Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

У липні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з відповідача заборгованості за Генеральною угодою б/н від 05.04.2014 року, укладеною між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] , в сумі 11459 грн. 14 коп., що складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 3357 грн. 52 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 3050 грн. 62 коп.; заборгованості за пенею та комісією в розмірі 4520 грн. 80 коп.; штрафу, відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди в розмірі 530 грн. 20 коп., яка утворилася станом на 19 червня 2019 року, посилаючись на порушення боржником своїх зобов`язань. 08 серпня 2019 року ухвалою суду відкрито провадження і справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання. Представник позивача у судове засідання не з`явився, у своїй заяві позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин. Про судові засідання останній повідомлявся судовими повістками, які направлялись за місцем його реєстрації та вручені йому особисто під підпис. Таким чином, [PERSON] був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи належним чином. При цьому слід зазначити, що на його адресу було направлено і копію ухвали про відкриття провадження, в якій встановлено строк для подання до суду відзиву на позовну заяву, однак, до теперішнього часу такого відзиву суду відповідачем також надано не було. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин, на підставі ст. 280 ЦПК України та зі згоди позивача суд вважає можливим ухвалити рішення при заочному розгляді справи. Крім того, суд вважає можливим, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою сторін, судове засідання проводити без фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. 05.04.2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, за умовами якої Банк надав останньому кредит у розмірі 3781,13 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості зі строком дії договору до 30.04.2016 року; відповідно до п.2.1 цієї Генеральної угоди погашення заборгованості здійснюється починаючи з «1» по «25» число кожного місяця шляхом надання відповідачем Банку грошових коштів (щомісячного платежу) для погашення заборгованості за кредитом у розмірі 189,21 грн. Відповідно п. 2.2 Генеральної угоди, на підставі ст. 212, 611, 651 ЦК України, вказаних в цій угоді, Умов та правил, сторони домовились, що строком повернення кредиту вважається 32 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф в розмірі 530,20 грн. Згідно з наданим банком розрахунком від 19.06.2019 року, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором від 05.04.2014 року станом на 19 червня 2019 року становить 11459 грн. 14 коп. та складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 3357 грн. 52 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 3050 грн. 62 коп.; заборгованості за пенею та комісією в розмірі 4520 грн. 80 коп.; штрафу, відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди, в розмірі 530 грн. 20 коп. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Статтею 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У Генеральній угоді, укладеній між позивачем та відповідачкою 09 лютого 2015 року, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки, такої як пеня та комісії та її визначеного розміру. А витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, в зв`язку з чим їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді пеню за порушення термінів виконання договірних зобов`язань та комісію; а також, що при укладенні договору з відповідачкою позивач дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Разом з тим, враховуючи, що відповідач фактично отримав та використав кошти позивача, які в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, а також, зважаючи на те, що угодою, яка підписана відповідачкою, обумовлені порядок та розмір нарахування відсотків за користування кредитом та відповідальність за неналежне виконання зобов`язання у виді штрафу та його розмір, суд стягує з відповідача як боржника на користь позивача в примусовому порядку, у відповідності до наданого позивачем розрахунку, який відповідачем в судовому засіданні не оспорювався, заборгованість за кредитом в розмірі 3357,52 грн. 32 коп., задовольнивши таким чином позов в цій частині. Разом з тим, як вбачається з розрахунку заборгованості [PERSON] за договором, останній місячний платіж ним внесено 15.07.2014 року. Наступний черговий платіж він повинен був сплатити до 25.08.2014 року, тому згідно п. 2.2 погоджених сторонами умов Генеральної Угоди, строк повернення кредиту це 32-ий день з моменту виникнення порушення (з 26.08.2014 року), тобто 28.09.2014 року. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) висловлено правову позицію про те, що проценти за кредитом нараховуються протягом строку кредитування; якщо строк кредитування закінчився або кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, то з цього моменту припиняється нарахування процентів за кредитом і позичальник зобов`язаний сплатити неустойку та суми, передбачені статтею 625 ЦК України; перебіг позовної давності починається по кожному окремому платежу з моменту прострочення його оплати; неустойка нараховується з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу, якщо такий платіж не було здійснено (аналогічно розраховується й позовна давність зі сплати неустойки по кожному платежу, але у межах спеціального строку давності - 1 рік); сплив позовної давності зі сплати основної суми заборгованості (тіла, процентів) є підставою для застосування строку давності і до додаткових вимог (штраф, пеня). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) висловлено правову позицію про те, що за наявності судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав (виконав не у повному обсязі), відсутня підстава для нарахування процентів за кредитним договором, оскільки строк дії договору змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, а права та інтереси кредитодавця в цих правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідач не подав до суду заяви про застосування строку позовної давності у спірних правовідносинах. Отже, враховуючи, що строком повернення кредиту, відповідно до умов Генеральної угоди, є 32-ий день, тобто з моменту виникнення порушення несплати чергового платежу 28.09.2014 року, а з позовом Банк звернувся 24 червня 2019 року - після закінчення строку дії договору, плата за користування кредитом та відсотки після 28.09.2014 року не повинні нараховуватись, а тому стягненню з відповідача підлягають 158,12 грн. - проценти за користування кредитом станом на 28.09.2014 року. При вирішенні питання про стягнення з відповідача неустойки (штрафу, передбаченому п. 2.2 Генеральної угоди) в сумі 530 грн. 20 коп., суд дійшов висновку про задоволення позову в цій частині, оскільки Генеральною угодою від 05.04.2019 року такі умови передбачені, угода містить підпис обох сторін за договором. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за пенею та комісією в розмірі 4520 грн. 80 коп., то вони задоволенню не підлягають за необґрунтованістю, оскільки не були погоджені сторонами у Генеральній угоді відповідальність за невиконання зобов`язання у вигляді комісії та розмір пені, що в цілому відповідає висновкам Верховного Суду викладених у Постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17. Отже, позов підлягає частковому задоволенню. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача також судові витрати по оплаті судового збору пропорційно задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 678 грн. 24 коп.. На підставі викладеного,

Outcome: partial