Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

У липні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення суми боргу, трьох відсотків річних, індексу інфляції, процентів посилаючись на те, що 20.11.2008 року [PERSON] та [PERSON] взяли у неї в борг 35.000,00 грн. після чого 15.09.2009 року [PERSON] взяв грошову суму в розмірі 6000,00 грн. і зобов'язалися повернути їх по факту продажу квартири, але до теперішнього часу борг відповідачі не повернули. Гроші вона позичала відповідачам на особисті потреби. Фактом підтвердження передачі грошей є розписка власноруч написана відповідачами. Також передачу грошей підтвердити свідок [PERSON] Протягом тривалою часу відповідачі уникають її, на її прохання про добровільне повернення боргу не реагують. Для неї ця сума є значною і невиконання відповідачами своїх зобов'язань ставить її в скрутне матеріальне становище, також ці гроші потрібні для лікування чоловіка, який потребує термінову операцію. Станом на 15.07.2014 року зобов'язання щодо повернення позики не було виконане. Загальна сума боргу становить 41.000,00 грн. сума з урахуванням 3 % річних за період прострочення з 20.11.2008 року по 14.07.2014 року складає 6.823,82 грн. загальна сума індексу інфляції складає 15.834,00 грн. Загальна сума заборгованості з урахуванням 3 % річних та з індексом інфляції складає 63.657,82 грн. Станом на теперішній час відповідачі ігнорують її законні вимоги і суму боргу не повернули. Уточнивши позовні вимоги позивач просила суд стягнути солідарно з відповідачів на її користь суму боргу позики в розмірі 41.000,00 грн.; стягну солідарно з відповідачів на її користь 3 % річних за прострочення повернення грошових коштів в розмірі 3669,75 грн.; стягнути солідарно з відповідачів на її користь індекс інфляції за прострочення повернення грошових коштів в розмірі 5.371,00 грн.; стягнути солідарно з відповідачів на її користь проценти від суми позики у розмірі 13.568,72 грн.; стягнути солідарно з відповідачів на її користь витрати по оплаті судового збору у розмірі 636,58 грн. (а.с.3-6,27-30). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2014 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь позивача суму боргу в розмірі 41.000,00 грн., 3 % річних у сумі 3669,75 грн. та індекс інфляції в сумі 5.371,00 грн. та судовий збір у сумі 500,40 грн., в решті заявлених вимог - відмовлено (а.с.65-68). В апеляційній скарзі (а.с.75-77) [PERSON] просить рішення суду скасувати в частині стягнення 3 % річних та індексу інфляції, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки: - суд не звернув увагу на те, що в розписці не зазначено строк виконання обов'язку щодо повернення грошових коштів, а тому враховуючи положення ч.2 ст.530 ЦК України та пред'явлення 31 липня 2014 року вимоги про повернення коштів, строк прострочення зобов'язання починається з 08 серпня 2014 року; - саме з 08 серпня 2014 року повинні нараховуватись 3 % річних та індекс інфляції, але суд нарахував ці суми з дати написання розписки. В іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржене. Позивач в запереченнях на апеляційну скаргу, вказала, що в суді першої інстанції відповідач [PERSON] давала пояснення про усні вимоги позивача з жовтня 2011 року, яка з'являлася з такими вимогами на роботу відповідача [PERSON] Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню з наступних підстав. Задовольняючи позовні вимоги позивача про стягнення 3 % річних та індексу інфляції від суми неповернутої позики, суд першої інстанції встановив, що відповідач [PERSON] отримав у позивача в борг грошові кошти на підставі розписки та на цей час борг не повернув а тому стягнув вказані суми за період прострочення з 01.10.2011 року по 25.09.2014 року. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Встановивши факт отримання відповідачем та неповернення грошових коштів, суд першої інстанції не звернув уваги на відсутність між сторонами домовленості про строк повернення позики. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором; якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. За змістом розписки вбачається, що строк повернення позики не встановлений. В суді першої інстанції відповідач [PERSON] заперечував проти позову саме в частині застосування вимог ст.625 ЦК України за вказаний позивачем період з посиланням на відсутність вимоги про повернення позики. Задовольняючи уточнені позовні вимоги про стягнення 3 % річних та індексу інфляції від суми неповернутої позики за період часу з 01.10.2011 року по 25.09.2014 року, суд першої інстанції запереченням відповідача оцінки не надав. Таким чином всупереч вимогам ст.ст.214,215 ЦПК України суд не вирішив питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, не зазначив мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, та бере до уваги або відхиляє докази. Тому рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає зміні в частині розміру стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми. Зі справи вбачається, що з письмовою вимогою про повернення позики позивач до відповідача [PERSON] не звертався. Посилання позивача на пояснення відповідача [PERSON] про усні звернення позивача до відповідача [PERSON] про повернення позики не можуть бути враховані, оскільки такі пояснення не можуть бути визнані належними доказами. Згідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З матеріалів справи вбачається, що позивач двічі звертався до суду 31.07.2014 року з позовом до відповідачів та 25.09.2014 року з уточненим позовом, до звернення до суду з позовом з письмовою вимогою про повернення позики позивач до відповідачів не зверталась. Тому при розрахунку індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми слід виходити з часу прострочення з моменту звернення позивача до суду з врахуванням заперечень відповідача [PERSON], а саме з 50 днів прострочення. З урахуванням цього розмір індекс інфляції становить 1525,20 грн. з розрахунку: 41000,00 грн. х 1,0372 - 41000,00 грн. = 1525,20 грн., а три проценти річних від простроченої суми становлять 168,49 грн. з розрахунку: 41000,00 грн. х 3 % : 365 дн. х 50 дн. = 168,49 грн. Зазначені суми підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача, а в іншій частині в позові до [PERSON] позивачу слід відмовити. У зв'язку з викладеним і

Outcome: approved