Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

У липні 2019 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просить встановити такий порядок користування приміщенням квартири, розміщеної в [ADDRESS] : виділити в користування [PERSON] та [PERSON] житлову кімнату площею 10,5 кв.м. та лоджию житловою площею 3,5 кв.м., [PERSON] кімнати площею 13,40 кв.м. та 17,20 кв.м., а місця загального користування: коридор площею 10 кв.м., ванна площею 5,5 кв.м., коридор площею 9,9 кв.м., туалет площею 2,3 кв.м., кухня площею 8,8 кв.м., балкон площею 2 кв.м. залишити в загальному користуванні співвласників; зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні місцями загального користування: коридор площею 10 кв.м., ванна площею 5,5 кв.м., коридор площею 9,9 кв.м., туалет площею 2,3 кв.м., кухня площею 8,8 кв.м., балкон площею 2 кв.м. - квартири розміщеної в [ADDRESS] шляхом надання вільного доступу до кімнат, не чинити перешкоди в її користуванні, надати ключі від вхідних дверей до кімнат; стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування позову зазначив, що 13.06.2018 позивач та його цивільна дружина - [PERSON] набули право на 28/100 частин квартири [ADDRESS] . 12.04.2007 рішенням Голосіївського районного суду м. Києва між користувачами на той час квартири, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було визначено порядок користування квартирою. В листопаді 2018 року відносини між співвласниками погіршились, тому почались сварки на побутовому та сімейному підґрунті. З того часу, позивач вказує, що не можу користуватися місцями загального користування у квартирі через створення перешкод, а саме: встановлення замків та фізичне недопущення до кімнат загального користування, а також нанесення йому тілесних ушкоджень на цьому підґрунті, що сталося 16.06.2019. З цього приводу позивач зверталася до правоохоронних органів. Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. В судове засідання з`явився позивач та зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі. Пояснив, що на даний час проживає в квартирі, яку орендує. В судове засідання з`явилась третя особа [PERSON] , просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Інші сторони в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку, в тому числі через оголошення в мережі Інтернет на сайті «Судова влада України». Суд, заслухавши позивача та третю особу, дослідивши письмові докази по справі, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку про часткове задоволення позову. В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 13.06.2018 позивач та його цивільна дружина [PERSON] набули право власності на 28/100 частин квартири [ADDRESS] на підставі Договору дарування від 13.06.2018, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазепіною В.Г., згідно якого [PERSON] , подарував їм частину квартири, яку він на набув також на підставі Договору дарування від 01.12.2017 від його матері - [PERSON] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер: 127501330 від 13.06.2018 [PERSON] належить на праві спільної часткової власності 28/200 квартири за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12.04.2007 позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та Державного підприємства «Наш дім» про зміну договору найму житлового приміщення задоволено. Визначено наступний порядок користування квартирою [ADDRESS] , при якому [PERSON] виділено у користування кімнату житловою площею 10,5 кв.м., [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , 1993 року народження, виділено кімнату житловою площею 13,4 кв.м. та 17,2 кв.м., місця загального користування залишено у користуванні всіх мешканців вказаної квартири. Змінено договір найму квартири [ADDRESS] , укладений між Державним підприємством «Наш дім» та [PERSON] . Зобов`язано Державне підприємство «Наш дім» укласти з [PERSON] окремий договір найму на кімнату житловою площею 10,5 кв.м. квартири [ADDRESS] . Положеннями ч. 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. ч.4 ст.41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено. що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення правовідношення. Відповідно до наведених норм матеріального права, ЦК України, також передбачає захист порушеного права позивача у судовому порядку і визначає шлях поновлення цього права. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Позивач набув права власності на зазначене домоволодіння на підставі правочину, який посвідчено нотаріально. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч.4, ч.5 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 156 ч.1 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ч.2, 3 ст. 156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК Української РСР. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст.64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до висновку висловленого у постанові ВСУ від 17.10.2018 у справі №521/17805/16-ц, вбачається наступне: за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно Акту огляду житлової квартири [ADDRESS] , зробленого ОСББ «Лобановського 130» зазначено, що 15.06.2019 на запрошення співвласників [PERSON] та [PERSON] було здійснено огляд житлової квартири та зафіксовано, що в місцях загального користування (кухня, санвузол) висять замки, що унеможливлює користування ними. Зі слів [PERSON] та [PERSON] замки встановили інші співвласники даної квартири. Згідно Акту огляду житлової квартири [ADDRESS] , зробленого ОСББ «Лобановського 130» зазначено, що 29.12.2019 на запрошення власника [PERSON] було здійснено огляд житлової квартири в присутності співвласника кімнати [PERSON] та зафіксовано, що в місцях загального користування (кухня, санвузол 1 поверх та санвузол 2 поверх) відчинені, доступ до цих приміщень вільний для всіх співвласників даної квартири. Як вказано позивачем в листопаді 2018 відносини між співвласниками погіршились, тому почалися сварки на побутовому та сімейному підґрунті. Як вбачається з консультаційного висновку спеціаліста від 21.06.2019, виданого [PERSON] встановлено діагноз: закрита черепно-мозкова травма. Струс головного мозку. Садно лобної області. Відповідно до висновку експертного дослідження № 043-759-2019 встановлено при огляді, що у зятя [PERSON] - [PERSON] 20.06.2019, в лівій вилицево-щічній ділянці (4х3 см) розташовується невизначеної форми, бурувато-зелено-жовтий синець вказаних розмірів. Відповідно до листа-повідомлення єдиного обліку № 39960 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію, заявник: [PERSON] , зареєстровано повідомлення про те, що 20.062019 о 22 год. 36 хв. за адресою: [ADDRESS] , конфлікт з сусідом який попередньо пошкодив майно. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності ( ст. 355 ЦК України). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю ( ст. 356 ЦК України). Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації ( ст. 358 ЦК України). За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Відповідно до Правил користування приміщеннями житлових будинків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 24.01.2006 встановлено, що Мешканці квартири, в якій проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі): мають рівні права на користування підсобними приміщеннями і обладнанням; можуть обирати відповідальну за виконання встановлених правил особу; встановлюють за узгодженням порядок використання підсобних приміщень, а також черговість їх прибирання; розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг. У разі коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю членів сім`ї, що проживають у квартирі, та осіб, які проживають у квартирі більше ніж місяць; за послуги з централізованого опалення, утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалювальної та загальної площі приміщення, яким користується співвласник, наймач (орендар). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову в частині задоволення позовних вимог щодо встановлення порядку користування приміщенням квартири. Разом з тим, беручи до уваги, наданий позивачем Акт ОСББ «Лобановського 130» від 15.06.2019 року про наявність замків на туалеті, кухні та ванній кімнаті, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині усунення сторонами перешкод щодо користування місцями загального користування: коридор площею 10 кв.м., ванна площею 5,5 кв.м., коридор площею 9,9 кв.м., туалет площею 2,3 кв.м., кухня площею 8,8 кв.м., балкон площею 2 кв.м., лоджиєю житловою площею 3,5 кв.м. - квартири, розміщеної за адресою: [ADDRESS] шляхом надання вільного доступу до зазначених кімнат, не чинити перешкоди в їх користуванні. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи викладене, а також діючий матеріальний закон, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном та визначення порядку користування квартирою підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial