Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

У липні 2014 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги мотивував тим, що 24 березня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] був укладений кредитний договір, за яким останній отримав кредит у розмірі 23\~087,93 дол. США. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,00% строком до 24 березня 2012 року. Банк зобовязання перед відповідачем виконав у повному обсязі. У порушення норм закону та умов договору відповідач свої зобовязання належним чином не виконав, а саме не здійснював погашення, [PERSON] має заборгованість 11\~363,20 доларів США, що еквівалентно на день проведення розрахунку 134\~125,77 гривень та 489\~558,82 гривень, а саме: залишок заборгованості по кредиту за Кредитним договором складає 10\~345,12 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом 1\~018,08 дол. США, заборгованість по пені за Кредитним договором складає 489\~558,82 гривень. У якості забезпечення виконання умов кредитного договору з [PERSON] був укладений договір поруки, за яким несе солідарну відповідальність з боржником. Вказали також, що 20 лютого 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] укладено ще договір про видачу та обслуговування міжнародних кредитних пластикових карток. З даним договором був відкритий рахунок, видана картка. [PERSON] також мав належним чином виконувати умови договору та сплачувати щомісяця суми мінімальних платежів. Через порушення відповідачем умов договору виникла заборгованість в розмірі 3\~293,22 грн. Вказали, що між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договори купівлі-продажу кредитних портфелів, за яким вони набули статусу нового кредитора та право вимоги по даним договорам. Просили суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірі 11\~363,20 доларів США, що еквівалентно на день проведення розрахунку 134\~125,77 гривень, та пені в розмірі 489\~558,82 гривен; стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірі 3\~293,22 грн.; судові витрати стягнути з відповідачів. У судове засідання представник позивач не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надіслав суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, просив суд задоволити позовні вимоги у повному обсязі. У судове засідання відповідачі [PERSON] та [PERSON] не зявивсь. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Підтверджень поважності причин неявки в судове засідання суду не надали. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задоволити частково з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що ПАТ «ОТП Банк» є правонаступником усіх прав та обовязків ЗАТ «ОТП Банк», яке в свою чергу є правонаступником усіх прав та обовязків АКБ «Райффайзенбанк Україна». 24 березня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] укладено кредитний договір № CL-009/190/2006. За даним договором [PERSON] отримав кредит в розмірі 22 912 дол.США на купівлю автомобіля, строком до 24 березня 2012 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 09,00% річних. У п. 1 договору вказано, що даний договір складається з двох частин, які нероздільно повязані між собою: частина №1 «Базові умови кредитування. Визначення термінів» та частина №2 Кредитного договору №CL-009/190/2006 від 24 березня 2006 року. Згідно ч.2 п.3 кредитного договору боржник несе відповідальність в порядку і на умовах, визначених в цьому договорі: за порушення кредитного договору, позичальник зобовязаний сплатити Банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасного виконання зобовязання за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно цього договору. Відповідач у визначений договором строк заборгованість по відсоткам не погасив, як встановлено судом, станом на 11 червня 2014 року [PERSON] має не виплачений борг в розмірі 11\~363,20 дол. США, що на день розрахунку становить 134\~125,77 грн., яка складається з залишку заборгованості за кредитом в розмірі 10\~345,12 дол. США та суми несплачених відсотків за користування кредитом в розмірі - 1\~018,08 дол. США, що підтверджується розрахунком заборгованості, який надав позивач. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на отримання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються в договорі. В судовому засіданні встановлено, що згідно п.1.2 Кредитного договору позичальник повинен сплачувати проценти за використання вказаних коштів. Згідно з п.3 договору № CL-009/190/2006 за користування кредитом [PERSON] зобовязаний сплатити банку відповідну плату, а саме: фіксована процентна ставка розміром 9% річних. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до договору та вимог законодавства (ст. 526 ЦК України). Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязується сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу Згідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобовязання. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання, виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановленні договором, або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором, або законом, або розірвання договору; сплата неустойки. Зважаючи на те, що між сторонами 24 березня 2006 року був укладений кредитний договір та те, що у встановлений договором строк договірні зобовязання з боку [PERSON] виконані не були, на звернення позивача на його імя з вимогою погасити борг вони не відреагували. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в цій частині обґрунтовані і підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи те, що кредитодавець має право вимагати погашення заборгованості по ньому у разі прострочення заборгованості; відповідач [PERSON] на звернення позивача про сплату заборгованості не відреагував, у звязку з чим суд приходить до висновку про неналежне виконання відповідачем покладених на нього, згідно договору, обовязків та визнає позов обґрунтований і таким що підлягає задоволенню щодо стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості в розмірі 11\~363,20 дол. США, що на день розрахунку становить 134\~125,77 грн., яка складається з залишку заборгованості за кредитом в розмірі 10\~345,12 дол. США та суми несплачених відсотків за користування кредитом в розмірі - 1\~018,08 дол. США. Згідно ч.2 п.3.1.2 за нецільове використання кредиту позичальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 5% від суми кредитних коштів, використаних не за цільовим призначенням. Вказаний штраф сплачується додатково до інших сум, що підлягають сплаті згідно з цим договором. При визначенні розмірі неустойки суд також враховує положення ст. 551 ЦК України, за якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають значення для справи. Відповідно до розяснень п. 27 постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року істотними обставинами в розумінні ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобовязання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на вагу (відсутність негативних наслідків для позивача через просторочене виконання зобовязань). За ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи викладене, дослідивши подані суду докази, відсутність негативних наслідків для позивача, суд вважає за можливе зменшити розмір пені до 134 000 грн.. За таких обставин, суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № CL-009/190/2006 в розмірі 11\~363,20 дол. США, що на день розрахунку становить 134\~125,77 грн., яка складається з залишку заборгованості за кредитом в розмірі 10\~345,12 дол. США та суми несплачених відсотків за користування кредитом в розмірі - 1\~018,08 дол. США; та пені за прострочення виконання зобовязань в розмірі 134\~000 грн. При цьому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог в частині солідарного стягнення з відповідачки [PERSON] заборгованості з наступних підстав. Договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобовязання кредитного договору характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а поручитель згідно з частиною першою статті 554 ЦК відповідає перед кредитором, за загальним правилом, солідарно із позичальником, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність. Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Згідно ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. 24 березня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] укладено договір поруки №SR-009/190/2006. За умовами договору поруки, а саме п.1.1 Поручитель зобовязався відповідати в повному обсязі по борговим зобовязанням [PERSON], що виникають з умов кредитного договору № CL-009/190/2006. За ст. 543 ЦК України у разі солідарного обовязку боржників кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. З матеріалів справи встановлено, що термін повернення кредиту в повному обсязі [PERSON] встановлений кредитним договором, а саме п. 2: кредитні кошти надаються терміном по 24 березня 2012 року. Після закінчення даного строку і на час розгляду справи в суді позивачем не направлялись вимоги до поручителя [PERSON] щодо виконання умов договору як поручителя [PERSON]. Пояснення представника позивача, що грошове зобовязання чинне до повного виконання сторонами умов договору, суд до уваги не бере, оскільки доказів предявлення вимоги до поручителя після настання терміну виконання основного зобовязання суду не подано. У п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки повязується зі зміною забезпеченого зобовязання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобовязання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобовязань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобовязанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобовязання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на предявлення позову про визнання договору поруки припиненим. П. 24 даної постанови також передбачено, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. Предявленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і предявлення до нього позову. При цьому в разі предявлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобовязання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобовязань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Крім того, листом Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справи № 10-1393/0/4-12 від 27 вересня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що за положеннями частини першої статті 559 ЦК України припинення поруки в разі зміни основного зобовязання без згоди поручителя, унаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому разі звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору. Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обовязків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК України, статті 3-5, 11, 15, 31 ЦПК України) можна зробити висновок про те, що у разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобовязання за договором поруки, передбаченого частиною першою статті 559 ЦК України, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України (про визнання договору поруки припиненим, про визнання поруки такою, що припинена). Крім того, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правовою захисту, не заборонений законом. Оскільки строк виконання основного зобовязання настав 24 березня 2012 року, вимоги до поручителя [PERSON] банк не предявив протягом шести місяців, до суду звернувся з позовом лише у липні 2014 року, тому суд приходить до висновку, що договір поруки припинив свою дію, що є в свою чергу підставою для відмови в задоволенні позову в частині солідарного стягнення з [PERSON] заборгованості. Встановлено, що 20 лютого 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] укладено договір № СС000780 про видачу та обслуговування міжнародних кредитних пластикових карток (приватних). За умовами договору банк відкриває держателю картковий рахунок в гривнях та видає кредитну картку, а також виконує розрахункове обслуговування платіжних операцій, здійснених з використанням картки. Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишаються, та сплати процентів. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до договору та вимог законодавства (ст. 526 ЦК України). Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязується сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу Згідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобовязання. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання, виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановленні договором, або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором, або законом, або розірвання договору; сплата неустойки. Відповідно до поданого суду розрахунку розмір заборгованості [PERSON] за договором № СС000780 від 20 лютого 2006 року становить 3\~293,22 грн., яка підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 05 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг України» укладено Договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до умов якого ПАТ «ОТП Банк» відступив на користь TOB «ОТП Факторинг Україна» своє право вимоги заборгованості за вказаним Кредитним договором, а також договором забезпечення, в тому числі по кредитному договору [PERSON] та забезпечувальних договорах договору поруки з [PERSON], що підтверджується також і витягом з додатку 1 до Договору купівлі-продажу кредитного портфелю. 25 червня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг України» укладено Договір факторингу №01/06/11, відповідно до умов якого ПАТ «ОТП Банк» відступив на користь TOB «ОТП Факторинг Україна» своє право вимоги заборгованості за договорами, в тому числі по договору № СС000780 з [PERSON], що підтверджується також і витягом з додатку 1 до Договору факторингу. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. На підтвердження своїх витрат представник позивача надав платіжні документи за №4365 від 23 липня 2013 року на суму 3\~237,60 грн. та №416,40 від 22 липня 2014 року на суму 416,40 грн. При поданні позову було сплачено судовий збір у розмірі 3654 грн.. Тому позовні вимоги про стягнення з відповідачів понесених судових витрат підлягають задоволенню відповідно до задоволених вимог. Враховуючи викладене та

Outcome: partial