Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

У квітні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування власністю шляхом вселення. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.07.2016 року було затверджено мирову угоду про поділ майна подружжя між [PERSON] та його колишньою дружиною [PERSON] . Суд затвердив по справі мирову угоду на таких умовах: 2.1.Сторони домовилися, що відповідно до укладеної ними Мирової угоди визнати земельну ділянку за кадастровим № 3222485200 [NUMBER] площею 0,1450 га за цільовим визначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд і адресою [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] .. 2.2.Поділити спільне сумісне майно подружжя, та визначити частку [PERSON] - 1/2 частки, та визначити частку [PERSON] - 1/2 частки у спільній сумісній власності подружжя, земельній ділянці за кадастровим № 3222485200 [NUMBER] площею 0,1450га за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд і адресою [ADDRESS] . 2.3.Визнати за [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) право власності на 1/2 частки земельної ділянки за кадастровим № 3222485200 [NUMBER] площею 0,1450 га за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] . 2.4.Визнати за [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) право власності на 1/2 частку земельної ділянки за кадастровим № 3222485200 [NUMBER] площею 0,1450 га за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] . 2.5.Визнати об`єкт незавершеного будівництва відсоток готовності 93%, який розташований на земельній ділянці площею 0,1450 га за кадастровим № 3222485200:06:002:0007 за адресою Києво-Святошинський район с [ADDRESS] , [ADDRESS] Онтаріо [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) та [PERSON] (ІПН [NUMBER] ). 2.6.Визнати за [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) право власності на 1/2 частку об`єкта незавершеного будівництва відсоток готовності 93%, який розташований на земельній ділянці площею 0,1450 га за кадастровим № 3222485200:06:002:0007 за адресою Києво- [ADDRESS] район с [ADDRESS] Михайлівна [ADDRESS] Рубежівка, [ADDRESS] . 2.7.Визнати за [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) право власності на 1/2 частку об`єкта незавершеного будівництва відсоток готовності 93%, який розташований на земельній ділянці площею 0,1450га за кадастровим № 3222485200:06:002:0007 за адресою Києво- [ADDRESS] район с [ADDRESS] Михайлівна [ADDRESS] Рубежівка, [ADDRESS] . Відповідно до п. 4.1. мирової угоди передбачається, що така угода є такою, що не порушує права, свободи та інтереси осіб, що її уклали, а також не суперечить нормам закону ч. 1 ст. 175 Цивільного процесуального кодексу України, яка передбачає, що мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватись лише прав та обов`язків сторін та предмета позову. Таким чином, ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.07.2016 року стала правовстановлюючим документом на спільну сумісну власність подружжя з розподілом рівних часток. Житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , є єдиним його місцем проживання. 14.11.2018 року [PERSON] прибув за вище вказаною адресою, з метою вселення та подальшого проживання в вищезазначеному будинку. Оскільки ворота на подвір`я були зачинені, і на поклики ніхто не реагував, він переліз через огорожу та спрямував до вхідної двері будинку але потрапити до будинку він не зміг оскільки йому став перешкоджати невідомий озброєний чоловік у камуфляжній формі, який не повідомляючи своє прізвище, ім`я та по-батькові та не показуючи жодних документів, на підставі яких він знаходиться на території, почав відверто погрожувати йому застосуванням сили, якщо він буде продовжувати наближуватися до будинку. Незважаючи на те, що [PERSON] пред`явив документ, що посвідчує його особу - паспорт громадянина України, та правовстановлюючий документ, який надає право на 1/2 житлового будинку - витяг з Єдиного реєстру речових прав та нерухомого майна, без надання жодних пояснень та під загрозою застосування зброї невідома особа в групі з прибулими співробітниками поліції змусили покинути територію двору. Прибулі працівники управління поліції повідомили, що на підставі постанови прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області Стасюк Ю.Ю., вони забезпечують заходи особистої безпеки громадянки [PERSON] , яка приходиться йому колишньою дружиною та членів її сім`ї, що проживають за адресою житлового будинку: [ADDRESS] . Михайлівка- Рубежівка, [ADDRESS] Онтаріо», [ADDRESS] . При цьому, заходи безпеки, начебто, поширюються на землю і будинок, в якому проживають особи, що перебувають під охороною. На його вимогу надати для ознайомлення копію постанови прокурора Стасюк Ю.Ю., була отримана відмова без пояснення причин. За його викликом на місце правопорушення була викликана оперативно-слідча група Києво-Святошинського відділу поліції. Прибулий слідчий Субботін В.К. відібрав у нього пояснення та, ознайомившись з правовстановлюючим документом, який підтверджує право власності на 1/2 частку будинку, був впевнений, що [PERSON] , як власник майна, має право безперешкодно увійти в будинок та проживати у ньому. Позиція слідчого різко змінилася після телефонної розмови з прокурором Києво- Святошинської місцевої прокуратури Київської області Стасюк Ю.Ю., яка, начебто, заборонила йому впускати його до помешкання. Незважаючи на те, що [PERSON] , як власник, мав всі належні документи, які підтверджують його право на проживання у будинку, слідчий [PERSON] , не перевіряючи документи щодо наявності заборони, відмовився забезпечити йому вільний прохід до житла. Таким чином, 14 листопада 2018 року в порушення конституційних прав особи без надання жодних обґрунтованих пояснень, належних доказів, документів та за відсутності підстав для не допуску, він, як власник майна не зміг потрапити до свого будинку. Наступного дня, тобто 15.11. 2018 року, йому стало відомо з Єдиного державного реєстру судових рішень, що 29 серпня 2016 року ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Коцюрби М.П., винесеною у кримінальному провадженні за № 12016110200002343 від 23 червня 2016 року, на його майно, яке належить на праві власності, а саме: земельну ділянку площею 0,1450 та з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та спору, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] » [ADDRESS] , та об`єкт нерухомого майна - незавершене будівництво (відсоток готовності 93%), що розташований за вище вказаною адресою, накладено арешт. Згідно з пунктом 3 зазначеної судової ухвали було встановлено заборонити використовувати та розпоряджатись вищевказаним майном. Розуміючи, що дана Ухвала була винесена неправомірно та безпідставно, після отримання ії оригінала, було подано Апеляційну скаргу на Ухвалу слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Коцюрби М.П. від 29 серпня 2016 року. 14.03. 2019 року Київський апеляційний суд задовільнив апеляційну скаргу, ухвалу слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Коцюрби М.П. скасував, та постановив нову ухвалу якою в задоволенні клопотання слідчого, щодо накладення арешту на майно, та заборону використовувати та розпоряджатись вищевказаним майном - відмовлено. Також варто зазначити, що Ухвала якою накладено арешт та заборону було винесено в межах кримінального провадження № 12016110200002343 від 23 червня 2016 року, за ознаками ч. 2 ст. 190 КК України. Відомості про те, що [PERSON] шахрайським шляхом заволодів майном, не відповідають дійсності, оскільки 04 липня 2016 року, колишнє подружжя [PERSON] та [PERSON] уклали мирову угоду про поділ майна, яка була затверджена ухвалою від 04 липня 2017 року № 369/1072/14-ц Києво-Святошинського районного суду Київської області та зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Але не зважаючи на це, з моменту винесення слідчим суддею Коцюрбою М.П. ухвали про накладення арешту на майно і до цього часу прошло вже 2 роки і 9 місяців. Дані обставини свідчать про те, що слідчі органи мали більш ніж достатньо часу для проведення усього комплексу слідчих дій та судових експертиз в межах кримінального провадження. Незважаючи на досить тривалий час обмеження [PERSON] в праві володіння, користування та розпорядження майном, слідчі і прокурори не вважали за потрібне визначати коло підозрюваних та обвинувачених осіб та передавати справу до суду, або прийняти процесуальне рішення щодо закриття кримінального провадження і звертатися до суду із клопотанням про скасування заходів забезпечення. Подібна необгрунтована тяганина фактично грубо порушує конституційні права власника цього майна, оскільки держава в особі вищевказаних посадових осіб свідомо зловживає наданими процесуальними правами. Отримавши Ухвалу апеляційного суду про скасування арешту та заборону користуватися та розпоряджатися майном, яка набрала законної сили, [PERSON] 22.03.2019 року було повторно здійснено спробу потрапити до належного йому на праві приватної власності майна. Але отримати доступ до житла знову не вдалося, в зв`язку з тим, що як виявляється існує Постанова про забезпечення безпеки особи, про що було повідомлено представниками поліції. При тому, ознайомитися з текстом самої постановою не вдалося можливим, так як їм було надано тільки постанову прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області Стасюк Ю.Ю. про уточнення постанови про забезпечення безпеки особи від 22.11.2018 року. Даною постановою задоволено клопотання потерпілої [PERSON] про вжиття додаткових заходів забезпечення безпеки. Забезпечено особисту охорону [PERSON] , [INFO] та її дітей [PERSON] [INFO] , та [PERSON] [INFO] , та охорону житла, в якому останні проживають, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; органу, який здійснює заходи безпеки щодо [PERSON] , а також її дітей [PERSON] та [PERSON] , вжити заходів щодо недопущення на територію домоволодіння, де проживають особи, щодо яких застосовано заходи безпеки у вказаному кримінальному провадженні, за адресою: [ADDRESS] сторонніх осіб, тобто таких, які не мають законного права на перебування у вказаному домоволодінні. [PERSON] є\~власником 1/2\~будинку [ADDRESS] \~розташованого за\~адресою:\~ [ADDRESS] » [ADDRESS] .\~і має повне законне право на перебування у вказаному домоволодінні. Але не зважаючи на законні права [PERSON] озброєний працівник Києво- Святошинського районного відділу управління поліції охорони застосувавши вогнепальну зброю та фізичну силу змусив покинути подвір`я. Винесена постанова прокурора Києво - Святошинської місцевої прокуратури Київської області Стасюк Ю.Ю. щодо застосування заходів особистої безпеки Матвієнко [PERSON] . [PERSON] ., яка поширюється на землю і житловий будинок, в якому проживають особи, що перебувають під охороною, є відвертим свавіллям, оскільки вона грубо порушує конституційні права [PERSON] Тому на підставі вищевказаного просив суд усунути перешкоди в користуванні [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків- [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] будинком, що знаходиться за адресою [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків- [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) до будинку [ADDRESS] . Зобов`язати відповідача [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у вселенні та здійсненні права користування власністю - будинком [ADDRESS] квартал « [ADDRESS] ». Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.04. 2019 року, відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження на 20.05. 2019 року. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, яким усунути [PERSON] перешкоди у користування належною йому на праві власності частиною будинку посилаючись на те, що він є співвласником 1/2 частини будинку, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 липня 2016 року. В даній квартирі позивач [PERSON] зареєстрований, однак відповідач почала перешкоджати позивачу користуватись будинком. Позивач у судове засідання не з`явився, до суду направив заяву про слухання справи у його відсутності. Відповідачка та\~її представник\~в судовому\~засіданні проти\~позову заперечували,\~просили суд\~відмовити у\~його задоволенні,\~посилаючись на\~його необґрунтованість. Окрім того зазначили, що на даний час у Києво-Святошинському районному суді Київської області розглядається кримінальне провадження відносно [PERSON] за ч.2ст.190 КК України. Заслухавши представника позивача, відповідачку та її представника, дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до\~ст.263 ЦПК України\~рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити. Відповідно до ч.1,\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до\~ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених\~ЦПК України. Так, ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.07.2016 року було затверджено мирову угоду про поділ майна подружжя між позивачем [PERSON] та його колишньою дружиною відповідачкою [PERSON] . Таким чином, ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.07.2016 року стала правовстановлюючим документом на спільну сумісну власність подружжя з розподілом рівних часток. Відповідно житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить позивачу [PERSON] на підставі ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.07. 2016 року, якою була затверджена мирова угода між [PERSON] та [PERSON] , а інша 1/2 частка даного будинку на праві власності належить відповідачу [PERSON] на підставі вищевказаної ухвали суду. 29 серпня 2016 року ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Коцюрби М.П., винесеною у кримінальному провадженні за № 12016110200002343 від 23 червня 2016 року, на його майно, яке належить на праві власності, а саме: земельну ділянку площею 0,1450 та з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та спору, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] » [ADDRESS] , та об`єкт нерухомого майна - незавершене будівництво (відсоток готовності 93%), що розташований за вище вказаною адресою, накладено арешт. 14.03.2019 року ухвалою Київського апеляційного суду задоволено апеляційну скаргу, ухвалу слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Коцюрби М.П. скасовано, та постановлено нову ухвалу якою в задоволенні клопотання слідчого, щодо накладення арешту на майно, та заборону використовувати та розпоряджатись вищевказаним майном - відмовлено. Ухвала якою накладено арешт та заборону було винесено в межах кримінального провадження № 12016110200002343 від 23 червня 2016 року, за ознаками ч. 2 ст. 190 КК України. Згідно Постанови прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області Стасюк Ю. від 22.11.2018 року задоволено клопотання потерпілої [PERSON] про вжиття додаткових заходів забезпечення безпеки у кримінальному провадженні № 12016110200004649 від 19.11.2016 року, забезпечено особисту охорону [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та охорону житла, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Органу, який здійснює заходи безпеки вжити заходів щодо недопущення на територію вищевказаного домоволодіння сторонніх осіб, тобто таких, які не мають законного права на перебування у вказаному домоволодінні. Згідно з\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до\~ст.356 ЦК України\~власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з положеннями ч. 2\~ст. 358 ЦК України\~співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. За правилами ч.3\~ст.358 ЦК України\~кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Пленум Верховного Суду України в п.14\~постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності»\~роз`яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно з висновком Верховного Суду України у постанові від 3 квітня 2013 р. у справі N 6-12цс13 норма\~ст. 358 ЦК України\~регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються на об`єкт самостійної власності кожного з них. Сторонами не надано будь - якого підтвердження про встановлення порядок користування приміщеннями будинку або виділення його частки в натурі. У відповідності до\~ст. 41 Конституції України\~кожна особа має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав власності і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до\~ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч.1,\~ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1,\~ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1-2,\~ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно ч.1\~ст.383 ЦК України\~власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, а згідно ч.1ст.391\~ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Статтею\~ст. 76 ЦПК України\~визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цього\~кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.ч.1,2ст. 89\~ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. \~Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до змісту статей 11, 15\~Цивільного кодексу\~України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Згідно п. 41 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року по справі № 523/9076/16-ц визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Судом встановлено, що перешкоди позивачу у доступі до спірного житлового будинку створювали співробітники поліції з посиланням на постанову прокурора про застосування заходів безпеки до відповідача у кримінальному провадженні, що предстаником позивача в судовому засіданні не заперечувалось та зазначено в позовній заяві як обгрунтування позову. Таким чином позивачем не доведено, що саме відповідач чинить йому перешкоди в користуванні житлом, в результаті чого він не може потрапити до будинку, де він має право на проживання та користування вказаним житлом в зв`язку з чим позивач змушений проживати в іншому житловому приміщенні. Матеріалами справи не підтверджується правомірність заявлення вимог позивача про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою, тому задоволенні вимог даного позову необхідно відмовити. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог повністю. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed