Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-20 00:00:00

У листопаді 2015 року до Василівського районного суду Запорізької області звернулася [PERSON] із позовом до [PERSON] та [PERSON] територіального управління юстиції в Запорізькій області, який було уточнено. У позовній заяві позивачка зазначає, що згідно з рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 13 січня 2014 року, за [PERSON] визнано в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої 21 січня 2012 року, право власності на земельну ділянку площею 4,49 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Підгірненської сільської ради Василівського району Запорізької області, що належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП №047982, виданого 08 жовтня 2002 року на підставі розпорядження голови Василівської РДА від 26 червня 2002 року №360, зареєстрованого в книзі реєстації Державних актів за №2263. 06 вересня 2007 року між [PERSON] та приватним підприємцем [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки площею 4,49 га, зареєстрований 23 січня 2008 року у Василівському районному відділі Запорізької регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» за № 040826600030. Під час укладання Договору оренди, шляхом усних переговорів між [PERSON] та [PERSON] були досягнуті наступні домовленості, а саме, договір укладений терміном на 10 років. Згідно листа з Управління Держземагенства у Василівському районі Запорізької області, перереєстрацію або розірвання зазначеного договору оренди землі не зареєстровано у книгах реєстрації договорів оренди землі. Інформація станом на 31 жовтня 2012 року. 17 квітня 2009 року, між [PERSON] та [PERSON], після зміни прізвища [PERSON], був укладений договір встановлення емфітевзису земельної ділянки площею 4,49 га, яка належала [PERSON] Вказаний Договір емфітевзисубув посвідчений [PERSON] JI.M., приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області. Згідно змісту Договору емфітевзису, [PERSON] передала [PERSON], право на невизначений строк володіння та право цільового користування цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, зберігаючи за собою право розпорядження нею. Таким чином, [PERSON] з різними особами було укладено майже одночасно два договори на належну їй земельну ділянку площею 4,49 га. Причому Договір емфітевзисуукладався 17 квітня 2009 року, тобто при існуванні Договіру оренди,який не було розірвано. Позивачка вважає, що укладений між [PERSON] та [PERSON] Договір встановлення емфітевзису земельної ділянки площею 4,49 га, яка належала померлій 21 січня 2012 року [PERSON], на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП №047982, виданого 08 жовтня 2002 року на підставі розпорядження голови Васшгівської РДА від 26 червня 2002 року №360, зареєстрованого в книзі реєстації Державних актів за №2263, який був посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області, не відповідає вимогам ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України, а саме суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, так як укладений на час дії іншого договору, перереєстрацію або розірвання якого не зареєстровано у книгах реєстрації договорів оренди землі. Так як при укладанні між [PERSON] та [PERSON] договору встановлення емфітевзису земельної ділянки площею 4,49 га, були порушені вимоги ст.203 ЦК України, то потягло за собою відсутність факту державної реєстрації даного договору в порядку, передбаченому законом, а саме ст.182 ЦК України, що і передбачено в п.5.5 договору встановлення емфітевзису. [PERSON] просить суд визнати недійсним договір встановлення емфітевзису, укладений 17 квітня 2009 року між [PERSON], яка померла 21 січня 2012 року, та [PERSON], земельної ділянки площею 4,49 га, яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП №047982, виданого 08 жовтня 2002 року на підставі розпорядження голови Василівської РДА від 26 червня 2002 року №360, зареєстрованого в книзі реєстрації Державних актів за №2263, який був посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області; зобовязати [PERSON] повернути належну [PERSON] на підставі рішення Василівського районного суду Запорізької області від 13 січня 2014 року, земельну ділянку площею 4,49 га розташовану на території Підгірненської сільської ради Василівського району Запорізької області. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні свій позов підтримала, просить задовольнити з підстав, що викладені у письмовій формі. Представник позивачки адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, вважає його таким, що підлягає задоволенню. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечує та суду пояснив, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Представник відповідача [PERSON] територіального управління юстиції в Запорізькій області в судове засідання не зявився, надав суду заяву з клопотанням про розгляд справи за його відсутності. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення позивачки та представників сторін, дослідивши письмові докази, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що дана позовна заява не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав: Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичний осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч.1 ст.60 ЦПК України). Судом встановлено, що рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 13 січня 2014 року, за [PERSON] визнано в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої 21 січня 2012 року, право власності на земельну ділянку площею 4,49 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Підгірненської сільської ради Василівського району Запорізької області, що належала спадкодавцю на підставі Державного акту на праві приватної власності на землю серії ІІІ-ЗП №047982, виданого 08 жовтня 2002 року на підставі розпорядження голови Василівської РДА від 26 червня 2002 року №360, зареєстрованого в книзі реєстації Державних актів за №2263 (а.с.5-6). 06 вересня 2007 року між [PERSON] та приватним підприємцем [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки площею 4,49 га, зареєстрований 23 січня 2008 року у Василівському районному відділі Запорізької регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» за № 040826600030 (а.с.10-14). Під час укладання Договору оренди, шляхом усних переговорів між [PERSON] та [PERSON] були досягнуті наступні домовленості, а саме, договір укладений терміном на 10 років. Згідно листа з Управління Держземагенства у Василівському районі Запорізької області, перереєстрацію або розірвання зазначеного договору оренди землі не зареєстровано у книгах реєстрації договорів оренди землі. Інформація станом на 31 жовтня 2012 року (а.с.15). 17 квітня 2009 року, між [PERSON] та [PERSON], після зміни прізвища [PERSON], був укладений договір встановлення емфітевзису земельної ділянки площею 4,49 га, яка належала [PERSON] Вказаний Договір емфітевзисубув посвідчений [PERSON] JI.M., приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області. Згідно змісту Договору емфітевзису, [PERSON] передала [PERSON], право на невизначений строк володіння та право цільового користування цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, зберігаючи за собою право розпорядження нею (а.с.16-17). Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст.ст.626,627,628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до абз.1 п.7 постанови №9 Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. У п.8 постанови №9 Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205-210,640 ЦК України тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Рішенням суду не може бути зобов'язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Норма частини третьої статті 182 ЦК України щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК України. Відповідно до ст.210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Відповідно до п.2 ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації прав підлягають речові права, похідні від права власності: право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; іпотека; право довірчої власності; інші речові права відповідно до закону. Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку, що Договір встановлення емфітевзису від 17 квітня 2009 року не може бути визнаний недійсним, оскільки він фактично не є укладеним, у звязку з нездійсненням його державної реєстрації, тому в задоволенні позову необхідно відмовити. Також суд відмовляє у стягненні на користь [PERSON] понесених нею судових витрат.

Outcome: dismissed