Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

У квітні 2021 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 28 лютого 2002 року він працює інженером 2 категорії у виробничому підрозділі Коростенської дирекції залізничних перевезень Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» (далі - ВП Коростенської ДЗП РФ «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця») та отримує заробітну плату в установленому розмірі посадового окладу/тарифної ставки згідно із штатним розписом у сумі 6 545,00 грн (з 01 липня 2019 року), враховуючиапс й надбавку за вислугу років, безперервний стаж роботи в залізничній галузі. Однак, позивач зазначає, що 01 липня 2019 року до Галузевої угоди, укладеної між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками на 2002-2006 роки, із останніми змінами і доповненнями, внесеними 29 грудня 2018 року (далі - Галузева угода) та Колективного договору у ВП Коростенської ДЗП РФ «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця», укладеного на 2002-2006 роки між Державною адміністрацією залізничного транспорту та профспілками були внесені зміни, згідно із якими розмір його посадового окладу має становити 9 297,00 грн, не враховуючи надбавок за вислугу років та безперервний стаж роботи в залізничній галузі. Позивач, посилаючись на викладене, а також те, що неодноразово звертався до відповідача щодо підвищення заробітної плати відповідно до умов Галузевої угоди, однак листами відповідача йому відмовлено у збільшенні заробітної плати, тим самим, не виконано п. п. 3.2.1, 3.2.2 згаданої вище Галузевої угоди, чим також вчиняється бездіяльність по оплаті праці, просить суд зобов`язати АТ «Укрзалізниця» збільшити йому заробітну плату на 25 % інженера 2 категорії у ВП Коростенської ДЗП РФ «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця», зі збереженням міжрозрядних і міжпрофесійних співвідношень з 01 липня 2019 року. Ухвалою судді від 20 квітня 2021 року відкрито провадження в указаній цивільній справі для розгляду за правилами спрощеного провадження. 01 липня 2021 року до Печерського районного суду міста Києва надійшов відзив від представників відповідача - Стоян М.М., Помазанової М.В. на вказаний позов, в якому останні просять у позові відмовити, посилаючись на те, що за змістом Галузевої угоди відбувається сумарне річне підвищення заробітної плати на не менше, ніж 25 відсотків, а не з першого місяця поточного року, як помилково вважає [PERSON] ; у 2019 році АТ «Укрзалізниця» недоотримано 45 % чистого прибутку (недовиконано план), в тому числі, й через введення карантину, зупинення перевезень та роботи підприємств, скороченням робочого тижня, що й вплинуло на рівень заробітної плати; у 2018-2019 роках підвищення заробітної плати відбулося за рахунок нового положення про оплату праці, згідно з яким забезпечення підвищення рівня заробітної плати не відбувалося виключно за рахунок збільшення тарифних ставок/посадових окладів, а й за рахунок додаткової заробітної плати, інших заохочувальних і компенсаційних виплат; на 2021 рік у АТ «Укрзалізниця» передбачено підвищення заробітної плати працівників товариства на 8 % з лютого місяця, а з 01 червня цього ж року - на 10 % тарифні ставки і посадові оклади. Крім того, збільшено на 25 % добові на відрядження, та не має заборгованості із заробітної плати, а при сприятливому фінансовому кліматі будуть виконані й умови Галузевої угоди щодо підвищення рівня заробітної плати, зокрема її п.п. 3.2.1., 3.2.2., через те, що вказане питання прямо залежить від фінансового стану відповідача. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Направив суду письмову заяву, в якій просить справу слухати за його відсутності, позов підтримує та просить задовольнити, виходячи з мотивів, викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Представник третьої особи в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених [PERSON] у позовній заяві. Суд, заслухавши заперечення представника відповідача, пояснення представника третьої особи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що, починаючи з 28 лютого 2002 року, позивач працював на різних посадах ВП Коростенської ДЗП РФ «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» та 08 вересня 2015 року переведений на посаду інженера 2 категорії технічного відділу, на якій перебуває по цей час. Галузевою угодою, укладеною з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин залізничників, встановлені для працівників галузі мінімальні і обов`язкові для врахування на подальших рівнях колективних переговорів галузеві норми в оплаті і умовах праці, пільги, трудові та соціальні гарантії (п. 1.4.). Відповідно до п. 1.5. вказаної Галузевої угоди її положення є обов`язковими для застосування при укладанні колективних договорів залізниць та їх структурних підрозділів, підприємств, організацій і установ залізничного транспорту. Положення Галузевої угоди в повному обсязі поширюються на працівників основної і промислової діяльності залізниць, працівників підприємств і організацій підпорядкованих Укрзалізниці, працівників апарату Укрзалізниці, виборних та штатних працівників профспілкових органів, а також працівників акціонерних товариств, корпоративні права яких передані в управління Укрзалізниці (п. 2.1. цієї Галузевої угоди). Абзацом 2 п. 3.2.1. Галузевої угоди передбачено зобов`язання Укрзалізниці домагатися підвищення заробітної плати залізничників не нижче темпів зростання заробітної плати в галузях економіки та забезпечувати підвищення рівня заробітної плати не менше ніж на 25 відсотків щороку. Пунктом 3.2.2. згаданої Галузевої угоди встановлено також обов`язки відповідача здійснювати підвищення заробітної плати шляхом перегляду тарифних ставок і посадових окладів зі збереженням міжрозрядних та міжпрофесійних співвідношень, але не рідше одного разу на рік. При цьому, п. п. 2.2., 2.3. цієї Галузевої угоди передбачено, що вона набуває чинності з 01 січня 2002 року і діє до укладення нової Галузевої угоди. Жодна із сторін в період дії Галузевої угоди не може припинити виконання взятих на себе зобов`язань. Судом встановлено та сторонами визнається і не заперечується, що на цей час положення цієї Галузевої угоди, які поширюються, в тому числі, й на позивача, діють безпосередньо, а отже, є обов`язковими для виконання для всіх підприємств залізничного транспорту, що перебувають у сфері відання відповідача. Поряд із цим, судом з`ясовано, що згідно із довідкою начальника Коростенської дирекції залізничних перевезень, датованою 25 лютого 2021 року вих. № ДН-4-01-4/402, розмір посадового окладу [PERSON] інженера 2 категорії технічного відділу за період 2018-2020 роки складав: з 01 грудня 2017 року - 5 643,00 грн; з 01 квітня 2018 року - 5 950,00 грн; з 01 липня 2019 року по теперішній час - 6 545,00 грн. Тобто, всупереч п. 3.2.1. Галузевої угоди не забезпечено позивачу підвищення рівня заробітної плати не менше ніж на 25 відсотків щороку, починаючи з 01 липня 2019 року. Вказаний факт не заперечується й самим відповідачем, який на неодноразові звернення [PERSON] щодо, в тому числі, й здійснення підвищення заробітної плати, листами від 13 та 18 січня 2021 року повідомляв позивача, крім іншого, й про те, що за підсумками діяльності 2019 року АТ «Укрзалізниця» отримано майже вдвічі менший прибутковий фінансовий результат, ніж було заплановано, а тому правові підстави для виконання вимог про виплату винагород за підсумками роботи за 2019 рік відсутні; питання щодо підвищення тарифних ставок і посадових окладів прямо залежить від фінансового стану підприємства, до якого серйозні корективи внесені установленням карантину на всій території України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі - Постанова № 211); у АТ «Укрзалізниця» відсутня заборгованість по заробітній платі перед працівниками товариства. Відповідно до ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю. Частина 2 ст. 3 КЗпП України передбачає можливість установлення особливостей праці, тобто особливостей правового регулювання певних трудових відносин, надаючи окремим підприємствам, установам, організаціям право регулювати трудові відносини їхніми статутами, положеннями. За змістом ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 98 КЗпП України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. Крім того, згідно зі ст. 5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі, зокрема, й галузевих угод. За змістом ст. 8 Закону України «Про колективні договори і угоди» угодою на галузевому рівні регулюються галузеві норми, зокрема щодо: нормування і оплати праці, встановлення для підприємств галузі (підгалузі) мінімальних гарантій заробітної плати відповідно до кваліфікації на основі єдиної тарифної сітки по мінімальній межі та мінімальних розмірів доплат і надбавок з урахуванням специфіки, умов праці окремих професійних груп і категорій працівників галузі (підгалузі); умов зростання фондів оплати праці; встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці. Статтями 14, 15 вказаного Закону встановлено, що договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів. Норми колективного договору, що допускають оплату праці нижче від норм, визначених генеральною, галузевою (міжгалузевою) або територіальною угодами, але не нижче від державних норм і гарантій в оплаті праці, можуть застосовуватися лише тимчасово на період подолання фінансових труднощів підприємства терміном не більш як шість місяців. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. Згідно із ст. 22 Закону України «Про оплату праці» суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Також ч. 1 ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачає, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали, при цьому положення галузевої угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду, яка набирає чинності з дня її підписання представниками сторін або з дня, зазначеного в угоді, а після закінчення строку дії, угода продовжує діяти до того часу, поки сторони не укладуть нової або не переглянуть чинної, якщо інше не передбачено угодою (ст. 9 згаданого Закону). Таким чином, роботодавець не вправі в односторонньому порядку відмовитися від виконання норм Галузевої угоди, не визнавати її, довільно тлумачити її положення, зменшуючи сферу дії згаданого документа або звужуючи якісь права іншої сторони. При цьому, АТ «Українська залізниця» не конкретизовано та не обґрунтовано жодним чином існування фінансових труднощів у товаристві та їх періоду, що надавало б право останньому як роботодавцю, відповідно до вимог ч. 2 ст. 14 Закону України «Про оплату праці», як тимчасовий захід, здійснювати оплату праці нижче від норм, визначених Галузевою угодою, лише з терміном не більше як шість місяців, так само, як і не надано підтверджень існування у товаристві відповідної норми колективного договору, що б допускала таке зменшення. Також суд зазначає, що хоча й джерелом фонду заробітної плати, є, в тому числі, й частина чистого прибутку підприємства, проте, посилання відповідача на недоотримання АТ «Українська залізниця» величини можливого (планового) прибутку, як на правову підставу для звільнення від обов`язку по оплаті праці працівників відповідно до умов Галузевої угоди, є безпідставним, через те, що роботодавцем не надано підтверджень того, що фактично отримана сума прибутку останнім не є достатньою для здійснення відповідних виплат. При цьому, за змістом ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку, а відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами (ст. 130 згаданого Кодексу), однак, звичайний (пересічний) найманий працівник не може відповідати гарантованою йому положеннями Галузевої угоди зміною в бік збільшення розміру заробітної плати тарифної сітки (схеми посадового окладу), через зміну рівня того чи іншого показника рентабельності підприємства, яке залежить виключно від зміни економічних та організаційно-технічних факторів виробництва та реалізації продукції (робіт та послуг), функції по підвищенню та обов`язки по розробці та аналізу яких покладено виключно на керівництво та правління відповідача. За аналогічних підстав, судом не можуть бути взяті до уваги й посилання АТ «Укрзалізниця» й на запроваджений відповідно до Постанови № 211 в державі карантин, як на підставу невиконання положень п. 3.2.1. Галузевої угоди, попри який товариство отримало прибуток, а не збитки, про що й ним самим зазначається. Що ж стосується посилань відповідача на неправильне тлумачення позивачем положень Галузевої угоди, зокрема, на те, що у п. 3.2.1 цієї угоди йдеться виключно про сумарне протягом року підвищення заробітної плати, то суд, зазначає, що по-перше, як встановлено вище, посадовий оклад позивача взагалі не збільшувався протягом більше двох років та, починаючи з 01 липня 2019 року і по цей час становить 6 545,00 грн, й така обставина стороною АТ «Укрзалізниця» жодним чином не спростована, а, по-друге, таких вимог про тлумачення змісту Галузевої угоди позивач не ставив. При цьому, стороною відповідача також суду не надано підтверджень існування у товаристві конкретного діючого положення про оплату праці, а також жодного доказу забезпечення на підставі такого локально-правового акта підвищення рівня заробітної плати [PERSON] конкретно за рахунок додаткової заробітної плати, інших заохочувальних і компенсаційних виплат, хоча за змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, роботодавцем не підтверджено документально звільнення від обов`язковості застосування для нього норм Галузевої угоди на підставі норм чинного законодавства, у зв`язку із чим, суд, вважає, що АТ «Укрзалізниця» не додержано законодавство про працю, без належних правових підстав не застосовано свої повноваження не виконано зобов`язання як сторони Галузевої угоди по забезпеченню [PERSON] підвищення рівня заробітної плати згідно з її п. 3.2.1. Разом із тим, за змістом ст. 5 ЦПК України, суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного роботодавцями, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення. Перебирання непритаманних суду повноважень органу, установи чи організації не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції. Дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Перебирання на себе органом судової влади некомпетентних повноважень не є ефективним способом захисту прав учасника процесу. Тобто, суд не повинен визначати спосіб його виконання у тому випадку, якщо законом повноваження роботодавця визначено дискреційно, тобто роботодавець наділений правом обирати варіант своєї процесуальної поведінки на власний розсуд з-поміж усіх, дозволених законом. Враховуючи те, що позивач, заявляючи вимоги, не ставить питання про стягнення конкретних визначених сум, що підлягають виплаті на його користь, а лише просить зобов`язати відповідача збільшити йому заробітну плату на 25 %, поряд із цим Галузевою угодою встановлено обов`язок роботодавця саме по забезпеченню підвищення рівня заробітної плати не менше, ніж на 25 % щороку, тобто по створенню надійних умов для здійснення такого підвищення та його гарантування на мінімальному рівні - 25 %. При цьому, не виключається можливість і не обмежується суб`єктивне право відповідача щодо встановлення, не виключно вищевказаного (на 25 %), однак і більшого розміру підвищення рівня заробітної плати, тому суд вважає, за доцільне та правильне зобов`язати АТ «Українська залізниця» здійснити перерахунок заробітної плати, саме згідно зі змістом абз. 2 п. 3.2.1. Галузевої угоди, обов`язки по виконанню якого останнє й прийняло на себе як роботодавець і одночасно одна із сторін зобов`язання. При визначенні періоду щодо здійснення відповідних нарахувань, суд зазначає початковий термін, з огляду на вимоги позивача та встановлений ст. ст. 2,13 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного судочинства, - починаючи з 01 липня 2019 року, а кінцевий термін встановлюється по дату ухвалення рішення, з огляду на ст. 4 цього ж Кодексу, за змістом якої процесуальний закон не передбачає захисту судом цивільних прав та інтересів на майбутнє. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч. ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За правилами ч. 2-4 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Звертаючись до суду з вимогою про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, позивач вказав на те, що розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 5 000 грн., при цьому надав договір про наданні професійної правничої допомоги від 24 березня 2021 року та розрахунок витрат. Однак стороною позивача не надано документи на підтвердження оплати позивачем професійних послуг адвоката, тому слід дійти висновку про відсутність підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Ураховуючи наведене, підстави для задоволення позову в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial