Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 13 листопада 2003 року по 04 листопада 2014 року. За час шлюбу ними було збудовано господарські будівлі та споруди та реконструйовано будинок, отриманий в дар відповідачем. За період з 2006 року по 2014 рік ними за спільні кошти поетапно зроблено капітальний ремонт будинку , збудовано господарський блок, теплицю. Оскільки спірне майно збудовано спільної працею за спільні кошти, тому воно є об`єктом спільної сумісної власності та йому має належати Ѕ частина. У добровільному порядку відповідачка відмовляється компенсувати йому понесені витрати. Просив суд стягнути з [PERSON] на його користь кошти в розмірі 165 851,50 грн. - Ѕ частину вартості будівельних матеріалів, виробів та конструкцій, що використані під час капітального ремонту будинку, будівництва господарського блоку та теплиці, що розташовані за адресою: [ADDRESS] в розмірі 165851,50 грн.; судові витрати покласти на відповідача. 02 березня 2018 року до суду надійшов відзив [PERSON] . Вказала, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Після розірвання шлюбу [PERSON] звертався до суду з позовом про визнання права власності, посилаючись на те, що він приймав участь у будівництві та капітальному ремонті будинку, господарських будівель та споруд. У задоволенні позову було відмовлено та вказано, що [PERSON] не надав суду доказів на підтвердження своїх вимог. Тому і поданій справі вважає, що позивач також не довів своїх позовних вимог. Просила відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив позов задоволити. У судовому засіданні представник відповідача відповідач проти позову заперечували. Просили відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 13 листопада 2003 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. 04 листопада 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Києво-Святошинського РУЮ у Київській області внесено актовий № 197(свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] ). Після розірвання шлюбу [PERSON] змінила прізвище на дошлюбне « [PERSON] ». 20 квітня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір дарування будинку, відповідно до умов п. 1 якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар будинок [ADDRESS] . Будинок розташований на земельній ділянці, що перебуває у відданні Малютянської сільської ради. Площа земельної ділянки бюро технічної інвентаризації не визначена. Житлова площа будинку вцілому становить 83,2 кв.м. біля будинку є: сарай літ. «Б», погріб під літ «Б», сарай-прибудова літ. «Г», колодязь № 6, огорожа № 1-5, прибудова літ. «Д», навіс літ. «Є», вбиральня літ. «Ш», прибудова літ. «В», замощення № 7, гараж літ. «З», душ літ. «К». У власність обдарованої переходить будинок з усіма надвірними будовами. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 6132253 від 05 січня 2005 року на підставі Договору дарування від 20 квітня 2001 року [PERSON] на праві власності належить домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 вересня 2009 року позов [PERSON] до Малютянської сільської ради про визнання права власності задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на самочинно побудований господарський блок загальною площею 41,5 кв.м. та теплицю загальною площею 47,2 кв.м., які розташовані в [ADDRESS] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 березня 2015 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання домоволодіння об`єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на Ѕ частину домоволодіння - залишено без задоволення. У рішенні суду вказано, що «У поданій до суду позовній заяві та наданих у судовому засіданні поясненнях, [PERSON] стверджував, що він приймав участь у ремонтних роботах, які проводилися у спірному жилому будинку, вкладав власні кошти та особисто здійснював будівництво теплиці, каналізації, водопроводу з колонкою, паркану, навісу для паркування автомобіля, перекриття даху на будинку у зв`язку з чим просить визнати спірне домоволодіння об`єктом права спільної сумісної власності, однак належних доказів на підтвердження своїх тверджень суду не надав. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] пояснили, що їм відомо про те, що [PERSON] приймав участь у будівництві та ремонті спірного будинку, однак надані пояснення не можуть братися судом до уваги, оскільки вони не підтвердженні доказами та ґрунтуються лише на припущеннях. Оскільки позивач за зустрічним позовом не довід у судовому засіданні та не надав суду належних доказів, що він приймав участь у здійсненні облаштування спірного домоволодіння, а вказане спірне домоволодіння набуте [PERSON] до шлюбу і є її особистою власністю, що підтверджується наявними матеріалами справи, тому суд відмовляє у задоволенні вимоги [PERSON] про визнання домоволодіння об`єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на Ѕ частину домоволодіння». За ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На підтвердження вкладення коштів [PERSON] надав суду накладну №2325 від 30 березня 2009 року на суму 23,956, накладну №4 від 09 вересня 2010 року на суму 13200 грн., рахунок-фактура №СФ-0005705 від 28.08.2010 на суму 38270, акт про прийняття-передачі виконання робіт м.Київ від 15 серпня 2008 року - вартість робіт 68753 грн., договір поставки від 02 листопада 2013р. на суму 26500 грн., товарний чек від 29 травня 2011 р. на суму 11320. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Подані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат при будівництві суд оцінює критично, оскільки вони не підтверджують платника, використання матеріалів саме при спірному будівництві та походження коштів, дійсність здійснення оплати по актам передачі та договору. Не підтверджуються дані обставини і допитані в судовому засіданні свідки, які повідомили суду своє суб`єктивне сприйняття певних обставин, разом з тим об`єктивних даних, які мають суттєве значення для справи, суду не показали. Сам по собі факт перебування у шлюбі і здійснення певних періодичних оплат не може бути підставою для задоволення даного позову, оскільки за час сумісного проживання подружжя відповідно щось купує, починаючи від продуктів харчування, речей першої необхідності. Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог щодо здійснення капітального ремонту будинку, будівництво господарського блоку та теплиці на суму 331703 грн., зокрема доказів про дійсний стан будови до його капітального ремонту та після, не заявив клопотань про витребування доказів у разі складнощів в їх отриманні, не повідомив суду причини неможливості подати такі докази. Крім того, з наданих суду копій рішень вбачається, що саме за рішенням суду за відповідачем визнано право власності на спірне майно. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed