Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-27 00:00:00

У липні 2013року [PERSON] пред'явив позов до товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК СХІДЕНЕРГО» (далі - ТОВ «ДТЕК СХІДЕНЕРГО») про визнання недійсним наказу про накладення дисциплінарного стягнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди В обґрунтування позову посилався на те, що з 16 липня 2002 року він працював водієм автотранспортних засобів автотранспортного цеху «Курахівська теплова станція» «ДТЕК СХІДЕНЕРГО». Наказом № 1099 від 19 червня 2013 року йому було оголошено догану за порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку, яке за висновком адміністрації виразилося у вживанні спиртних напоїв на території авторатнспортного цеху. Вважає цей наказ незаконним, оскільки урочистий захід був організований з дозволу керівництва «Курахівська теплова станція» «ДТЕК СХІДЕНЕРГО», наявність алкогольного сп'яніння в нього ніхто не встановлював, Правила внутрішнього трудового розпорядку він не порушував. 18 червня 2013 року він написав заяву про звільнення за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію, про що відповідачем видано наказ № 128-к від 21 червня 2013 року. Однак заява про звільнення не відповідає його волевиявленню, оскільки була написана під впливом адміністрації підприємства, на наступний робочий день він виходив на роботу, мав намір працювати й надалі, але був недопущений до виконання свої обов'язків. Неправомірні дії відповідача завдають йому моральних страждань, які він оцінує в 15000 грн. Рішенням Мар'їнського районного суду Донецької області від 27 травня 2014 року позов задоволений частково. Скасовані п.1 та п. 2 наказу відокремленого підрозділу «Курахівська теплова електрична станція» ТОВ «ДТЕК СХІДЕНЕРГО» № 1099 від 19 червня 2013 року стосовно [PERSON] щодо об'явлення догани та обмеження нарахування премії на час дії дисциплінарного стягнення. В іншій частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Не погоджуючись з рішенням суду, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування скарги позивач зазначає, що висновок суду не відповідає обставинам справи, оскільки заяву про звільнення за власним бажанням він написав під примусом адміністрації підприємства, зі звільненням він був не згоден, тому на наступний робочий день знову вийшов на роботу, але не був допущений. Порушенням своїх трудових прав вважає те, що був звільнений без надання двотижневого строку, передбаченого діючим трудовим законодавством, ніякої поважної причини на термінове звільнення у нього не було. Також судом не було витребувано з підприємства довідку про його заробітну плату, у зв'язку з чим не можливо нарахувати заробітну плату за дні вимушеного прогулу. Рішення суду в частині задоволення позовних вимог сторонами не оскаржується. Представник позивача [PERSON] доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи , перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав . Відповідно до п.4 ч.1 ст.. 309 ЦПК України підстави для скасування рішення суду першої інстанції є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] в своїй заяві від 18 червня 2013 року про звільнення за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію вказав дату звільнення « з 21 червня 2013 року», наказом відповідача він був звільнений саме з цієї дати. Зазначена позивачем підстава звільнення ( вихід на пенсію за віком) , передбачає звільнення за власним бажанням раніше ніж за два тижні від дати написання заяви. Такий висновок суду відповідає фактичним обставинам справи і вимогам діючого трудового законодавства. Згідно із статтею 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до вимог частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, зокрема вихід на пенсію, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Судом встановлено, що [PERSON] був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів автотранспортного цеху «Курахівська теплова станція» ТОВ «СХІДЕНЕРГО» на підставі наказу від 16 липня 2002 року № 16-к. 18 червня 2013 року позивач подав письмову заяву про звільнення за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію з 21 червня 2013 року.( а.с.47) Наказом відокремленого підрозділу «Курахівська теплова електрична станція» ТОВ «ДТЕК СХІДЕНЕРГО» № 128-к від 21 червня 2013 року [PERSON] звільнено з 21 червня 2013 року за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, за ст. 38 КЗпП України. Як роз'яснив Пленум Верховного суду України в п. 12 постанови № 9 від 06 листопада 1992 року (зі змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів», по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст. 38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП). Відмовляючи у задоволенні позову в частині скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що роботодавець звільнив позивача згідно зі ст. 38 КЗпП України з дотриманням вимог трудового законодавства і виходячи із заяви [PERSON], який просив його звільнити саме з 21 червня 2013 року. При цьому позивач надав заяву про відкликання заяви про звільнення 25 червня 2013 року, тобто вже після звільнення. Крім того, позивачем не доведено факт написання заяви про звільнення під тиском адміністрації. Акти про вихід позивача на роботу з 25 червня 2013 року суд відхилив, оскільки вони складені безпосередньо самим позивачем та свідчать про те, що він виходив на роботу вже після звільнення. Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд не витребував довідку про заробітну плату позивача, на правильність висновків щодо додержання вимог закону при звільненні на підставі ст. 38 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію не впливають. Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відмовляючи в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції не врахував, що підставою та предметом цих вимог є порушення трудових прав унаслідок незаконності обох наказів. Судом першої інстанції встановлено, що наказ №1099 від 19.06.2013 року відносно позивача є незаконним, пункти 1, 2 цього наказу скасовано. При цьому, встановивши факт незаконного накладення дисциплінарного стягнення на позивача та обмеження нарахування премії, суд в цілому відмовив в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, звільнення є законним. В частині відмови у стягненні моральної шкоди, спричиненої незаконним накладанням дисциплінарного стягнення, висновок суду є помилковим. На підставі викладеного, врахувавши обсяг порушення трудових прав позивача, завданих цим порушенням моральних страждань, виходячи з вимог розумності та справедливості, апеляційний суд стягує з ТОВ «ДТЕК СХІДЕНЕРГО» на користь позивача у відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 ( сто) гривень.

Outcome: partial