Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач звернувся з позовом про визнання договору купівлі-продажу удаваним до відповідача, в якому прохає визнати договір купівлі-продажу квартири № [NUMBER], укладений 27.11.2012 року, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON], який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Гадяцького районного нотаріального округу [PERSON] - удаваним правочином та розірвати вказаний договір; а також визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки № [NUMBER], укладений 27.11.2012 року, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON], який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Гадяцького районного нотаріального округу [PERSON] - удаваним правочином та розірвати вказаний договір. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 27.11.2012 року між ним та відповідачем були укладені вищезазначені договори. Укладанню договорів купівлі-продажу передувала домовленість між ним і [PERSON] про те, що остання буде забезпечувати його доглядом довічно. Тобто фактично був намір укласти договір довічного утримання, оскільки враховуючи його похилий вік та матеріальну забезпеченість була необхідність стороннього догляду, а також матеріальної підтримки. Кошти по договору-купівлі продажу не передавались, будинок залишився у моєму користуванні до цього часу. Послуги для оплати комунальних послуг, а також здійснення інших закупок оплачувались його карткою [PERSON], на яку надходила пенсія. З 08.01.2014 року [PERSON] здійснювала догляд за позивачем, проте з початку травня 2015 року вона фактично припинила здійснювати догляд за ним. З огляду на це [PERSON] вважає, що дані договори купівлі - продажу, які були укладені з метою, забезпечення його доглядом, повинні бути визнані удаваними, тобто такими, що приховують договір довічного утримання, а останній - розірваний у зв'язку з неналежним виконанням умов договору, тому звернувся з даним позовом. Після всіх уточнень позовних вимог позивач прохав стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на його користь солідарно 22420 грн.; стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] 12000 грн.; визнати договір купівлі - продажу квартири № [NUMBER] від 27.11.2012 року, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON], який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Гадяцького районного нотаріального округу [PERSON] - удаваним правочином та розірвати вказаний договір; визнати договір купівлі - продажу земельної ділянки № [NUMBER] від 27.11.2012 року, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON], який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Гадяцького районного нотаріального округу [PERSON] - удаваним правочином та розірвати вказаний договір. Уточнені вимоги обґрунтовані тим, що відповідач [PERSON] користувалась пенсійними коштами позивача на власний розсуд. Так, згідно виписки з Приватбанку від 06.05.2015 року, позивачу було нараховано пенсійних коштів в сумі 40620 грн., із яких відповідач [PERSON] 18200 грн. передала [PERSON], а решту - 22420 грн. використала на власні потреби без дозволу власника коштів [PERSON] Крім того позивачем було передано [PERSON] на зберігання 12000 грн., якими відповідач також недобросовісно заволодів. Через канцелярію суду надійшли письмові заперечення відповідача [PERSON], в яких вона прохала суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON], та які обґрунтовані тим, що з 1999 року вони з [PERSON] є сусідами та мали дружні невимушені стосунки. Восени 2012 року він запропонував купити в нього його квартиру № 1 за 16000 (шістнадцять тисяч) доларів США, на пояснив, що хоче поїхати до сина в місто Хорол на постійне проживання, на що відповідач погодилась. 27 листопада 2012 року вони оформили у нотаріуса [PERSON] договори купівлі-продажу квартири № 1 з господарськими спорудами та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS]. Перш ніж їхати до нотаріуса, вона розрахувалась з позивачем, після чого звернулись до нотаріуса [PERSON], яка посвідчила вищезазначені договори купівлі-продажу. [PERSON] зазначає також, що між нею та відповідачем ніколи в житті не виникали розмови про його довічне утримання взамін на вказане майно, як стверджує позивач. Також, відповідач заперечувала відносно незаконного присвоєння грошових коштів, а також, що відносно переведення нею пенсійного рахунку позивача з Ощадного банку до КБ Приватбанк, оскільки це неможливо за всіма вимогами банків. Позивач це зробив самостійно, без її участі. У грудні 2015 року позивач подав до поліції заяву, де обвинувачував її у заволодінні його коштами у сумі понад 40000 грн., проте при перевірці поліцією встановлено, що жодних протизаконних дій щодо [PERSON] нею не вчинялись, а його обвинувачення - безпідставні. Також, відповідач [PERSON] через канцелярію суду надав свої заперечення відносно позову, із яких вбачається, що восени 2012 року його сусід, [PERSON], запропонував купити в нього його квартиру №1 за 16000 доларів США, і пояснив, що хоче поїхати до сина в місто Хорол на постійне проживання, на що вони з дружиною погодились. 27 листопада 2012 року вони оформили у нотаріуса [PERSON] договори купівлі-продажу квартири №1 з господарськими спорудами та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS]. Гроші за нерухомість [PERSON] отримав від них в повному обсязі, про що зазначено в договорах купівлі-продажу та підтверджено неодноразово самим позивачем у попередніх судових засіданнях з приводу законності цих самих договорів купівлі-продажу. В той час і по теперішній між ним і [PERSON] ніколи в житті не виникали і не велися розмови про його довічне утримання, він ніколи не пропонував доглядати за позивачем взамін на вказане майно. Від [PERSON] він кошти не отримував та не використовував на власні потреби. В судовому засіданні [PERSON] свої позовні вимоги підтримав та прохав суд їх задовольнити. Суду пояснив, що йому дана квартира належить на праві приватної власності з 2006 року. 29.11.2012 року ним було оформлено договір купівлі-продажу даного будинку, який наразі знаходиться в його користуванні. Укладенню договору передувала домовленість про здійснення його утримання. З моменту укладання вищезазначеного договору [PERSON] надавала йому допомогу: доглядала, прала, готувала їжу, проте сім'я [PERSON] отримала квартиру в м. Миргород, куди в серпні 2013 року переїхали на постійне проживання. За кілька днів до переїзду відповідач запропонувала найняти жінку, яка буде виконувати її обов'язки по його догляду, за що сплачуватиме власні кошти. Спочатку це була [PERSON], яку через деякий час було звільнено, потім 6 місяців працювала [PERSON], яку також було звільнено. Згодом він домовився, щоб догляд за ним здійснювала сім'я [PERSON], які проживають неподалік від нього, за що він сам їй сплачував. Також зазначив, що сім'я [PERSON] обманним шляхом заволоділи його карточкою, при цьому, карточку із «Сбербанку» у «Приватбанк» він не переробляв, значна кількість коштів пішла не за призначенням. Крім цього, він має сина, який його не утримує, оскільки в свій час колишня дружина забрала сина і лише вона займалась його утримуванням, тому наміру переїжджати не було. Кошти за будинок йому не передавали, питання щодо зняття з реєстрації не ставилось ні нотаріусом, ні відповідачем. Крім цього, ним було передано [PERSON] грошові кошти у сумі 12 000 грн. на випадок смерті позивача для його поховання, які були складені в конверт. Платіжну картку він [PERSON] не давав, а віддав її добровільно [PERSON] для здійснення нею витрат на продукти, комунальні послуги і т.д., оскільки була домовленість щодо його утримання. Представник позивача - адвокат Дмитренко О.І. у дане судове засідання не з'явилась, надавши заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги [PERSON] підтримує повністю. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала та прохала суд відмовити в їх задоволенні. Суду пояснила, що вона з вересня 1999 року проживала зі своєю сім'єю в іншій частині будинку, по сусідству з позивачем та [PERSON], з якими мала дружні відносини, доки між позивачем та [PERSON] не почали виникати суперечки, внаслідок чого в неї з останньою інколи виникали конфлікти. У 2011 році, після врегулювання судових спорів з [PERSON], позивач запропонував їм придбати його частину будинку, оскільки він збирається поїхати до сина в м. Хорол. Вони з чоловіком вирішили придбати дану частину будинку для розширення власного домоволодіння, щоб забрати до себе його матір, оскільки остання на той час дуже хворіла. 27.11.2012 року вона віддала позивачу кошти у сумі 16 000 доларів США та 32 000 грн. відповідно до домовленості, після чого вони направились до приватного нотаріуса [PERSON], яка посвідчила дані договори купівлі-продажу. Нотаріус пропонувала позивачу укласти договір довічного утримання, проте він зазначив, що бажає укласти саме договір купівлі-продажу. Питання зняття з реєстрації вони не обговорювали, оскільки [PERSON] попрохав ще деякий час там пожити до вирішення власних питань. Крім цього, [PERSON] мав звільнити будинок до Нового року, проте у грудні 2012 року померла мати чоловіка. На той час в даній квартирі також була зареєстрована [PERSON], проте вона погодилась зняти себе з реєстрації у жовтні 2014 року. Про договір довічного утримання вона дізналась лише з позовної заяви, на укладення даного договору ніколи б не погодилась. Комунальні послуги оплачувала вона з карточки позивача за допомогою Інтернету через «Приват24», догляд та утримання не здійснювала, проте інколи допомагала завантажити білизну в пральну машинку та пригощала їжею, яку готувала для своєї сім'ї. Коли стало відомо, що вони переїжджають до м. Миргород, [PERSON] запитав у неї чи не знає вона осіб, які могли б його доглянути, тому вона запропонувала йому [PERSON]. Розрахунок з нею здійснював [PERSON] Через деякий час він попрохав, щоб вона звільнила [PERSON] та знайшла когось іншого, в зв'язку з чим вона запропонувала [PERSON], від якої через деякий час він знову відмовився, після чого вона запропонувала [PERSON]. На прохання [PERSON], картка останнього перебувала в неї до травня 2015 року, гроші передавала через знайомих, декілька разів купувала йому продукти, проте це не мало систематичний характер. Про наявність інших заощаджень у позивача їй нічого невідомо. [PERSON] передавав їй грошові кошти у конверті разом з документами, але вона їх не перераховувала. Кошти, які були передані їй [PERSON] та кошти з його карточки, яку він їй передав добровільно, витрачалися за його проханням, зокрема, на комунальні послуги, а решту - вона знімала та клала в конверт або передавала йому. Представник відповідача - адвокат Заєць В.П. заперечував щодо позовних вимог та прохав суд відмовити у їх задоволенні, вважає договір купівлі-продажу квартири та земельної ділянки дійсними, оскільки сам позивач у цивільній справі за позовом [PERSON] про скасування вищезазначених договорів підтримував їх дійсність, а також у зв'язку з цим подавав апеляційну скаргу, в якій прохав залишити дані договори чинними. Крім того, між позивачем та відповідачами не укладалось жодних договір щодо використання коштів позивача. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував відносно задоволення вимог позивача [PERSON], оскільки останній сам запропонував їм придбати свою частину будинку та повідомляв їм, що збирається до сина в м. Хорол, тому домовленості щодо довічного утримання не було. З 1999 року вони позивачу допомагали. Особисто він не користувався карткою [PERSON], а всі платежі здійснювала його дружина - [PERSON] Третя особа - приватний нотаріус Гадяцького районного нотаріального округу Полтавської області [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала та прохала суд відмовити в їх задоволенні. Суду пояснила, що 27.11.2012 року сторони з'явились до неї для посвідчення договору. Нею було з'ясовано, що в даній квартирі прописані дві особи, після чого запитала чи є в них відносини по утриманню та запропонувала укласти договір довічного утримання, на що [PERSON] відповів, що бажає укласти договір купівлі-продажу. Після цього, вона запитала у [PERSON] чи бере остання на себе зобов'язання утримувати [PERSON], на що вона відповіла, що не бажає та зазначила, що віддала останньому гроші. Для відповідача було несуттєво, що у даному домоволодінні знаходяться зареєстровані особи. Право власності [PERSON] на ? частину сараю не було зареєстровано в жодному реєстрі. Також, у договорі [PERSON] власноручно зазначено, що договір ним прочитано. Позивачу було відомо, що він укладає саме договір купівлі-продажу, а не договір довічного утримання. Крім цього, [PERSON] їй повідомив, що з ним проведено розрахунок за вказане майно у сумі відповідно до проведеної оцінки, що було відображено в договорі. Третя особа - [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримала, прохала їх суд задовольнити. Суду пояснила, що з 1987 року вона проживала в [ADDRESS] в будинку, який спільно придбали та добудовували з [PERSON] Про укладення договору купівлі-продажу квартири вона дізналась навесні 2013 року від [PERSON], який намагалась розірвати. Сім'я [PERSON] часто втручалась в їх життя, [PERSON] цілими днями спілкувався з [PERSON] Виписалась з будинку приблизно у 2015 році через скандал з сім'єю [PERSON]. [PERSON] інколи пригощала [PERSON] їжею, прала. Також, вона від [PERSON] отримала аванс за ? частину сараю у сумі 7 200 грн. У 2015 році [PERSON] повідомив їй, що сім'я [PERSON] його обдурили. Свідок [PERSON] суду показала, що [PERSON] їй телефонувала та попрохала надавати [PERSON] допомогу по господарству, за що від нього буде отримувати 300 грн. на місяць. Вона здійснює догляд за [PERSON] з квітня 2015 року по даний час за що за їх спільною домовленістю отримує від нього гроші. Свідок [PERSON] суду показала, що працює в соціальній сфері по обслуговуванню пенсіонерів. В серпні 2013 року, через її подругу [PERSON], [PERSON] запропонувала їй роботу по догляду за [PERSON] Остання їй повідомляла, що [PERSON] вони доглядають до смерті. Гроші їй віддавав [PERSON] У листопаді в неї захворіла дочка, в зв'язку з чим вона просила у [PERSON] гроші на лікування, на що той відповів, що грошей в нього немає, карточку забрав [PERSON]. У вересні 2014 року після її сварки з [PERSON], їй зателефонувала [PERSON] та повідомила, що вона більше не працює. Також повідомила, що ображена на сім'ю [PERSON], оскільки вони забрали кошти [PERSON], які б він міг позичити їй на лікування дочки. Свідок [PERSON] суду показала, що восени 2012 року до неї прийшла [PERSON] з документами для погодження меж земельної ділянки та повідомила, що вони уклали фіктивний договір купівлі-продажу, щоб виселити [PERSON] В період 2011-2012 років сім'я [PERSON] купували квартиру в м. Полтава, в зв'язку з чим позичали в неї гроші, проте ще до укладення договору купівлі-продажу з позивачем, кошти їй було повернено. Вже в телефонній розмові [PERSON] їй повідомила, що договір був справжній, за що [PERSON] отримав гроші. Від [PERSON] про фіктивність договору нічого не чула. Свідок [PERSON] суду показала, що з осені 2013 року по квітень 2015 року вона проживала в квартирі [PERSON] У жовтні 2014 року [PERSON] попрохала надавати [PERSON] допомогу, а саме: зварити їсти чи щось випрати за плату у сумі 400 грн., які [PERSON] повертала із плати за оренду квартири. Вона надавала послуги [PERSON] з жовтня 2014 року по лютий-березень 2015 року. Також, [PERSON] говорила, що допомагає [PERSON], купувала йому продукти, які самостійно привозила чи передавала, проте за чиї кошти вони придбавались - не пояснювала. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, третіх осіб, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 27.11.2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договори купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (далі - договір купівлі-продажу квартири) та земельної ділянки площею 0,0865 га, розташованої за вищезазначеною адресою (далі - договір купівлі-продажу земельної ділянки), що посвідчені приватним нотаріусом Гадяцького районного нотаріального округу Полтавської області [PERSON], що підтверджується копіями відповідним договорів в матеріалах справи. Цього ж дня приватним нотаріусом Гадяцького районного нотаріального округу Полтавської області [PERSON] було зареєстровано договір купівлі-продажу квартири, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру правочинів № 12183026 від 27.11.2012 року. Із змісту п.п. 5, 11 вищезазначених договорів вбачається, що продаж зазначеної квартири за домовленістю сторін здійснюється за 96 000 грн., а земельної ділянки - за 32 000 грн., які [PERSON] одержав від [PERSON] повністю до підписання цього договору. Сторони підтвердили, що вони не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті договору, їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі, правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Згідно п. 15 договору купівлі-продажу квартири, зміст цього договору, вимоги п. 7, 9 Правил користування приміщення житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року за № 45, зміст ст. 210 Цивільного кодексу України - щодо державної реєстрації правочину, ст. 215-220, 225, 229-236 - щодо недійсності правочину та його правові наслідки, ст. 334, 655, 657 - щодо поняття договору, його форми та моменту набуття права власності за договором, ст. 65 Сімейного кодексу України, стосовно спільного сумісного майна подружжя, а також правові наслідки укриття розміру дійсної продажної ціни відчужуваної квартири, нотаріусом роз'яснено. Відповідно до п. 12 договору купівлі-продажу земельної ділянки, зміст ст. 81 Земельного Кодексу України - підстави набуття права власності на земельну ділянку, ст. 103-109 - поняття добросусідства, ст. 120 - наслідки переходу права власності на земельну ділянку при переході права власності на будинок, ст. 125 - виникнення права власності на земельну ділянку, ст. 126 - документи, що посвідчують право на земельну ділянку, ст. 202 - про державну реєстрацію земельної ділянки, п. 167.2 ст.167. та ст.172 Податкового кодексу України, щодо сплати податку з доходу фізичних осіб, нотаріусом роз'яснено. При цьому, в кінці даних договорів [PERSON] було зазначено, що договір ним прочитано, під чим він поставив підпис. Відповідно копії квитанцій, до часу укладення договорів купівлі-продажу з позивачем, подружжям [PERSON] здійснювалась купівля валюти, а саме - доларів США. Як вбачається копій відповідних виписок, з карткового рахунку [PERSON], здійснювалась оплата комунальних послуг, засобів мобільного зв'язку, а також відбувалось зняття готівки в м. Миргород, Полтава та Гадяч. Крім цього, із копії ощадної книжки від 07.02.2012 року вбачається, що [PERSON] мав рахунок у ВАТ «Державний ощадний банк України», рахунок № [NUMBER], на який приходили грошові кошти, а потім знімалися. Відповідач у судовому засіданні не заперечувала відносно здійснення нею оплати комунальних послуг та зняття готівки з пенсійної картки [PERSON], проте пояснила, що діяла лише на прохання останнього. Згідно копії розписки від 18.10.2014 року, [PERSON] зобов'язалась до 19.10.2015 року здійснити купівлю-продаж сараю «Д», та земельної ділянки під ним, що належить [PERSON] на підставі рішення Гадяцького районного суду від 19.06.2014 року після оформлення останньою відповідних документів за 25 000 грн. При цьому, [PERSON] надано завдаток у сумі 7 200 грн. Дана обставина не заперечувалась учасниками судового розгляду. Суд, на підставі ст. 58 ЦПК України визнає висновок експерта № 101 від 28.07.2015 року неналежним доказом, оскільки він не містить інформацію щодо предмета доказування, а лише засвідчує факт отримання [PERSON] легких тілесних ушкоджень, що не стосується даної справи. Крім цього, у судовому засіданні було оглянуто матеріали цивільної справи № 526/1292/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи: відділ Держземагенства у Гадяцькому районі, Реєстраційна служба Гадяцького РУЮ Полтавської області, приватний нотаріус Гадяцького районного нотаріального округу [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку, в зв'язку з набуттям права власності на споруду, що розміщена на ній та виділення в користування земельної ділянки для підходу, проїзду до власного нерухомого майна. Також, у матеріалах справи міститься копія записів, які позивачем зазначені як звіт [PERSON] Як пояснила сама відповідач, вона дійсно на прохання [PERSON] при поверненні платіжної картки зробила дані записи про витрачені кошти за весь період використання картки, але це був приблизний перелік. Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 19.06.2014 року у вищезазначеній справі скасовано частково договір купівлі-продажу квартири від 27.11.2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Гадяцького нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно № 728, а саме: в частині купівлі-продажу 1/2 частини сараю, позначеного у договорі літ. Д - загальною площею 27,0 кв. м; скасовано частково державну реєстрацію права власності на 1/2 частину вищезазначеного сараю; частково скасовано договір купівлі-продажу земельної ділянки від 27.11.2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Гадяцького нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно № 730, а саме в частині купівлі-продажу земельної ділянки, яка знаходиться під будівлею 1/2 частини сараю, розташованого за вищезазначеною адресою, належного [PERSON] на праві спільної часткової власності; частково скасовано державну реєстрацію права власності на вищезазначену земельну ділянку; визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку, площею 15 м2, на якій розташована 1/2 частина вищезазначеного сараю, власником якої є [PERSON]; а також встановлено постійний та безоплатний земельний сервітут на право проходу до 1/2 частини сараю, виділивши [PERSON] у користування земельну ділянку для проходу до 1/2 частини сараю через земельну ділянку [PERSON], відповідно до ІІ-го варіанту висновку судової земельно-технічної експертизи № 1 від 20.05.2014 року, а саме: уздовж межі сусідньої земельної ділянки по лінії В-Г від т. 6 до т. 7, довжиною 24,7 м, шириною 1,5 м до виступаючої частини сараю, ширина якого напроти виступаючої частини сараю становить 1,3 м, загальна площа складає 30 кв. м (що на плані показано жовтим кольором); зобов'язано [PERSON] встановити хвіртку шириною (ворота) 1,5 м, в паркані, що знаходиться по вулиці О.Кобилянської по лінії В-Б від т. 6 до т. 5, для організації проходу; встановлено постійний та безоплатний земельний сервітут на земельну ділянку для здійснення [PERSON] поточного ремонту стін шириною 1 м (що на плані експертизи показано синім кольором), 1/2 частини сараю належного їй на праві спільної часткової власності, площею 13 кв. м; а також розподілено судові витрати. Із оглянутої у судовому засіданні цивільної справи № 526/1292/13-ц судом було виявлено, що 01.07.2014 року до Гадяцького районного суду надійшла апеляційна скарга [PERSON] на вищевказане рішення, в якій він прохав вищезазначене рішення скасувати, а постановити нове рішення, яким стягнути з нього на користь [PERSON] вартість ? частини сараю, а саме: 13 828 грн., а в іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення. У апеляційній скарзі також зазначено, що він мав і має намір продати своє майно в м. Гадяч та поїхати до своєї родини в м. Хорол, але [PERSON] чинить йому перешкоди. Більше року він шукав покупця на своє помешкання, яке погодилась купити сусідка [PERSON] Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 28.07.2014 року апеляційні скарги [PERSON], [PERSON] та [PERSON] відхилено, а рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 19.06.2014 року залишено без змін. Щодо допустимості в якості доказу цивільної справи № 526/1292/13-ц, суд зазначає наступне. 11.02.2016 року до суду надійшли заперечення відповідача [PERSON], в кінці яких містилося клопотання про витребування даної справи для огляду. У судовому засіданні, що відбулося 12.02.2016 року за участю позивача [PERSON], суд на місці ухвалив витребувати вищевказану цивільну справу, що і було здійснено. Так, враховуючи вищезазначене, суд не бере до уваги пояснення позивача [PERSON] з приводу того, що він не знав про укладення договору купівлі-продажу вищезазначеної квартири та земельної ділянки, оскільки дані відомості спростовуються рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 19.06.2014 року у цивільній справі № 526/1292/13-ц, апеляційною скаргою [PERSON], яка мітиться в матеріалах цивільної справи № 526/1292/13-ц, що була оглянута у судовому засіданні, та копією ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 28.07.2014 рок, із змісту яких вбачається, що позивачу було відомо про наявність вищевказаних договорів і більше того - він зазначав щодо законності власних дій з приводу продажу даного майна. Відповідно до роз'яснень даних у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. Їх невиконання є підставою для визнання правочинів недійсними. У ч. 3 та ч. 5 ст. 203 ЦК України зазначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вбачається п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. За правилами ч.ч. 1-3 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Із ч. 1 ст. 219 ЦК України вбачається, що у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Відповідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частина 1 та 2 статті 319 ЦК України). Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Із ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Вважаючи вказаний договір удаваним правочином, позивач посилався на те, що насправді сторони мали на меті укласти договір довічного утримання. Для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії спрямовані на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Як вбачається зі ст.ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Так, договори сторонами підписано вільно та в присутності нотаріуса, а відтак не можна дійти висновку, що між ними виникли права та обов'язки передбачені договором довічного утримання. Всі доводи позову повністю спростовуються змістом нотаріально посвідчених договорів, в яких послідовно, ґрунтовно, докладно та з посиланням на норми чинного законодавства України викладено правовідносини, що виникли між сторонами, їх права та обов'язки. Крім того, позивач підтримував дійсність вищезазначених договорів купівлі-продажу у цивільній справі за позовом [PERSON], прохав суд не скасовувати їх, зазначав про направлення свого волевиявлення щодо настання правових наслідків за зазначеними договорами. Позивач не зазначив суду жодних істотних об'єктивних обставин, які на момент укладання договорів купівлі-продажу від 27.11.2012 року унеможливлювали укласти між ним та відповідачем договору довічного утримання, на який він розраховував. Суд критично оцінює пояснення позивача [PERSON] в тій частині, що йому лише у квітні 2014 року стало відомо про те, що ним підписано не договір довічного утримання, а договір купівлі-продажу, оскільки його покази в цій частині є суперечливими, а також спростовуються іншими доказами у справі. Так, спочатку він зазначив, що підписував договір довічного утримання, примірника якого він не отримав і який кудись зник, потім зазначив, що уклав не договір довічного утримання, оскільки [PERSON] пообіцяв, що він буде проживати в квартирі до кінця свого життя. Також, у 2013 році у провадженні Гадяцького районного суду Полтавської області перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] про скасування вищезазначених договорів, приймаючи участь у якій [PERSON] підтримував дійсність даного правочину, а також подавав апеляцію з приводу часткового скасування даного договору, що підтверджується матеріалами цивільної справи № 526/1292/13-ц, що були оглянуті у судовому засіданні. Також, суд критично оцінює пояснення позивача відносно того, що відповідач звітувалась йому щодо використання пенсійними коштами протягом часу утримання, оскільки суду надано лише разовий звіт за весь період. Доказів на підтвердження того, що [PERSON] постійно звітувалась перед [PERSON] за користування його платіжною карткою, суду не надано. Разом з тим, суд бере до уваги пояснення третьої особи - [PERSON], яка суду зазначила, що [PERSON] та [PERSON] часто бували вдома у [PERSON], остання пригощала позивача різною їжею. Даний факт не заперечувався і позивачем. Тобто, ще задовго до укладання договору купівлі-продажу між позивачем та відповідачами склалися добросусідські відносини, засновані на взаємній допомозі. Крім цього, судом взято до уваги, що свідки [PERSON] та [PERSON], які допомагали позивачу за плату, зазначили, що грошові кошти за надані послуги отримували безпосередньо від [PERSON]. Відносно показів свідка [PERSON] в частині оплати [PERSON] послуг щодо догляду за позивачем, суд бере до уваги той факт, що платіжна картка з грошовими коштами позивача у цей час знаходилась у відповідача, що не заперечувалось останньою. Суд не бере до уваги покази свідка [PERSON], оскільки вона наголошувала на фіктивності договору, а не його удаваності. При цьому, визнання договору фіктивним чи удаваним має різні правові наслідки. Разом з тим, в силу вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Не переконливим є також посилання позивача про неотримання ним коштів за продаж квартири, оскільки вони спростовуються п. 5 вищезазначених договорів, згідно якого, продавець підтвердив факт повного розрахунку за продану квартиру і відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру, а також копіями квитанцій про купівлю валюти, надані відповідачем, яка придбавалась у 2011-2012 роках до укладення між сторонами договору купівлі-продажу, рішенням суду у цивільній справі № 526/1292/13-ц та апеляційною скаргою позивача на це рішення. Щодо незаконного заволодіння грошовими коштами, то суд виходить з наступного. Статтею 387 ЦК України передбачено право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ч. 1 ст. 60 та ч. 2 ст. 59 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно копій виписок із карткового рахунку [PERSON], з картки [PERSON] здійснювався переказ коштів на картку позивача. Разом з тим, жодних будь-яких письмових доказів на підтвердження,що [PERSON] взагалі передавались будь-які кошти позивачем, суду не надано. Дана позиція суду не суперечить, зокрема, позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що викладена в ухвалі від 23 вересня 2015 року у справі № 6-16293св15. Суд критично оцінює покази [PERSON] в частині того, що він не здійснював переоформлення пенсії з «Ощадбанку» в «Приватбанк», оскільки спочатку зазначив, що до «Приватбанку» він не ходив і картку не оформляв, а згодом він зазначив, що він написав заяву про переоформлення пенсії, зайшов до «Приватбанк», де отримав картку, тобто його покази в цій частині є також суперечливими. Крім цього, [PERSON] підтвердила факт, що [PERSON] особисто здійснював переоформлення картки. Також, як підтвердив у судовому засіданні сам позивач, він добровільно передав [PERSON] свою платіжну картку. Будь-яких письмових угод відносно порядку використання відповідачем платіжної картки, належної позивачу, не укладалось. Більше того, [PERSON] суду пояснив, що передав картку для здійснення [PERSON] купівлі продуктів, сплати комунальних послуг комунальні послуги і т.д., а також підтвердив, що відповідач [PERSON] на його прохання передавала йому готівку. Суд критично оцінює доводи позивача відносно того, що відповідачем [PERSON] грошові кошти з картки позивача витрачалися не за призначенням, жодних письмових доказів на підтвердження існування між відповідачем [PERSON] та позивачем грошових зобов'язань, а також, що [PERSON] незаконно обернула на власну користь грошові кошти, належні [PERSON], суду не надано. Таким чином, порушених прав позивача, які б підлягали захистові в цій справі не встановлено, а тому підстав для задоволення позову не вбачається.

Outcome: dismissed