Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON] звернулась до суду з указаним позовом, зазначаючи, що з 7 квітня 2010 року до 2 жовтня 2013 року вона працювала в товаристві з обмеженою відповідальністю «Юністіл» (далі - ТОВ «Юністіл»). 2 жовтня 2013 року вона подала заяву про звільнення за власним бажанням у зв'язку з невиконанням відповідачем норм законодавства про працю та умов колективного договору. Невиконання умов законодавства про працю полягає в систематичному порушенні підприємством строків виплати заробітної плати та оплати щорічної відпустки. Також підприємство в порушення вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», будучи її податковим агентом, не сплачує єдиний внесок, що відповідно впливає на втрату нею пенсійного стажу. Однак відповідач самовільно прийняв рішення звільнити її за власним бажанням, не вказавши ні в наказі про звільнення, ні в трудовій книжці конкретної підстави звільнення. Трудову книжку та копію наказу про звільнення їй було видано 2 жовтня 2013 року. Заборгованість із заробітної плати підприємством було погашено на наступний день, а заборгованість по єдиному внеску на час подачі позову не погашено. Звільнення за власним бажанням без зазначення конкретної причини позбавило її права на отримання вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку. Крім того, таке звільнення позбавило її можливості отримувати допомогу по безробіттю з восьмого дня постановки на облік до центру зайнятості, оскільки згідно із п. 2.4 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 20 листопада 2000 року № 307 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 грудня 2000 року за № 915/5136, виплата допомоги по безробіттю особам, звільненим з останнього місця роботи чи служби за власним бажанням без поважних причин, у перші 90 днів не здійснюється, виплата допомоги таким особам починається з 91 календарного дня у розмірі 80 відсотків до визначеного розміру. Незаконними діями відповідача їй завдано моральної шкоди. Посилаючись на викладене, [PERSON] просила: визнати незаконним формулювання причини її звільнення в наказі та трудовій книжці; змінити формулювання причини звільнення із «за власним бажанням ч. 1 ст. 38 КЗпП України» на «за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником (уповноваженим органом) законодавства про працю та умов колективного договору» із внесенням відповідних змін у трудову книжку; стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку - 7 901 грн 08 коп. і 3 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. У процесі судового розгляду [PERSON] збільшила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку - 8 900 грн, а решту позовних вимог залишила без змін. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача Бортник А.В. позовні вимоги визнав частково і не заперечував проти задоволення позовних вимог щодо зміни формулювання причини звільнення та стягнення вихідної допомоги в розмірі 6 285 грн 84 коп., а в задоволенні решти позовних вимог просив відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, давши відповідну правову оцінку зібраним у матеріалах справи доказам, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що з 7 квітня 2010 року до 2 жовтня 2013 року [PERSON] працювала в ТОВ «Юністіл». Згідно із довідкою ТОВ «Юністіл» заборгованість із заробітної плати перед [PERSON] станом на 30 вересня 2013 року складає 11 521 грн 78 коп. 2 жовтня 2013 року [PERSON] подала заяву про звільнення за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником вимог законодавства про працю (ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці») та умов колективного договору (п. 4.1), а саме невиплатою заробітної плати за період з 1 травня 2013 року до 30 вересня 2013 року. Також [PERSON] у своїй заяві просила провести з нею повний розрахунок у день звільнення, виплатити вихідну допомогу та видати належним чином оформлену трудову книжку і копію наказу про звільнення. Наказом ТОВ «Юністіл» від 2 жовтня 2013 року № 201/к звільнено [PERSON] за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Трудову книжку та копію наказу про звільнення [PERSON] було видано 2 жовтня 2013 року, а заборгованість із заробітної плати підприємством було погашено на наступний день. Відповідно до довідки ТОВ «Юністіл» вихідна допомога [PERSON] при звільненні 2 жовтня 2013 року виплачена не була. Згідно із розрахунком розмір вихідної допомоги за 3 місяці складає 6 285 грн 84 коп. За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Саме до цього зводяться правові висновки, висловлені Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постановах від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-120 цс12, від 20 лютого 2013 року у справі № 6-157 цс12 і від 22 травня 2013 року у справі № 6-34 цс13, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів, що зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукав працівника припинити трудові відносини з відповідачем, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та його істотність. Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та пп. 1, 2 і 6 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (п. 3 ст. 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст. ст. 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Частиною 1 ст. 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5) роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрала чинності 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково, а саме: змінити формулювання причини її звільнення із «за власним бажанням ч. 1 ст. 38 КЗпП України» на «за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю та умов колективного договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України»; стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу в розмірі 6 285 грн 84 коп. і 3 000 грн на відшкодування моральної шкоди, У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити за їх недоведеністю. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 229 грн 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial