Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

У липні 2014 року приватне акціонерне товариство «Фармацевтична фірма «Дарниця» (далі - ПрАТ «ФФ «Дарниця») звернулося до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 6 лютого 1997 року між закритим акціонерним товариством «Фармацевтична фірма «Дарниця» (далі - ЗАТ «ФФ «Дарниця»), правонаступником якого із 6 червня 2012 року є ПрАТ «ФФ «Дарниця», та [PERSON], [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за 32 тис. 200 грн, що на момент здійснення операції становило 17, 003 тис. умовних одиниць за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день укладення цього договору. [PERSON] помер [INFO] Посилаючись на те, що відповідачка сплатила кошти за договором у неналежному розмірі, оскільки сума боргу мала бути визначена за офіційним курсом національної валюти до долара США, установленим НБУ на день платежу, позивач під час розгляду справи збільшив позовні вимоги та просив стягнути з [PERSON] на свою користь 288 тис. 643 грн 50 коп. заборгованості за укладеним договором з урахуванням 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а також судові витрати. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року, позов ПрАТ «ФФ «Дарниця» задоволено частково: стягнуто на користь останнього з [PERSON] 214 тис. 941 грн 22 коп. за договором купівлі-продажу квартири та вирішено питання розподілу судових витрат. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2016 року касаційну скаргу [PERSON] відхилено, а рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції залишено без змін. Постановою Верховного Суду України від 08 лютого 2017 року заяву [PERSON] задоволено частково. Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року та рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 травня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до Дарницького районного суду м. Києва. У судовому засіданні представники позивача підтримали доводи позовної заяви та наполягали на її задоволенні судом, відповідач та її представник вимоги позову не визнали та просили суд позовні вимоги залишити без задоволення. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Встановлено, що 31 серпня 1995 року між ЗАТ «ФФ «Дарниця» та [PERSON], [PERSON] укладено договір про дольове будівництво будинку 6 по вулиці Новодарницькій у місті Києві, за умовами якого ЗАТ «ФФ «Дарниця» зобов'язувалося після закінчення будівництва передати у власність [PERSON] та [PERSON] квартиру, а останні - сплатити вартість житла. На виконання умов укладеного договору про дольове будівництво [PERSON] сплатила ЗАТ «ФФ «Дарниця» внесок за квартиру у сумі 369 млн 585 тис. крб. Після введення будинку в експлуатацію 6 лютого 1997 року ЗАТ «ФФ «Дарниця» (продавець) та [PERSON], [PERSON] (покупці) уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (т. 1 , а.с. 6-7). У пункті 4 згаданого договору сторони узгодили, що продаж квартири здійснено за 32 тис. 200 грн., що на момент здійснення операції складає 17, 003 тис. умовних одиниць за курсом НБУ на день укладення договору. Покупець повинен був сплатити продавцю повну вартість квартири протягом 15 років з моменту укладення договору, тобто до 6 лютого 2012 року (пункт 5 договору). На виконання умов укладеного договору купівлі-продажу [PERSON] сплатила 32 тис. 200 грн, з яких 9 тис. 876 грн - до 30 листопада 2000 року та 22 тис. 324 грн - 7 вересня 2011 року (т.1, а.с. 117; т.2, а.с. 139-148). Відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] (т.1, а.с. 85). 17 грудня 2014 року [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини після смерті сина [PERSON] (т.1, а.с. 135-146). Відповідно до статті 169 ЦК УРСР, чинної на час укладення сторонами спірних договорів, грошові зобов'язання повинні бути відображені і підлягають оплаті в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобов'язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і у порядку, встановленому законом. Згідно ст. 99 Конституції України та ч. 1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, якщо інше не передбачено Декретом, іншими актами валютного законодавства. Тобто, закон передбачає обов'язковість здійснення платежів на території України в національній валюті, однак він не містить заборони на використання в розрахунках розміру грошових зобов'язань іноземної валюти або інших розрахункових величин. Згідно із частиною четвертою Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, його положення застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет, Закон України від 23 вересня 1994 року «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно частин першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Якщо у договорі передбачено інший порядок, суду необхідно з'ясувати сутність такого визначення. Відповідно до п.4 Договору продаж квартири здійснено за 32200 гривень, що на момент здійснення операції складало 17003 умовних одиниць за курсом НБУ на день укладення договору. Тобто, вказано еквівалент вартості квартири на день укладення договору -06 лютого 1997 року. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України під час розгляду справ в аналогічних правовідносинах в Постановах №6-1905цс16 за позовом Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» до [PERSON] про стягнення грошової суми за договором купівлі-продажу квартири та №6-2134цс15 за позовом Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» до [PERSON] про стягнення заборгованості. В судовому засіданні у даній справі представники позивача не заперечували, що відповідачами у даній справі була внесена на рахунок позивача вказана у договорі купівлі - продажу квартири сума 32200 гривень, що з урахуванням курсу валют, передбаченого договором є повною оплатою вартості квартири. Вказані кошти внесені у строк передбачений договором. Суд виходить з того, що в договорі купівлі продажу квартири, який укладався в лютому 1997 році, сторонами не було погоджено, що в разі зміни курсу валют, покупці зобов'язані будуть вносити кошти з урахуванням перерахунку, який буде проводитись з урахуванням зміненого, (зокрема збільшеного) курсу валют. Водночас суд зважає на те, що ст. 533 ЦК України, набрала чинності лише з 01 січня 2004 року, а тому в момент укладення договору відповідачі не могли знати, що законодавець передбачить порядок розрахунків, який суттєво обтяжить їх відповідальність. Позивач у справі не довів доказами відповідно до приписів статей 58-59 ЦПК України, що відповідач під час дії договору, своїми діями чи письмово висловила згоду на проведення з нею розрахунку за порядком, який позивач провів в односторонньому порядку, (по курсу долара до гривні станом на 2015 рік) поклавши на відповідача відповідальність, про яку відповідач не знала під час укладення договору і згоду на яку не надавала. З матеріалів справи встановлено, що 06 лютого 1997 року між сторонами у даній справі була укладена додаткова угода, в якій був передбачений обов'язок відповідача виплатити залишок заборгованості вартості квартири на протязі п'ятнадцяти років - 17003 умовних одиниць. Однак, вказана додаткова угода, в якій позивач у даній справі намагався закріпити обов'язок покупців виплачувати вартість квартири в іноземній валюті, була визнана недійсною за позовом відповідачів у даній справі рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30.12.2009 року та свідчить про те, що відповідачі не надавали своєї згоди на оплату вартості квартири за курсом долара США, який змінювався після укладення ними договору. Відповідачем суду надано достатні та допустимі докази, які підтверджують, що вартість квартири, яка була обумовлена в договорі та на сплату якої вона висловлювала свою письмову згоду, відповідачем сплачена в указаний договором термін та заборгованості вона не має. У той же час, покладення на відповідача відповідальності та обов'язків, які не були прямо передбачені в договорі та Законі, який існував на час укладення договору є порушенням вимог закону, загальних засад цивільного судочинства та призводить до порушення прав відповідача. Крім цього, позивач не довів доказами відповідно до приписів статей 58-59 ЦПК України, що позивачем проводився розрахунок під час дії договору за курсом долару США на момент відрахування із заробітної плати відповідача коштів по договору, і що до відома відповідача було доведено, що відрахування із заробітної плати змінювались саме через зміну курсу валюти. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на приписах чинного законодавства, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно відхилити. Зважаючи на викладене та

Outcome: dismissed