Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що її чоловік [PERSON] працював тесляром-бетонувальником у будівельній дільниці ПАТ «Комбінат виробничих підприємств» з 05.08.2010 року по 02.12.2011 року. Після смерті чоловіка, який помер 06.05.2015 року, звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Полтавському районі Полтавської області із заявою про призначення пенсії на дитину по втраті годувальника, проте їй було відмовлено у звязку тим, що трудовий стаж чоловіка менше 2-х років. Вважаючи відсутність необхідного стажу у померлого чоловіка повязаною із несплатою відповідачем страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, просила зобовязати відповідача сплатити до Управління Пенсійного фонду України в Полтавському районі Полтавської області страхові внески за застраховану особу [PERSON] за серпнеь 2010 року, листопада 2010 року, лютий 2011 року, березень 2011 року, квітень 2011 року, листопад 2011 року. У судовому засіданні позивач\~ та її представник позов підтримали та\~ просили задовольнити, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Представник відповідача позов не визнав повністю, посилаючись на те, що відповідачу у спірний період за його заявами надавалась відпустка без збереження заробітної плати, тому обовязку сплатити страхові внески за цей період у підприємства не виникло. Представник третьої особи Полтавського обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області пояснила, що [PERSON] зверталася за призначенням пенсії на дитину по втраті годувальника, проте їй було відмовлено у звязку у звязку з тим, що трудовий стаж померлого 06.05.2015 року [PERSON] складав 1 р. 09 міс. 17 дн., тобто не мав необхідних для призначення пенсії 2-х років стажу. Заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, третіх осіб, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. \~Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] працював тесляром-бетонувальником у будівельній дільниці ПАТ «Комбінат виробничих підприємств» з 05.08.2010 року по 02.12.2011 року. [PERSON] помер 06.05.2015 року. З листа УПФУ в Полтавському районі Полтавської області від 18.08.2015 року за №241 К-06 вбачається, що [PERSON] відмовлено у призначенні на дитину пенсії по втраті годувальника у звязку з тим, що трудовий стаж померлого 06.05.2015 року [PERSON] складав 1 р. 09 міс. 17 дн., тобто не мав необхідних для призначення пенсії 2-х років стажу. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Стаття ст. 15 ЦПК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. \~Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. \~\~Звертаючись до суду з позовом за захистом позивач посилається на невизнання Пенсійним фондом її права на пенсії. \~\~Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України. \~\~\~Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. \~\~Правовідносини, повязані зі страхуванням різних видів, регулюються нормами глави 67 ЦК України. Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і повязані з: 1) життям, здоровям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). \~Статтею 999 ЦК України \~\~передбачено, що законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обовязкового страхування, застосовуються положення цього кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. \~\~Ст. 1 Основ законодавства України про загальнообов»язкове державне соціальне страхування містить визначення поняття загальнообов'язкового державного соціального страхування як системи прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає надання соціального захисту, що включає матеріальне забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати страхових внесків власником або уповноваженим ним органом (далі - роботодавець), громадянами, а також бюджетних та інших джерел, передбачених законом. \~\~Пенсійне страхування є одним із видів загальнообов»язкового державного соціального страхування, відповідно до ст. 4 Основ. \~\~Принципом загальнообов»язкового державного соціального страхування, в силу ст. 5 Основ, є, серед інших, державна гарантія реалізації застрахованими громадянами своїх прав. \~\~Відповідно до ст. ст. 6, 20 Основ страховиками є цільові страхові фонди, які беруть на себе зобовязання щодо збору страхових внесків та надання застрахованим особам матеріального забезпечення і соціальних послуг при настанні страхових випадків, основними джерелами коштів яких є внески роботодавців і застрахованих осіб. \~Статтею 29 Основ передбачена відповідальність страховиків за невиконання або неналежне виконання умов страхування, згідно з якою вони несуть відповідальність відповідно до законодавства за шкоду, заподіяну застрахованим особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання матеріального забезпечення та соціальних послуг, встановлених законодавством. Преамбулою Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» визначено, що цей закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом. Статтею 7 Закону визначено принципи загальнообов»язкового пенсійного страхування, якими, зокрема, є рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування; диференціація розмірів пенсій залежно від тривалості страхового стажу та розміру заробітної плати (доходу); державні гарантії реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом; відповідальність суб'єктів системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов'язків. Вказані закони визначають принципи та загальні правові, фінансові та організаційні засади, правову основу, економічні механізми і організаційну структуру загальнообовязкового державного пенсійного страхування громадян. Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону суб'єктами солідарної системи є: застраховані особи, а в окремих випадках, визначених цим Законом, - члени їхніх сімей та інші особи; страхувальники; Пенсійний фонд; уповноважений банк; підприємства, установи, організації (далі - організації), що здійснюють виплату і доставку пенсій. Таким чином, пенсійне страхування є обовязковим особистим страхуванням. Так, відповідно до ст. 24 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Статтями 14, 15 Закону передбачено, що страхувальниками та платниками страхових внесків до солідарної системи за застрахованих осіб є роботодавці. Підстави, порядок та строки перерахунку пенсій відносяться до компетенції Пенсійного фонду України і передбачені ст.ст. 42-45 Закону України«Про загальнообов»язкове пенсійне страхування». Платники, ставки збору на обов»язкове державне пенсійне страхування, а також об»єкти оподаткування визначені Законом України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування». Порядок нарахування та сплати страхових внесків визначено Інструкцією про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженою Постановою Пенсійного фонду України від 19 грудня 2003 року № 21-1, пунктами 8, 9 та 10 врегульований порядок стягнення заборгованості зі страхувальників, фінансові санкції та порядок нарахування та погашення пені. Таким чином, законом не передбачено такого способу захисту як зобов'язання роботодавця в судовому порядку за позовом застрахованого працівника(чи його правонаступника) сплатити належні страхові платежі, на якого законом покладено обов'язок утримання обов'язкових платежів, тобто фактично вбачається спір між позивачем та Пенсійним фондом з приводу неможливості реалізувати право на перерахунок пенсії, який повинен вирішуватися у порядку, передбаченому КАС України; правовідносини, які виникли між Пенсійним фондом та підприємством, яке заборгувало страхові внески, у результаті чого утворилася недоїмка, мають зовсім іншу правову природу і законом передбачений інший порядок вирішення таких спорів між цими особами. Зазначений висновок ґрунтується на комплексному аналізі норм ст.ст. 980 ЦК України, положень Основ законодавства України про загальнообовязкове державне соціальне страхування та Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування ». Таким чином, у задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed