Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-09 00:00:00

У квітні\~2021\~року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 21971 грн. 64 коп., з яких: 4625 грн. сума несплаченої заборгованості; 10818, 14 грн. пеня за час прострочення зобов`язання; 1199, 82 грн. 3% річних за час прострочення оплати; 5328, 68 грн. сума інфляційних втрат; стягнути з відповідача судові витрати по справі. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між [PERSON] і Дніпропетровськими державним аграрним університетом (перейменовано в Дніпровський державний аграрно- економічний університет (ДДАЕУ), був укладений Договір №ФК-962 від 25.08.2011 р. про підготовку фахівця [PERSON] за напрямом підготовки 6.030508 «Фінанси і кредит». Наказом № 1798 від 25.08.2011 р. [PERSON] було зараховано студентом 1 курсу ДДАЕУ. Відповідно до умов Договору № ФК-962 від 25.08.2011 р. на університет покладався обов`язок надати освітню послугу на рівні державних стандартів освіти, що і виконувалося у повному обсязі. Відповідач, як замовник, був зобов`язаний своєчасно, до початку навчального семестру, вносити оплату за освітню послугу у розмірі 6000 грн. порічно. Дану умову договору відповідач не виконав, оскільки за період проходження навчання, було нараховано суму до сплати за навчання у розмірі - 10\~625 грн., а сплачено лише - 6 000 грн. Згідно Наказу № 2429 від 17.10.2012 р. [PERSON] була переведена на 2 курс заочного відділення ОС Бакалавр з оплатою 4 500,00 грн. щорічно. Наказом № 2001 від 30.08.2013 р. [PERSON] відраховано з числа студентів за невиконання вимог навчального плану та умов договору. Не оплачуючи у встановлений строк вартість наданих послуг, відповідач порушив п. 3.1., 5.1-5.3. Договору № ФК-962 від 25.08.2011 р. і права та законні інтереси Дніпровського державного аграрно-економічного університету. Позивачем відповідачу та третій особі з метою досудового врегулювання спору було направлено претензію № 46-11-169 від 06.02.2019 року та претензію № 46-11-912 від 27.08.2020 року, але відповіді від відповідача та третьої особи, не надійшло, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду. В судове засідання представник позивача не з`явився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити. В судове засідання відповідач не з`явився, надавши через канцелярію суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги не визнає, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідно до заяви від 18.06.2021 року просив суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності. Третя особа в судове засідання не з`явилась, через канцелярію суду подала письмову заяву, в якій просила суд розглядати справу за її відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечувала, підтримала відповідача. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України № 1139 від 09.08.2013 року утворено Дніпропетровський державний аграрно-економічний університет, а наказом від 24.05.2017 року № 740 його перейменовано на Дніпровський державний аграрно-економічний університет (арк.с.17-21). Згідно витягу наказу № 1798 від 25.08.2011 року на основі результатів вступних іспитів і рішення приймальної комісії (протокол № 37 від 25.08.2022 року) зараховано з 01 вересня 2011 року студентом першого курсу денного відділення факультету за спеціальністю «Фінанси і кредит» [PERSON] (арк.с.10). 25 серпня 2011 року між Дніпропетровським державним аграрним університетом та [PERSON] було укладено договір № ФК - 962 на підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації фахівця або надання додаткових освітніх послуг у Дніпропетровському державному аграрному університеті (арк.с.9). Відповідно до п. 3.1 Договору замовник зобов`язаний своєчасно, до початку навчального року (семестру), вносити оплату за освітню послугу в розмірах та у строки, що встановлені цим договором. Відповідно до п. 5.1 Договору вартість освітньої послуги становить 6000 грн. щорічно. Відповідно до п. 5.3 Договору замовник здійснює оплату освітньої послуги при вступі (на момент укладання договору) за перший рік навчання не пізніше 14-ти календарних днів після рекомендації до зарахування. Подальшу оплату проводить до 1-го вересня за один рік навчання або посеместрово на умовах, визначених виконавцем. Така оплата є пропорційною частиною від вартості освітньої послуги за весь строк навчання (арк.с.9). Відповідно до Наказу Дніпропетровського державного аграрного університету від 17.10.2012 року за № 2429, [PERSON] , студентку факультету обліку і фінансів групи ФК -1-11 переведено з денної на заочну форму навчання на другий курс за напрямом підготовки «Фінанси і кредит», на контрактне місце з оплатою 700 грн. за консультаційні та організаційні послуги при переведенні на заочне відділення і 4500 грн. щорічно за навчання (арк.с.11). Відповідно до Наказу від 30.08.2013 року № 2001, [PERSON] відраховано з 2 курсу, група ФКз-1-11 зі складу студентів за невиконання вимог навчального плану та умов договору (арк.с.12). Проте, відповідачем в порушення умов договору не було проведено розрахунок за надання освітніх послуг, та відповідно до довідки про розрахунок заборгованості від 19.03.2021 року сума заборгованості за навчання складає 4625 грн. (арк.с.4-8). 06.12.2019 року за вих. №46-11-169 [PERSON] було надіслано претензію про сплату заборгованості в розмірі 4500 грн. (арк.с.13,14). 27.08.2020 року за вих. № 46-11-912 [PERSON] було надіслано претензію про сплату заборгованості за навчання [PERSON] у сумі 4625 грн. (арк.с.14,15). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно до закону, договору. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачеві освітню послугу на рівні державних стандартів освіти. Проте, у порушення умов договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, а саме не вносив оплату за освітні послуги, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 21971 грн. 64 коп., яка складається з наступного: 4625 грн. - основна сума несплаченої заборгованості; 10818 грн. 14 коп. - пеня за час прострочення зобов`язання; 1199 грн. 82 коп. - 3% річних за час прострочення оплати; 5328 грн. 68 коп. - сума інфляційних втрат. Розглядаючи клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В розумінні ст. 256 ЦК України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушено права. У даному випадку така вимога стосується визнання недійсним договору у зв`язку з його невідповідністю на момент укладення такого договору нормам чинного законодавства. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. До такого висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 05.12.2018 справа № 760/19775/15-ц. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 № 6-152цс14, для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22.10.1996; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29.01.2013). Як вбачається з матеріалів справи про порушення його прав позивач дізнався у 2013 році, з моменту відрахування [PERSON] з числа студентів, відповідно до Наказу від 30.08.2013 року № 2001. До суду позивач звернувся з позовом 23.04.2021 року, при цьому, клопотань про поновлення пропущеного строку позовної давності, позивач не подавав. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що заява відповідача про застосування строку позовної давності у спорі є обґрунтованою та підлягає задоволенню, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають через пропуск позивачем загального строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України. Відповідно до ст. 77\~ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до вимог\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому, судові витрати, понесені позивачем у справі належить віднести на його рахунок, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог. На підставі\~ст.ст.15,16,526, 527, 903, 256,257,261, 267 \~ЦК України, ст.ст.2,4,5,10,11,12,13,76-81,141,211,223,247,258,259,263-268, 352,354 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed