, згідно з умовами «Договора об урегулировании долговых обязательств от 28.10.2010 года» та «Дополнительного договора от 05 апреля 2012 года к Договору об урегулировании долговых обязательств от 28.10.2010 г.», укладеними між сторонами, [PERSON] та [PERSON] узгодили з [PERSON] розмір заборгованості станом на 29.10.2010 року в сумі 483873,99 грн. та станом на 05.04.2012 року в сумі 320000,00 грн. та уклали угоду про солідарну відповідальність за повернення боргу за договорами позики (а.с.12,13). Зазначені договори відповідають вимогам ст.203 ЦПК України, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про їх визнання недійсними з підстав, передбачених ст.229 ЦК України. Розрахунок суду першої інстанції про задоволення зустрічних позовних вимог про стягнення заборгованості за договорами позики в сумі 213691,28 грн. узгоджується з розміром боргу, визнаного позичальниками за умовами вищевказаних договорів про врегулювання боргових зобов'язань та записами на цих договорах про отримання позикодавцем частини боргу. Такий висновок суду не суперечить розрахунку [PERSON] та [PERSON] станом на 25 липня 2012 року щодо документально підтвердженої суми боргу в розмірі 282437,22 грн., поверненої ними [PERSON] (а.с.74). Розрахунок суду першої інстанції щодо стягнення процентів на рівні облікової ставки НБУ (7,25 %) від суми несплаченого боргу за період з 24.10.2012 року (дата повного погашення боргу згідно з додатковою угодою від 05.04.2012 року) по 20.02.2013 року (дата подання зустрічного позову) за 110 днів в сумі 56806,27 грн. відповідає вимогам ч.1 ст.1048 ЦК України. Разом з тим, на думку апеляційного суду, судом першої інстанції безпідставно стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON]: - 3 % річних за порушення зобов'язань в сумі 1958,84 грн., розраховані за період з 24.102012 року по 20.02.2013 року, оскільки згідно до ч.2 ст.625 ЦК України 3 % річних підлягають стягненню лише у разі якщо інше не передбачено договором або законом і відповідно судом на підставі ч.1 ст.1048 ЦК України стягнуті проценти за користування позикою в розмірі облікової ставки Національного банку України; - борг в сумі 33600,00 грн., отриманий за розпискою від 16.04.2008 року [PERSON] (а.с.45), оскільки до [PERSON] позовні вимоги не були заявлені; - нараховані на цю позику в сумі 33600,00 грн. проценти за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ (7,25 %) за період з 24.10.2012 року по 20.02.2013 року за 110 днів в сумі 8932,00 грн. з розрахунку 33600,00 грн. х 7,25 % : 30 днів х 110 днів = 8932,00 грн.; З огляду на це колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення 3 % річних за порушення зобов'язань в сумі 1958,84 грн., боргу в сумі 33600,00 грн., процентів в сумі 8932,00 грн. підлягає скасуванню у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального права з ухваленням нового рішення про відмову у позові [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] в цій частині. Тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру стягнення, а саме: розмір загальної суми боргу зменшити з 272456,39 грн. до 227965,55 грн., розмір неповерненої позики зменшити з 213691,28 грн. до 180091,28 грн., розмір процентів зменшити з 56806,27 грн. до 47874,27 грн., розмір судових витрат, сплачених відповідачем при поданні зустрічного позову (а.с.35), зменшити з 2724,56 грн. до 2279,65 грн. Не можуть бути враховані доводи апеляційної скарги щодо застосування річного строку позовної давності до зустрічних позовних вимог [PERSON], з якими він звернувся 20 лютого 2013 року з додержанням вимог ч.1 ст.256 та ч.1 ст.264 ЦК України в межах строку позовної давності, оскільки останні платежі за договорами позики здійснені відповідачами 24 липня 2012 року (а.с.13). У зв'язку з викладеним і

Outcome: dismissed