Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-23 00:00:00

У листопаді 2014р. позивач [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовною заявою, в якій поставлено питання про визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS]. А також, позивач присила зобов'язати Державну міграційну службу Шевченківського району м. Києва зняти відповідача [PERSON] з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власницею квартирою [ADDRESS]. У липні 2006 року її син [PERSON] уклав шлюб з відповідачем [PERSON], та після цього іх молода сім'я з дозволу позивача оселилася в спірній квартирі, яка була вільною. В подальшому, у сина з невісткою народився онук [PERSON], та з 2007 року невістка разом з онуком були зареєстровані у вищевказаній квартирі. Разом з тим, сімейне життя у сина з відповідачкою не склалося, вони розірвали шлюб у квітні 2014 року, оскільки з вересня 2013 року фактично перестали підтримувати сімейні стосунки, а відповідач з цього часу забрала свої речі та виїхала з онуком проживати в інше житло. Позивач стверджувала, що останній раз бачила відповідача у травні 2014 року, і за цей час, як їй відомо, відповідач декілька раз змінювала місце проживання. Достеменно позивач не знає де саме проживають відповідач з дитиною. Отже, посилаючись на те, що оскільки відповідач не проживає у спірній квартирі, добровільної згоди на зняття її з реєстрації відповідач не надає, а також, зважаючи на те, що уповноважений орган, відмовив провести дані щодо зняття з реєстрації відповідача з посиланням на необхідність рішення суду про це або за добровільною згодою самого відповідача, просила позбавити відповідача права користування вказаним житловим приміщенням та зняття відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Також позивач просила покласти на позивача судові витрати на витрати на правову допомогу. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити з підстав викладених в ньому. Відповідач [PERSON], у судове засідання не з'явилася, про час і місце судового розгляду оповіщалася у встановленому законом порядку за місцем своєї реєстрації, про причини неявки суду не повідомляла, заперечень на позовну заяву не надавала. Від представника відділу Державної міграційної служби Шевченківського району м. Києва надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника установи у зв'язку з великою завантаженістю по роботі. Таким чином, на підставі ч.4 ст.169 ЦПК України суд дійшов висновку за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши наявні матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Відповідно до положень ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст.ст.60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач [PERSON] на підставі договору дарування від 16.09.1994 року, посвідченим державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Лазарєвою Л.І., реєстровий номер 20-16918, є власником квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України зазначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст.319 ЦК України). Частиною 1 ст.383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно зі ст.150 Житлового кодексу Української РСР від 30.06.1983 № 5464-X із змінами (далі - ЖК Кодекс), громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З матеріалів справи убачається, що [INFO] народився [PERSON] (онук позивача), батьками якого є [PERSON] (син позивача) та [PERSON] (відповідач). З пояснень представника позивача у судовому засіданні встановлено, що у 2006 р. після одруження свого сина, вона надала право сину разом з дружиною (відповідачем у справі) на проживання у вказаній квартирі. З 2007 року в квартирі було зареєстровано відповідача та онука позивача, що підтверджується довідкою по формі №3, виданною ТОВ «Кийградсервіс» 06.09.2014 р. за вих.№3068. Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 30.04.2014 р. у справі №759/4264/14-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. При цьому, в ході розгляду справи за участі обох сторін судом установлено, що подружнє життя сторін не склалося, у зв'язку із погіршенням відносин між ними, з лютого 2012 року сторони не підтримують шлюбних стосунків, не ведуть спільного господарства та проживають окремо. Крім цього, з пояснень допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] встановлено, що останні 1,5 року, з часу розлучення сина позивача та відповідача, остання не проживає у спірній квартирі. Свідки підтвердили, що речей відповідача в квартирі вони не бачили з того періоду. Статтею 163 ЖК Кодексу визначено, що у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім'ї не звільняє їх від виконання обов'язків за договором найму жилого приміщення. Відповідно до ст.71 Житлового кодексу при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Крім того, відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 72 Житлового кодексу визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Відповідно до ст. 11 цього ж Закону реєстрація місця проживання здійснюється відповідним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. За таких обставин, оскільки на даний час позивач є єдиним власником квартири [ADDRESS], а зареєстрована в цій квартирі відповідач з більше 1,5 року не проживає за адресою реєстрації, у родинних відносинах з позивачем на даний час не перебуває, тобто не проживає у вказаній квартирі більше строку, який встановлений законодавством для зберігання за наймачами та членами сім'ї власника квартири жилого приміщення, доказів, які б підтверджували поважність причин відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання в матеріалах справи не міститься, а також, враховуючи ті обставини, що реєстрація відповідача перешкоджає позивачу, як власнику квартири, в повній мірі користуватися належними їй правами власника в зазначеній квартирі та розпоряджатися своєю власністю, суд дійшов висновку, що відповідача слід визнати такою, що втратила право користування квартирою та зняти її з реєстраційного обліку. За змістом ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Частиною 1 статті 79 цього Кодексу визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат пов'язаних з розглядом справи. Витрати відповідача на правову допомогу в розмірі 3600,00 грн. згідно відповідного договору з адвокатом, підтверджено копією платіжного доручення №362 від 18.08.2014 р. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору за подання позову в сумі 243,60 грн., а також витрати на правову допомогу на підставі відповідного договору з адвокатом, підтверджені актами виконаних робіт та платіжними розрахунковими документами, в межах граничного розміру належної компенсації витрат, встановленої Законом України «Про граничний розмір компенсації на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Outcome: approved