Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-30 00:00:00

У листопаді 2013 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила здійснити поділ майна, що є спільною сумісною власністю шляхом поділу майна, а саме визнати за нею та відповідачем право власності на половину ? частки у праві власності на житловий будинок [ADDRESS] за кожним. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона та відповідач [PERSON] з 1994 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, у 2002 році ними була придбана у спільну сумісну власність подружжя ? частки у праві власності на житловий будинок [ADDRESS]. У зв'язку з тим, що придбане майно було оформлено на ім'я відповідача, останній не визнає за нею права власності, вона позбавлена можливості володіти, користуватись та розпоряджатися спільним сумісним майном, у зв'язку з чим потребує судового захисту. В подальшому позивач збільшила позовні вимоги, просила також поновити строк на звернення до суду із позовом як такий, що пропущений з поважних причин, просила визнати договір дарування ? частки у праві приватної власності на будинок [ADDRESS], що укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] удаваним правочином, який укладений з метою приховати договір купівлі-продажу. У березня 2014 року позивач уточнила свої вимоги та просила здійснити поділ миайна, що є спільною сумісною власністю , та просила визнати за нею та відповідачем [PERSON] право власності по 3/8 частки у праві приватної власності на будинок [ADDRESS] за кожним. У судовому засідані представник позивача [PERSON] та позивач [PERSON] просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити у задоволені. Зазначив про те, що відповідач [PERSON] сам за власні кошти придбав житловий будинок [ADDRESS]. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, суд надходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність задоволення позовних вимог, з наступних підстав. Відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Судом встановлено, 10 січня 1994 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстровано 10.01.1994 рок у Брусилівським відділом ЗАГСу Житомирської області , про що у книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 1, що підтверджується даними свідоцтва про укладання шлюб серії [NUMBER] , виданим Брусилівським відділом ЗАГСу Житомирської області (а.с. 5). Під час шлюбу, у 2012 році, подружжя [PERSON] придбало у спільну сумісну власність частку в праві власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], будинок оформлено на ім'я відповідача [PERSON] Між відповідачами [PERSON] та [PERSON], [PERSON] було укладено договір дарування ? частки у праві приватної власності на будинок [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смекалкіна Л.Т. від 09.11.2002 р. за реєстром №3715 ( а.с. 100). Стаття 243 ЦК УРСР, який діяв на час виникнення договору та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, передбачає, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. За змістом зазначеної статті дарувальник добровільно позбавляє себе права власності на майно, не маючи при цьому на меті отримання будь-яких вигод матеріального чи морального характеру з боку обдарованого, у свою чергу обдарований набуває права власності на майно при відсутності з його боку обов'язків надання таких вигод. Стаття 224 ЦК УРСР, передбачає, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Як вбачається з тексту розписки від 09.11.2002 р., написаної власноручно [PERSON], [PERSON] отримали від [PERSON] грошові кошти в розмірі 7200 доларів США як розрахунок саме за продаж ? частки у праві власності на будинок [ADDRESS] ( а.с.10 ). Згідно заяв [PERSON] та [PERSON], відповідачі визнали обставину фактичного укладення договору купівлі-продажу під виглядом договору дарування, який оформили на відповідача [PERSON], та підтвердили отримання грошових кошти за продаж. Стаття 58 ЦК УРСР, передбачає, що якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Згідно пункту №14 Постанови Пленуму Верховного суду України, від 28.04.1978р. №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. Згідно пункту 76 Листа Верховного суду України від 01.11.1997р., «Правові позиції, висловлені судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році», якщо суд встановить, що оспорена угода є удаваною, укладеною з метою приховання іншої угоди (наприклад, договір дарування приховує купівлю-продаж), суд, визнаючи укладену сторонами угоду недійсною, разом з тим постановляє, що між сторонами була укладена угода, яка приховувалась, і застосовує правила, що регулюють цю угоду. Стаття 69 СК України передбачає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1 статті 70 СК України). Суд приходить до висновку, що мало місце укладення договору купівлі-продажу майна під виглядом договору дарування, а тому вимога про признання угоди удаваної є обгрунтованою. Одночасно підлягають задоволенню вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за кожним з подружжя [PERSON] права власності на ідеальні частки в такому майні. Статтею 76 ЦК УРСР, передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. До 14.02.2014р. позивачка була впевнена, що між відповідачами був укладений саме договір купівлі-продажу майна, що підтверджується текстом первісного позову ( а.с. 2-4 ), копією розписки [PERSON], [PERSON] про отримання грошових коштів за продаж майна від 09.11.2002р. ( а.с. 10 ) та їх заявами про визнання позову, згідно яких вбачається, що позивачка при укладенні договору дарування присутня не була та не повідомлялась. Про укладення оспорюваного договору, позивач [PERSON] дізналась лише в 2014 році після ознайомлення із відповіддю КП Київське МБТІ від 24.12.2013р. ( а.с. 91 ) отриманої на запит суду. У зв'язку з цим, твердження позивачки, що вона не знала і не могла знати про укладення оспорюваного договору, а тому пропустила строк позовної давності з поважних причин, знайшло підтвердження під час судового розгляду. З урахуванням задоволення позову на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів також підлягає стягненню судовий збір та вартість проведеної незалежної оцінки майна в розмірі 1000,00 грн.,

Outcome: approved