Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

У липні 2015 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS], укладеного 12 травня 2015 р. між [PERSON] та [PERSON] Позов обґрунтований такими обставинами. Дарницьким районним судом м. Києва розглядалася цивільна справа за її позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди. 29 квітня 2015 р. суд постановив ухвалу про накладення арешту на належну відповідачу квартиру [ADDRESS]. Попри це 12 травня 2015 р. [PERSON] здійснила відчуження квартири за договором дарування на користь свого сина. Позивач посилалась на те, що у зв'язку з наявністю ухвали суду про накладення арешту [PERSON] не мала цивільної правоздатності на відчуження майна. Під час розгляду справи [PERSON] збільшила позовні вимоги: просила визнати договір дарування недійсним та застосувати реституцію, визнавши право власності на квартиру за [PERSON] Позовні вимоги мотивувала вищевикладеними обставинами та тим, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 листопада 2015 р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2015 р., з [PERSON] на її користь стягнуто борг в загальному розмірі 1 422 365,77 грн. На обґрунтування позовних вимог посилалась на нікчемність та недійсність оспорюваного договору, зазначивши правовими підставами позову положення статей 16, 26, частини 1 статті 11, частину 5 статті 203, частину 3 статті 209, частину 1 статті 215, частину 1 статті 216 ЦК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала. За її міркуванням укладення договору дарування всупереч ухвалі суду про арешт майна вказує на нікчемність і недійсність цього договору з підстав його незаконності та фіктивності. Представник [PERSON] [PERSON] позов не визнав пославшись на необґрунтованість правової позиції позивача та недоведеність позовних вимог. Вказав, що визнання недійсним нікчемного правочину закон не вимагає, доказів відсутності правових наслідків оспорюваного договору суду не надано, як не надано і доказів порушення оспорюваним правочином прав позивача, оскільки судове рішення може бути виконано за рахунок іншого майна відповідача. Відтак, подарувавши квартиру, відповідач реалізував своє право на розпорядження власністю, а тому правових підстав для задоволення позову немає. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, про причини неявки не повідомив, суд розцінив ці причини як не поважні та дійшов висновку про можливість розгляду справи у його відсутність. Третя особа приватний нотаріус Волошенюк Л.О., яка на час розгляду справи свою діяльність в Київському міському нотаріальному окрузі припинила, пояснила в суді, що 8 травня 2015 р. відповідачі звернулися до неї з приводу укладення договору дарування квартири. Вона їх проконсультувала, надавши перелік необхідних документів. Одразу після травневих свят відповідачі з'явилися знову, і в цей же день вона вчинила нотаріальну дію. У реєстрі заборон відомостей про арешт майна не було, і про наявність ухвали суду відповідачі не повідомляли, а тому вона посвідчила договір дарування та як державний реєстратор внесла до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про перехід права власності. Відтак всі дії вчинені нею відповідно до чинного законодавства. Відділ державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві надав заяву про розгляд справи у відсутність його представника. Представник Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві до суду не з'явився, проте його неявка не перешкоджає встановленню фактичних обставин справи. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача. третьої особи та дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. У березні 2015 р. [PERSON] звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди. Ухвалою від 29 квітня 2015 р., постановленою в судовому засіданні з участю сторін, суд задовольнив заяву [PERSON] про забезпечення позову та наклав арешт на належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 3). 12 травня 2015 р. між [PERSON] (дарувальником) та її сином [PERSON] (обдаровуваним) укладено договір дарування квартири, відповідно до умов якого дарувальник подарувала обдаровуваному, а обдаровуваний прийняв в дар, двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 81 кв.м., житловою площею 39,4 кв.м. (а.с. 221-222). Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Волошенюк Л.О., яка внесла до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про перехід права власності на вищевказану квартиру до [PERSON] (а.с. 9). Судом встановлено, що на момент нотаріального посвідчення договору дарування в Єдиний державний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відомості про накладений судом арешт внесені не були. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 листопада 2015 р., залишеним без змін ухвалами Апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2015 р. та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 13 квітня 2016 р., з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто борг за договором позики та судові витрати в загальному розмірі 1 422 365,77 грн. (а.с. 58-59). Даючи оцінку доводам позову про нікчемність та недійсність правочину з підстав його фіктивності, незаконності та порушення оспорюваним договором прав позивача суд керується загальними положеннями цивільного законодавства, положеннями, які встановлюють умови чинності правочинів, підстави визнання правочину нікчемним чи недійсним та визначають правові наслідки недійсності правочинів. Так, відповідно до положень статей 3, 15 ЦК України підставою для судового захисту цивільного права або інтересу є його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини 1 статті 12, частини 1 статті 13 цього Кодексу особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, але у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. За змістом статей 25, 26 ЦК України цивільна правоздатність, тобто здатність мати цивільні права та обов'язки, виникає у фізичної особи у момент її народження і припиняється у момент смерті, а відтак посилання позивача на відсутність у відповідача [PERSON] на момент укладення правочину цивільної правоздатності не заслуговують на увагу. Відповідно до положень частини 2 статті 215 ЦК України нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом, а тому визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. До нікчемних правочинів законодавець відніс, зокрема, правочини, укладені з недодержанням вимог закону про обов'язкову письмову та нотаріальну форму (стаття 547, частина 1 статті 219, частина 1 статті 220 ЦК), укладені малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без належного схвалення (стаття 221 ЦК), укладені недієздатною фізичною особою (стаття 221 ЦК), вчинені опікуном без дозволу органу опіки та піклування (стаття 224 ЦК), які порушують публічний порядок (стаття 228 ЦК). Жодній з вищевказаних ознак оспорюваний договір дарування не відповідає і на конкретну норму закону, яка прямо передбачає недійсність такого договору, позивач не послалась, а відтак суд не вбачає підстав вважати його нікчемним. За приписом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень частин першої-третьої та п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом встановлено, що на момент укладення оспорюваного договору в суді розглядався позов, предметом якого було стягнення з відповідача [PERSON] боргу за договором позики та існувала ухвала суду про арешт її квартири, про що [PERSON] було достовірно відомо з огляду на її присутність в судовому засіданні під час проголошення цієї ухвали. Відповідно до статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Отже підставою для відмови у державній реєстрації прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна чи розпорядження ним, а також обов'язковою умовою вчинення відповідної нотаріальної дії, є відсутність у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запису про обтяження. При укладенні договору дарування [PERSON] приховала від нотаріуса наявність судового рішення про арешт майна скориставшись тим, що відомості про арешт не були внесені до Єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. Наведені обставини дають підстави вважати, що оспорюваний договір дарування не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а укладався з метою приховання квартири від можливого звернення стягнення на неї в порядку виконавчого провадження. Оскільки за чиним законодавством реєстрацію права власності здійснює нотаріус, який виконує також функцію державного реєстратора, жодних дій, спрямованих на виконання договору дарування син дарувальника - відповідач [PERSON], не вчиняв і доказів, що обдаровуваний, підписуючи договір дарування, намагався досягти правового результату, суду не надано. Відповідно до положень статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Оскільки борг відповідача [PERSON] за судовим рішенням становить майже півтора мільйона гривень, а стороною відповідача не надано доказів наявності у боржника іншого майна, за рахунок якого можливо виконати рішення суду, суд вважає, що оспорюваний договір порушує майнові права позивача [PERSON] Враховуючи встановлені обставини суд вбачає підстави для захисту порушеного права позивача шляхом визнання договору дарування квартири недійсним та повернення квартири, переданої за недійсним правочином, у власність відповідача [PERSON], як це передбачено частиною 1 статті 216 ЦК України. На думку суду таке рішення буде відповідати засадам справедливості і розумності та відновить порушене договором право позивача. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що відповідно до договору дарування вартість квартири складає 301400 грн., що і є ціною позову. Отже вимога про застосування реституції підлягала оплаті судовим збором в розмірі 3014 грн. Позивач оплатила позов майнового характеру судовим збором в розмірі 6646,40 грн., тобто в більшому розмірі, ніж встановлено законом, у зв'язку з чим має право подати клопотання про повернення зайво внесеної суми. Відтак суд на підставі положень статті 88 ЦПК України присуджує з відповідачів понесені позивачем витрати на сплату судового збору в розмірі 3411,50 грн., тобто по 1705,75 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial