Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

У липні 2020 року до суду звернулася [PERSON] із позовною заявою до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, спричиненої дорожньо-транспортною пригодою. В обґрунтування позову зазначала, що 20 березня 2020 року з вини відповідача [PERSON] сталася ДТП, під час якої [PERSON] , керуючи транспортним засобом Hyundai Tucson 2.0 д.н.з. [NUMBER] при перестроюванні не надав переваги у русі автомобілю Mitsubishi Lancer 1.6 д.н.з. [NUMBER] , під її керуванням, внаслідок чого були заподіяні механічні пошкодження автомобілю позивача. Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 09 квітня 2020 року [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності по факту вчинення ДТП. Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Hyundai Tucson 2.0 д.н.з. [NUMBER] відповідача [PERSON] була застрахована у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія». Ліміт відповідальності за даним полісом встановлена у 100 000 грн. на одного потерпілого, розмір франшизи - 2000 грн. Страховою компанією 19 червня 2020 року було виплачено їй 76 221,13 грн. страхового відшкодування, а відповідачем [PERSON] було відшкодовано франшизу. Вказувала, що не погодившись із виплаченою сумою, звернулася до судового експерта Корягіна В.В., який надав висновок експертного автотоварознавчого дослідження № 32-20 від 30 червня 2020 року та в якому встановив вартість матеріального збитку, заподіяного позивачу внаслідок пошкодження її автомобіля у ДТП у розмірі, що дорівнює вартості автомобіля на момент ДТП та складає 141087,17 грн. Вартість самого дослідження склала 1600 грн. Зазначала, що, оскільки сума страхового відшкодування згідно полісу становить- 100 тис. грн., виплачено страховиком було лише 76 221,13 грн., то з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» підлягає відшкодування на її користь 21 778,87 грн, що становить різницю між виплаченою сумою та франшизою. З [PERSON] , на її думку, слід стягнути 41 087,17 грн. у відшкодування заподіяної шкоди, що становить різницю між 141087,17 грн. (заподіяної шкоди) та 100 тис. грн. (суми страхового відшкодування). Просила стягнути на її користь кошти з: - ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» 21 778,87 грн. недоплаченого страхового відшкодування; - [PERSON] 41 087,17 грн. у відшкодування спричиненої матеріальної шкоди. Після повного відшкодування матеріальної шкоди [PERSON] , передати йому належний позивачу автомобіль марки Mitsubishi Lancer 1.6 д.н.з. [NUMBER] . Ухвалою судді від 12 листопада 2020 року було відкрито провадження у справі, залучено учасників справи, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 59). 04 грудня 2020 року до суду від відповідача ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» надійшов відзив з додатками (а.с. 64-93). Страхова компанія у відзиві зазначила, що з позовом не погоджується та просить відмовити у задоволенні позову з огляду на наступне. 07 травня 2020 року позивач звернулася до цієї компанії для отримання страхового відшкодування заподіяної внаслідок ДТП шкоди та витрат, пов`язаних із евакуацією транспортного засобу після ДТП у розмірі 600 грн. ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» здійснила розрахунок розміру страхового відшкодування (різниця між ринковою вартістю транспортного засобу до та після ДТП, з відшкодуванням витрат із евакуації автомобіля та за мінусом франшизи) та виплатила 19 червня 2020 року позивачу кошти у розмірі 76 184,65 грн. страхового відшкодування. Звернули увагу, що 03 квітня 2020 року представник страхової компанії здійснив огляд пошкодженого автомобіля позивача та склав Акт технічного огляду колісного транспортного засобу, який було підписано позивачем, що свідчить про її погодження з ним та про ознайомленням із встановленими пошкодженнями. Згідно із Ремонтною калькуляцією від 07 квітня 2020 року вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача склала - 240 143,62 грн. Ринкова вартість автомобіля до ДТП була визначена у розмірі 144 294,15 грн., тобто даний автомобіль вважається фізично знищеним, адже його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим (витрати на відновлювальний ремонт автомобіля перевищують вартість автомобіля до ДТП). Цей відповідач вказував, що за висновком експерта № 32-20, зробленим на замовлення позивача, витрати на відновлювальний ремонт у 274 455,36 грн. також перевищують вартість автомобіля до ДТП у 141 087,17 грн. Оскільки страхове відшкодування було виплачено позивачу страховою компанією, тобто виконані обов`язки за страховим договором - страховим полісом № АО/3358086, то відсутні підстави для задоволення позову. 29 грудня 2020 року до суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, яка за своєю суттю є фактично повторенням викладених обставин та вимог у позовній заяві (а.с. 111). 23 лютого 2021 року до суду від позивача [PERSON] надійшла уточнена позовна заява (а.с. 127-130). Позивач вказала, що нею помилково було зазначено суму сплачену страховою компанією 76221,13 грн. замість 76 184,65 грн. (різниця склала 36,48 грн. - власні кошти позивача на картковому рахунку), що потягло за собою помилку в обчисленні розмірів відшкодування шкоди згідно позовної заяви та необхідності уточнення позовних вимог. Остаточно просила стягнути з відповідачів ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на її користь кошти у розмірі 21 815,35 грн. недоплаченого страхового відшкодування та з [PERSON] на її користь кошти у розмірі 41 087,17 грн. матеріальної шкоди, спричиненої ДТП. Після повного відшкодування матеріальної шкоди [PERSON] передати йому належний позивачу автомобіль. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не прибули, були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи належним чином. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] уточнений позов підтримав, просив задовольнити та розглянути справу за відсутності позивача та її представника, про що надав письмову заяву. Відповідач [PERSON] , представник відповідача ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» не прибули повторно у судове засідання, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомили. Суд, вислухавши пояснення представника позивача [PERSON] - [PERSON] , наданих у судовому засіданні 15 лютого 2021 року, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 09 квітня 2020 року у справі № 524/1760/20 (провадження № 3/524/762/20) [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності із застосуванням адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 340 (триста сорок) грн. на користь держави (т. 1 а.с. 7). Постанова суду не оскаржувалась відповідачем [PERSON] та набрала законної сили. З цієї постанови вбачається, що 20 березня 2020 року о 15 год. 40 хв. у м. Кременчуці, на перехресті вул. В. Пугачова та проїзд Ярославський, [PERSON] , керуючи транспортним засобом Hyundai Tucson 2.0 д.н.з. [NUMBER] , при перестроюванні не надав переваги у русі автомобілю Mitsubishi Lancer 1.6 д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався в попутному напрямку по тій смузі, на яку [PERSON] мав намір перестроїтися, та скоїв зіткнення з ним, після чого, автомобіль під керуванням [PERSON] здійснив зіткнення з автомобілем Москвич 412 д.н.з. [NUMBER] , в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З огляду на викладене та відповідно до положення ч. 6 ст. 82 ЦПК України, суд не піддає сумніву та повторному встановленню і доказуванню обставини, які були встановлені постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 09 квітня 2020 року, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, яка не оскаржувалась та набрала законної сили, щодо обставин, місця та часу події вчинення проступку відповідачем [PERSON] , якого визнано винним у вчиненні ДТП. Відповідач [PERSON] не подав до суду належні і допустимі докази щодо відсутності власної вини у вчиненні ДТП та заподіянні внаслідок ДТП майнових збитків позивачеві. Згідно із Свідоцтвом про реєстрацію ТЗ, копія якого наявна у матеріалах справи (а.с. 6), легковий автомобіль Mitsubishi Lancer 1.6 д.н.з. [NUMBER] належить на праві власності позивачеві [PERSON] . Власником автомобіля Hyundai Tucson, 2.0, д.н.з. [NUMBER] , є відповідач [PERSON] . Відповідно до Договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс за № АО3358086) від 05 квітня 2019 року, цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] як власника (володільця) автомобіля Hyundai Tucson 2.0 д.н.з. [NUMBER] була застрахована ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія». Ліміт страхового відшкодування за шкоду, завдану майну, згідно цього договору було визначено у розмірі 100 тис.грн. (а. с. 70). Судом було встановлено, що внаслідок ДТП автомобіль Mitsubishi Lancer, 1.6, д.н.з. [NUMBER] , який належить на праві власності позивачу [PERSON] та яким вона керувала на час ДТП, отримав механічні пошкодження. Суд зазначає, що правовідносини сторін в частині визнання події страховою та отримання страхового відшкодування регулюється спеціальним законодавчим актом, а саме, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Статтею 33.3. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», передбачено, що водії та власники транспортних засобів, причетних дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно транспортні засоби у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів). У ст. 34 зазначеного Закону, зазначено, що страховик терміново, але не пізніше трьох робочих днів (враховуючи день отримання письмового повідомлення про страховий випадок), зобов`язаний направити аварійного комісара або експерта на місце настання страхового випадку а/або до місце знаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Якщо у визначений строк аварійний комісар або експерт не з`явився, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому випадку страховик зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи. 03 квітня 2020 року компанією «Укравтоекспертиза», за участю позивача [PERSON] , було складено Акт технічного огляду автомобіля на предмет його пошкодження (а.с. 73-74). 03 квітня 2020 року, на замовлення ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», аварійним комісаром було оглянуто автомобіль позивача на предмет його оцінки та видано аварійний сертифікат № 54-D/68/3, відповідно до якого ринкова вартість пошкодженого автомобіля позивача Mitsubishi Lancer 1.6 д.н.з. [NUMBER] до ДТП склала 144 294,15 грн, ринкова вартість цього автомобіля після ДТП - 66 709,50 грн. (а.с. 78-81). 07 квітня 2020 року було складено Ремонтну калькуляцію № 2596/20-ZI, відповідно до якої вартість відновлювального ремонту автомобіля було визначено у 240143,62 грн. (а.с.75-77). 07 травня 2020 року [PERSON] звернулася до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» із заявою про страхове відшкодування за пошкоджений транспортний засіб та відшкодування вартості послуг евакуатора у розмірі 600 грн. (а.с. 88-89). Згідно із Страховим актом № ОЦ/036/015/20/0157 ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» визнала випадок страховим (а.с. 92). Страховою компанією було обраховано розмір страхового відшкодування, належного позивачу, що становив 76 184,65 грн., виходячи із наступного розрахунку: 144 294,15 грн. (ринкова вартість автомобіля до ДТП) - 66 709,50 грн. (ринкова вартість автомобіля після ДТП) + 600,00 грн. (послуги евакуатора) - 2000,00 грн. (франшиза). 19 червня 2020 року платіжним дорученням № 10955 ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» перерахувала [PERSON] кошти у розмірі 76 184,55 грн. страхового відшкодування за страховим актом № ОЦ/036/015/20/0157 від 19.06.2020 року (а.с. 10, 93). Суд звертає увагу, що із зазначеним розміром страхового відшкодування позивач фактично погодилася, розмір виплаченого їй страхового відшкодування не оспорювала. Пізніше, 30 червня 2020 року [PERSON] звернулася до судового експерта Корягіна В.В. із заявою про проведення автотоварознавчого дослідження її пошкодженого автомобіля. Згідно висновку експерта № 32-20 за результатами проведення автотоварознавчого дослідження від 30 червня 2020 року, зробленого судовим експертом Корягіним В.В., на замовлення позивача [PERSON] , вартість відновлювального ремонту було визначено у 274455,36 грн., вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля Mitsubishi Lancer 1.6 д.н.з. [NUMBER] внаслідок ДТП дорівнює вартості автомобіля на момент ДТП та складає величину у 141087,17 грн. (а.с. 12-14). За проведення даного дослідження позивачем було сплачено експерту 1600 грн. (а.с. 11). Звертаючись до суду із позовом, у тому числі з уточненим, позивач [PERSON] вказувала, що ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» лише частково відшкодувала їй заподіяну шкоду у розмірі 76184,65 грн., а також постійно наголошувала на тому, що [PERSON] відшкодував їй тільки франшизу у розмірі 2000 грн., хоча ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну потерпілого за діючим полісом складав 100 тис. грн. При цьому позивач вважала, що страхова компанія має відшкодувати їй недоплачене страхове відшкодування у розмірі 21 815,35 грн., що становить різницю між 100 тис. грн. (ліміт відповідальності) та 2000 грн. (франшиза) і 76 184,65 грн. (виплачене страхове відшкодування), а відповідач [PERSON] має сплатити їй матеріальну шкоду у розмірі - 41 087,17 грн., що становить різницю між 141 087,17 грн. (розмір заподіяної шкоди) та 100 тис. грн. (ліміт відповідальності). Перевіряючи такі доводи позивача, суд звертає увагу на те, що правовідносини, наявні між сторонами справи на підставі вищевикладених фактичних обставин, мають наступне правове регулювання. Відповідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. 2 статті 22 цього Кодексу збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). У частині першій статті 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). За змістом зазначеної норми закону обов`язок відшкодування шкоди у особи, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, виникає у разі недостатності страхового відшкодування для повного відшкодування завданої нею шкоди. Ліміт відповідальності страховика визначається умовами договору страхування цивільно-правової відповідальності укладеного з власником (володільцем) транспортного засобу. Відшкодування шкоди, заподіяної власником (володільцем) транспортного засобу, цивільно-правова відповідальність якого застрахована урегульовано Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». У разі коли пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлений або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 цього Закону, відповідно до якої транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до Страхового акту (аварійного сертифікату) № 54-D/68/3 від 03 квітня 2020 року, зробленого аварійним комісаром [PERSON] , транспортний засіб позивача вважається знищеним, оскільки вартість відновлювального ремонту у - 240 143,62 грн. перевищує ринкову вартість автомобіля до ДТП у розмірі 144 294,15 грн. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди здійснюється у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Право на залишки транспортного засобу отримує страховик чи моторне транспортне страхове бюро (Постанова Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 753/21303/16-ц; Постанова Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 759/5414/17). Отже, розмір страхового відшкодування залежить також від того, визнає власник транспортний засіб фізично знищеним чи ні. У разі визнання його таким власнику відшкодовується шкода у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам, пов`язаним з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Право на залишки транспортного засобу отримує страховик чи моторне транспортне страхове бюро. Відповідно до ч. 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як було встановлено у судовому засіданні, позивач [PERSON] при зверненні до страхової компанії не визнала належний їй автомобіль фізично знищеним та не повідомляла про те, що вона згодна передати страховій компанії залишки транспортного засобу. Наданий ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» розрахунок розміру страхового відшкодування (з яким позивач погодилася), свідчить про те, що він виконаний для випадку, коли потерпіла особа не визнає належний йому автомобіль фізично знищеним і не погоджується передати його залишки страховій компанії. З виплаченим страховою компанією розміром страхового відшкодування позивач фактично погодилася. При розгляді справи суд взяв до уваги висновки, які були зроблені аварійним комісаром [PERSON] , щодо ринкової вартості автомобіля до ДТП у розмірі - 144294,15 грн., з якого було обраховано розмір страхового відшкодування та з яким погодилася позивач [PERSON] і не бере до уваги висновок судового експерта Корягіна В.В. № 32-20, де такий розмір зазначений як 141 087,17 грн., що є по суті меншим на 3 206,98 грн. від розміру, визначеного аварійним комісаром. З матеріалів справи вбачається, що страховою компанією позивачу була правомірно та на законних підставах обраховано та виплачено страхове відшкодування, виходячи із наступного розрахунку: 144 294,15 грн. (ринкова вартість автомобіля до ДТП) - 66 709,50 грн. (ринкова вартість автомобіля після ДТП) - 2000,00 грн. (франшиза) + 600,00 грн. (послуги евакуатора), що і склало розмір виплаченого страхового відшкодування 76 184,65 грн. Звідси розмір шкоди, яка не була відшкодована, становить 75584,65 грн. (144 294,15 грн. (ринкова вартість автомобіля до ДТП) - 66 709,50 грн. (ринкова вартість автомобіля після ДТП) - 2000,00 грн. (франшиза)). Отже, суд вважає, що позов в частині позовних вимог [PERSON] до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» не підлягає задоволенню, враховуючи факт дійсного виконання обов`язку страховиком перед потерпілим у повному обсязі, встановленому договором страхування та Законом. Схожі за змістом висновки щодо застосування ст. 30 Закону № 1961-IV зробив Верховний Суд у постановах від 10 жовтня 2018 року № 308/8358/15-ц, від 12 грудня 2018 року по справі № 466/7010/16-ц, від 18 грудня 2018 року по справі № 524/561/16-ц. Водночас, отримана від ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» сума страхового відшкодування не компенсує втрат позивача у зв`язку із фізичним знищенням майна, а отже деліктне зобов`язання заподіювача шкоди перед потерпілим не припинилося. Згідно з ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. З огляду на викладене, суд вважає, що з відповідача [PERSON] , як винуватця ДТП, підлягали б стягненню кошти у розмірі 68709,50 грн., як різниця між ринковою вартістю транспортного засобу до ДТП у розмірі 144 294,15 грн. та розміром виплаченого страхового відшкодуванням у 75 584,65 грн . При цьому суд вважає, що з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягала б стягненню шкода у розмірі 66 709,50 грн., оскільки цей відповідач, за ствердженнями позивача у заявах, виплатив їй 2000 грн. франшизи (68709,50 грн. - 2000 грн.). Однак, звертаючись до суду із позовом та визначаючи грошові суми до стягнення, позивач просила стягнути з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на свою користь - 21 778,87 грн. та з [PERSON] - 41 087,17 грн., що загалом складає - 62 866,04 грн., що і становить зміст заявлених позовних вимог і є відповідно ціною позову. Суд не може вийти за межі позовних вимог, а тому до стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає сума, визначена позивачем як ціна позову у 62 866,04 грн. Крім того, позивач [PERSON] та її представник [PERSON] наполягали на передачі відповідачу [PERSON] пошкодженого автомобіля позивача Mitsubishi Lancer 1.6 д.н.з. [NUMBER] після повного відшкодування останнім матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП. Зважаючи на позицію позивача, та той факт, що залишки належного останній автомобіля становлять цінність (66 709,50 грн.), з метою дотримання справедливості, суд вважає за необхідне зобов`язати позивача [PERSON] , після отримання нею повного відшкодування завданої шкоди, повернути відповідачу [PERSON] залишки належного позивачу пошкодженого автомобіля. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У відповідності до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Пунктом 1 ч. 2 згаданої статті встановлено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідач [PERSON] не подав належні і допустимі, безспірні і достовірні докази на спростування позову та встановлених судом обставин. Отже за наведених обставин суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову. Необхідно стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача у відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої дорожньо-транспортною пригодою кошти у розмірі 62 866,04 грн., тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог, з покладенням на позивача обов`язку передати цьому відповідачу залишки автомобіля Mitsubishi Lancer 1.6 д.н.з. [NUMBER] , який був фізично знищений в результаті дорожньо-транспортної пригоди. Щодо позовних вимог до страхової компанії, то позивачу слід відмовити у задоволенні позову в цій частині вимог за їх безпідставності. Згідно приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, інші судові витрати разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача. Оскільки позов підлягає задоволенню у повному обсязі в межах заявленої ціни позову щодо вимог до відповідача [PERSON] , то з останнього необхідно стягнути кошти на користь позивача у повернення сплаченого судового збору за подання позову у розмірі 840,80 грн. Сторони у справі не заявляли вимоги щодо понесення ними будь-яких інших судових витрат.

Outcome: partial