Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

У листопаді 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що між ним та ПАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» 01 червня 2010 року був укладений договір поруки № 35 ДС/00036/П03/2007-ІКК/1, за умовами якого позивач зобов'язався солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасно та повне виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором № 35 ДС/00036/2007-ІКК від 12 березня 2007 року, за яким остання отримала кредит у сумі 91 000 дол. США зі сплатою 13,9% річних з кінцевою датою погашення 19 березня 2022 року. 20 березня 2007 року був укладений іпотечний договір № 35 ДС/00036/2007-ІКК, за умовами якого [PERSON] передала в іпотеку ПАТ «Кредитпромбанк» вбудоване приміщення, загальною площею 40,6 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] 18 червня 2012 року за згодою банку та без його (поручителя) відома [PERSON] здійснила відчуження нерухомого майна - предмет іпотечного договору, що в першу чергу забезпечувало виконання основного зобов'язання. 20 червня 2012 року між [PERSON] та ПАТ «Кредитпромбанк» був укладений Додатковий договір № 4 до Кредитного договору № 35 ДС/00036/2007-ІКК, за умовами якого Позичальник зобов'язалася повністю повернути кредит, отриманий за вищевказаним кредитним договором не пізніше 19 травня 2017 року. Про факт укладення зазначеної Додаткової угоди № 4 , її зміст та умови позивача не повідомили, його згоди, як поручителя, на зміну умов основного зобов'язання за кредитним договором не питали, вважає, що обсяг його відповідальності за договором поруки збільшився, оскільки скоротився термін повернення коштів за кредитним договором. Рішенням Кіровського районного суду м. Донецька від 17 лютого 2014 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено. Не погодившись із вказаним рішенням відповідач - ПАТ «Дельта Банк» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування скарги зазначив, що суд не дослідив питання чи відбулося збільшення обсягу відповідальності поручителя. У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» Філіпських С.І. наполягав на доводах апеляційної скарги. Представник позивача [PERSON]. проти скарги заперечувала, просила рішення суду залишити без змін. Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи та доводи скарги, апеляційний суд ухвалює задовольнити апеляційну скаргу з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. З матеріалів справи вбачається, що 12 березня 2007 року між громадянкою України [PERSON] та ПАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» був укладений кредитний договір № 35 ДС/00036/2007-ІКК, за умовами якого позичальник отримала кредит у сумі 91 000,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом 13,9% річних з кінцевим строком погашення 19 березня 2022 року (а.с. 10-17). Для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між [PERSON] та банком був укладений іпотечний договір №35 ДС/00036/2007-ІКК, посвідчений 20 березня 2007 року Приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу за реєстровим № 1187 ( а.с. 35-39 ). За умовами п.1.1 Іпотечного договору, іпотекодавець передав в іпотеку у якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором вбудоване приміщення загальною площею 40,6 кв.м., що знаходиться за адресою м. Донецьк, пр. Київський, буд.54. 01 червня 2010 року між [PERSON] та ПАТ «Кредитпромбанк» був укладений договір поруки № 35 ДС/00036/П 03/2007-ІКК/1 (а.с. 40-42), за яким позивач зобов'язався солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасно та повне виконання зобов'язань [PERSON] за вищевказаним кредитним договором. 18 червня 2012 року [PERSON] за згодою банку було здійснено відчуження предмету іпотечного договору (а.с. 43-45). 20 червня 2012 року між [PERSON] та ПАТ «Кредитпромбанк» був укладений Додатковий договір № 4 до кредитного договору, з якого вбачається, що фактичний залишок заборгованості за кредитом на день складання додаткового договору становить 13 468,58 дол. США, який Позичальник зобов'язалась повністю повернути не пізніше 19 травня 2017 року (а.с. 31-34). Задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначив, що позивача не повідомляли про факт укладення, умови та зміст Додаткової угоди № 4 від 20 червня 2012 року. Умовами договору поруки не передбачено згоди поручителя на зміну основного зобов'язання за кредитним договором. Оскільки в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя та його згоди на збільшення розміру відповідальності, у відповідності до положень ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсягу відповідальності. При цьому суд першої інстанції не вказав, які саме зміни в основному зобов'язанні і яким чином вплинули на збільшення обсягу відповідальності поручителя та стали підставою для припинення договору поруки. Проте погодитись із такими висновками не можна, оскільки суд дійшов їх із порушенням норм матеріального права. Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, в яких закріплюються їх права і обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч. 3 ст. 509 ЦК України, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст. 554 ЦК України). Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника. Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (чч. 1, 2 ст. 553 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 559 України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що припинення договору поруки відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Тобто закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не із зміною будь-яких умов основного договору. До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Із Додаткової угоди № 4 від 20 червня 2012 року вбачається, що фактичний залишок заборгованості за кредитним договором зменшився до 13 468, 58 дол. США, що стало підставою для скорочення строку, протягом якого позичальник зобов'язалася повністю повернути отриманий за кредитним договором кредит до 19 травня 2017 року (а.с. 31,32). Апеляційний суд відзначає, що зміни, внесені до кредитного договору у вигляді скорочення строку, протягом якого [PERSON] зобов'язалася повернути залишок заборгованості по кредитному договору, не призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителя, тому не дають підстав вважати, що на останнього покладено підвищену відповідальність за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком. Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції, як постановлене з неправильним застосуванням норм матеріального права, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України необхідно скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в зв'язку з його недоведеністю.

Outcome: approved