Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] , через свого представника, адвоката - Чіп Я. М., звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» про захист порушеного права споживача страхових послуг шляхом визнання частково недійсним пункту договору страхування, стягнення неустойки та збитків. В обґрунтування уточнених позовних вимог, та з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог посилався на те, що 28.08.2017 між [PERSON] та ПАТ «СК «Універсальна» був укладений Договір страхування у формі страхового сертифікату № 109946728 до Генерального договору № 1619/300/000001 комплексного страхування подорожуючих за кордоном від 12 травня 2009 року (надалі - Договір страхування). 30.08.2017, перебуваючи у туристичній подорожі у Туреччині із ним стався страховий випадок, а саме травматичне ушкодження голови внаслідок невдалого падіння (відкрита черепно-мозкова травма, часткове скальпування із накладанням 18-швів) в зв`язку із чим його у непритомному стані було терміново доставлено до лікарні м. Бодрум та прооперовано. Пунктом 9.2 договору страхування передбачено, що у разі, якщо Застрахована особа (позивач) самостійно сплатила вартість медичних чи додаткових послуг, страхова виплата здійснюється безпосередньо Застрахованій особі (Страхувальнику/Вигодонабувачу). Після отримання всіх невідкладних медичних процедур, оперативного втручання та ургентної допомоги, [PERSON] сплатив вартість таких послуг згідно наданого лікарнею м. Бодрум рахунку № [NUMBER] в сумі 2 554,13 доларів США. Позивач вказує, що страхова компанія (відповідач по справі) виконала свої зобов`язання перед позивачем частково, сплативши лише відшкодування в розмірі 70 доларів США (1780,80 гривень сплачено 11.12.2017). Вважаючи такі дії відповідача незаконними, а такий розмір сплаченого відшкодування необґрунтовано заниженим, у лютому 2018 року позивач звернувся до Амур- Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська із відповідним позовом про захист порушеного права споживача страхових послуг з метою стягнення страхового відшкодування у повному обсязі. За результатами розгляду вказаної справи, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31.05.2018 по справі №199/1108/18, яке частково змінене постановою Дніпровського апеляційного суду від 25.06.2019 лише в частині розподілу судових витрат, позовні вимоги позивача задоволенні частково, із страховика стягнуто страхове відшкодування в розмірі 62 433,07 гривень та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2100 гривень. Вказане судове рішення відповідачем виконане 27.06.2019 у відповідь на заяву представника позивача від 26.06.2019. Посилаючись на положення ст.ст. 625,525,526, п.7.1.4 Генерального договору №1619/300/000001 від 12.05.2009 комплексного страхування подорожуючих, Закону України «Про захист прав споживачів», позивач в уточненій редакції позовної заяви від 30 липня 2019 року, просить суд визнати недійсним п.7.1.4 Генерального договору комплексного страхування подорожуючих за кордоном № 1619/300/000001, в частині обмеження нарахування пені в розмірі, що не перевищує 10% від суми страхової виплати, стягнути із відповідача на користь позивача пеню за весь термін прострочки у виплаті страхового відшкодування в розмірі 5 150,73 гривень, розмір інфляційних втрат 9 673,91 гривень, та три відсотки річних 2894,16 гривень, а всього стягнути 17 718,80 гривень. Також позивач просить покласти на відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4500 гривень. Ухвалою від 08 липня 2019 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 23 серпня 2019 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до розгляду по суті. 01 листопада 2019 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. Представник позивача та позивач у судове засідання не з`явились, 01.11.2019 року від представника позивача, адвоката Чіп Я. М., до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином. До суду представником відповідача, адвокатом Кірсік С. В., надано відзив на позов, в якому вона позов не визнала, та зазначила, що між [PERSON] та ПАТ СК «Універсальна» дійсно був укладений страховий сертифікат № [NUMBER] до Генерального договору № 1619/300/000001 комплексного страхування подорожуючих за кордоном від 12 травня 2009 року. У зв`язку із незгодою з розміром страхового відшкодування, яке було сплачене відповідачем по страховому випадку, який стався 30.08.2017 у м. Бодрум (Туреччина), позивач звернувся до Амур- Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська із відповідним позовом, за результатами розгляду якого по справі № 199/1108/18 позовні вимоги [PERSON] були задоволенні частково, із страховика стягнуто страхове відшкодування в сумі 62 433,07 гривень та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2100 гривень. Зазначене рішення суду виконано відповідачем добровільно 27.06.2019. Вказує також у відзиві на те, що за приписами ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зазначає на положення ст. 629 ЦК України, відповідно до яких договір є обов`язковим для сторін. З наведених підстав представник відповідача вважає вимоги позивача в частині визнанням пункту договору страхування частково недійсним безпідставними. Водночас, будь-яких заперечень щодо вимог позивача про стягнення із відповідача збитків в порядку ст. 625 ЦК України представником відповідача у відзиві на позов не надано. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що між [PERSON] та ПАТ «СК «Універсальна» був укладений Договір страхування у формі страхового сертифікату № 109946728 до Генерального договору №1619/300/000001 комплексного страхування подорожуючих за кордоном від 12 травня 2009 року (надалі - Договір страхування). Матеріалами справи підтверджується, та не заперечується сторонами, що 30.08.2017 в Туреччині із позивачем стався страховий випадок. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31.05.2018 по справі №199/1108/18, яке частково змінене постановою Дніпровського апеляційного суду від 25.06.2019, позовні вимоги позивача задоволенні частково, із страховика стягнуто страхове відшкодування в розмірі 62 433,07 гривень та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2100 гривень. Зазначене рішення суду відповідачем ПАТ «СК «Універсальна» виконано у добровільному порядку 27 червня 2019 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Надаючи оцінку доводам позивача, щодо стягнення на його користь збитків в порядку ст. 625 ЦК України, пені, а також вимог про визнання частково недійсним умов Договору страхування, суд виходить з наступного В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Таким чином, на підставі аналізу вищевказаних правових приписів та з урахуванням роз`яснень наданих у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», можна зробити висновок, що до відносин, які регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів», належать, зокрема, відносини, які виникають при укладенні договору страхування. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09.04.1985 №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Генеральним договором № 1619/300/000001 від 12.05.2009 комплексного страхування подорожуючих (надалі - Генеральний договір страхування) у п. 7.1.4 визначено, що страховик (відповідач) за несвоєчасну виплату страхового відшкодування зобов`язаний сплатити страхувальнику (позивачу) пеню у розмірі 0,05% від суми, що підлягала сплаті, за кожен день прострочення, але не більше 10% від суми страхової виплати. Згідно з вимогами статті 16 Закону України «Про страхування», статті 979 ЦК України договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, відповідно до якої страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-XII). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. За частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4), тощо. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 18 Закону № 1023-ХІІ містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. Суд погоджується із доводами сторони позивача про те, що оскільки страхувальник фізична особа є споживачем страхових послуг, та укладає договір із фінансовою установою (страховою компанією), то в цих правовідносинах саме споживач є слабкою стороною договору, яка не може володіти достатнім рівнем знань при укладанні таких договорів, щодо обставин, які можуть свідчити про істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Суд також констатує слушність аргументації позовних вимог про те, що умова у Договорі страхування, який розроблений страховиком самостійно, та є модельним (типовим) для невизначеного кола споживачів (оскільки Генеральний договір страхування є договором приєднання, який розміщений на сайті страховика), щодо обмеження нарахування пені в розмірі, що не перевищує 10% страхової виплати є такою, що порушує права страхувальника, свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків, дають можливість страховику майже без будь-яких санкцій для себе тривалий час затримувати виплату страхового відшкодування (не виконувати зобов`язання належним чином). Наведені обставини свідчать про доведеність, та обґрунтованість вимог позивача щодо визнання недійсним п. 7.1.4 Генерального договору комплексного страхування подорожуючих за кордоном № 1619/300/000001, в частині обмеження нарахування пені в розмірі, що не перевищує 10% від суми страхової виплати. Надаючи правову оцінку позовним вимогам в частині стягнення із позивача збитків за користування чужими грошима в порядку ст. 625 ЦК України суд виходить з наступного. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. За частиною другою цієї статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачається передача грошей як предмета договору або сплата їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. Отже, можна зробити висновок, що правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору добровільного страхування, є грошовим зобов`язанням. Таким чином, у випадку прострочення або невиплати страхового відшкодування, яке є договірним грошовим зобов`язанням, до страховика застосовується відповідальність згідно ст. 625 ЦК України (висновки Верховного Суду України у справах № 6-1003цс16 від 21 грудня 2016 року та № 6-126цс14 від 11 березня 2015 року). Судом перевірені надані розрахунки позивача та в судовому засіданні встановлено правильність нарахування розміру неустойки (пені) за весь термін прострочки у його сплаті позивачу (з дати часткової сплати відшкодування відповідачем - 11.12.2017 по дату виконання рішення суду по справі № 199/1108/18 - 27.06.2019) в розмірі 5 150,73 гривні (365 дні прострочки з урахуванням строку позовної давності для вимог по сплаті неустойки * 62 433,07 грн. * 0,05%) - 6 243,31 гривень сплачена пеня відповідачем після відкриття провадження по справі), розмір інфляційних втрат 9 673,91 гривні, та три відсотки річних 2 894,16 гривень. З огляду на зазначені норми матеріального права суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Згідно із частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судові витрати покладаються саме на відповідача повністю. Відповідно до вимог ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання позовних заяв в порядку цивільного судочинства майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Водночас відповідно Закону України «Про захист прав споживачів» позивачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 січня 2019 року становить 1 921,00 грн. Таким чином, при подачі даної позовної заяви до сплати підлягав судовий збір у розмірі 2305,20 гривень (позивачем заявлені три самостійні вимоги із розрахунку 768,40 грн. судового збору за кожну), який підлягає стягненню з відповідача в дохід Держави. Також позивачем заявлено до стягнення понесені ним витрати на правничу допомогу в розмірі 4 500 грн. Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Позивачем на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу подано копію Договору про надання професійної правничої допомоги від 01.07.2019, розрахунок гонорару до Договору про надання професійної правничої допомоги від 01.07.2019, квитанція в підтвердження оплати адвокатського гонорару від 04.07.2019, ордер адвоката, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльність від 17.11.2008. З урахуванням приписів ч. 9 ст. 141 ЦПК України, а також відсутності вмотивованого клопотання з боку відповідача про зменшення цих витрат, суд стягує витрати на правничу допомогу на користь позивача в розмірі 4500 гривень з відповідача.

Outcome: approved