Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

У липні 2019 року адвокат Хівріч О.В. в інтересах позивача [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . За вказаною адресою, крім позивача [PERSON] , в квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] - колишній чоловік позивача, який з серпня 2017 року не проживає у спірному житловому приміщенні, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає. Зазначає, що реєстрація відповідача у квартирі створює позивачу перешкоди в отриманні житлової субсидії, у зв`язку з чим вона сплачує завищені комунальні платежі. Тому, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування вищевказаною квартирою. Ухвалою суду від 25.10.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судове засідання, призначене на 05.12.2019 09:50 годину, сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача надала до суду письмову заяву про розгляд справи за її та позивача відсутності, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач у наданій до суду письмовій заяві просив розглядати справу без його участі та проти заявлених позовних вимог не заперечував. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як вбачається з копії договору купівлі-продажу від 20.02.2018, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ліпатніковою Р.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 150, позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS] , що також підтверджується актуальною інформацією про об`єкт нерухомого майна з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.09.2019. Відповідно до відомостей Департаменту з надання адміністративних послуг про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 24.05.2019 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON] , [INFO] , та відповідач [PERSON] , [INFO] . Згідно рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25.04.2017 шлюб між сторонами було розірвано. Актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 02.07.2019, посвідченого паспортистом ОСББ «Корабел» [PERSON] та засвідченого сусідами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , позивач підтвердила, що відповідач [PERSON] у квартирі [ADDRESS] фактично не проживає з серпня 2017 року. Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини 1 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З огляду на викладене, оцінивши в сукупності наявні в справі докази, враховуючи, що відповідач у квартирі [ADDRESS] не проживає, участі в утримані житла не приймає, комунальні платежі не сплачує, що перешкоджає позивачу у здійсненні прав на нерухоме майно, зокрема оформлення субсидії, суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою підлягають задоволенню. У зв`язку із визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, відповідно до частини 1 статті 142 ЦПК України з державного бюджету позивачу підлягає поверненню 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при зверненні до суду з даним позовом. Інші 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору, відповідно до статті 141 ЦПК України підлягають стягненню на її користь з відповідача.

Outcome: approved