Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Приватного підприємства «Агро - Альянс» про визнання недійсним договору про внесення змін до договору оренди землі, посилалась на те, що вона є власником земельної ділянки площею 5,27 га, розташованої на території Костянтинівської селищної ради Вознесенського (колишнього Арбузинського) району, яку вона згідно договору оренди землі від 01 серпня 2012 року передала відповідачу в оренду строком на 9 років. У жовтні 2016 року вона звернулась до голови ПП «Альянс - Агро» з проханням сплатити їй орендну плату згідно вказаного договору наперед у сумі 60 000 грн., так як після смерті чоловіка у 2013 році мала борги, повернути які через інвалідність, хворобу та отримання доходів лише в виді пенсії, не мала змоги. На таке голова ПП «Агро - Альянс» погодився, запропонував звернутись до бухгалтера підприємства з метою отримання коштів, при цьому домовленості між ними про продовження строку дії договору оренди землі від 01 серпня 2012 року не було. Через деякий час в присутності нотаріуса вона отримала від ПП «Агро - Альянс» 60 000 грн., а 21 жовтня 2016 року з участю директора цього підприємства було укладено договір про внесення змін до договору оренди землі від 01 серпня 2012 року, яким змінено пункт 8 цього договору. З цього часу відповідач не сплачує їй орендну плату, посилаючись на її сплату у повному обсязі орендної плати в сумі 60 000 грн. за усі 49 років оренди землі, тобто до 2066 року. Таке, на думку позивача, не відповідає вимогам закону, зокрема, через те, що станом на 14 квітня 2021 року нормативна грошова оцінка належної їй земельної ділянки склала 178 632,01 грн., а тому орендна плата у 2021 році з урахуванням коефіцієнту індексації нормативно грошової повинна становити 9 408,65 грн. Відповідно орендна плата за 49 років не може становити 60 000 грн., які вона дійсно отримала, але не як орендну плату за весь цей період, а як певну суму в рахунок орендної плати. Позивач вказала, що договір про внесення змін до договору оренди землі від 21 жовтня 2016 року вона вважає недійсним, так як він вчинений під впливом обману, а так само і фіктивним, оскільки фактично строк дії договору оренди землі від 01 серпня 2012 року ним не змінений. По - перше, зміна договору оренди землі внесена в договір, датований 19 грудня 2012 року. Однак, первісний договір між нею та відповідачем було укладено 01 серпня 2012 року, у той час як 19 грудня 2012 року - це дата реєстрації цього договору. По - друге, договором від 21 жовтня 2016 року внесено зміни в пункт 8 договору оренди землі від 19 грудня 2012 року, якого фактично не існує. Крім цього, пункт 8 договору оренди землі від 01 серпня 2012 року передбачає розмір орендної плати за землю, а не строк дії договору. Тому зміна пункту 8 не тягне за собою зміну строк дії договору оренди землі від 01 серпня 2012 року. Строк дії цього договору обумовлено у пункті 6, який договором від 21 жовтня 2016 року змінений не був. Відповідно, п.6 договору оренди землі від 01 серпня 2012 року є чинним, а строк дії самого договору закінчився 01 серпня 2021 року. Позивач також послалась на те, що її підпис в оспорюваному договорі не має значення, так як вона цей договір не складала і не читала, наслідків його укладення не уявляла, у нотаріуса, окрім нього, підписала ще й інші документи, змісту яких не знала. Ці документи та її підписи у них свідчать лише обман з боку відповідача, який скористався її станом здоров`я, скрутним матеріальним становищем та відсутністю у неї освіти. Тому позивач просила суд визнати недійсним Договір про внесення змір до договору оренди землі від 01 серпня 2012 року, зареєстрований 19 грудня 2012 року за № 482030004000741, укладений між нею та відповідачем, стягнувши із нього на її користь судові витрати. Загальне позовне провадження у справі було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 22 липня 2021 року. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 16 серпня 2021 року підготовче провадження було закрите, а справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою від 27 вересня 2021 року справу прийнято суддею Арбузинського районного суду Миколаївської області Кологривою Т.М. до свого провадження та призначено до її до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 12 жовтня 2021 року підготовче провадження було закрите та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідачем приватним підприємством «Агро - Альянс» подано відзив на позовну заяву, у якому вказано на необґрунтованість позовних вимог та їх недоведеність. Зокрема, відповідач посилався на те, що 01 серпня 2012 року між ПП «Агро - Альянс» та позивачем було укладено договір оренди землі, який набрав чинності 19 грудня 2012 року після його державної реєстрації. Договором про внесення змін до договору оренди землі від 19 грудня 2012 року, що був укладений 21 жовтня 2016 року, визначено строк дії основного договору на 49 років. Позивач, звернувшись із цим позовом, не посилається на жодну із перелічених ст. 203 ЦК України підстав для визнання оспорюваного нею договору недійсним та не надає жодних доказів, які б вказували на наявність цим підстав. Посилання позивача на те, що зміна пункту 8 основного договору не тягне за собою зміну строку основного договору, не може свідчити про недійсність, оскільки такої підстави не існує. Позивач, підписуючи оспорюваний нею договір, не заперечувала щодо зміни редакції пункту 8 основного договору та була згодна з новою його редакцією, про що свідчить її підпис в оспорюваному договорі та нотаріально засвідченій заяві про отримання грошових коштів. Оспорюваний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний осяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Посилання позивача на те, що відповідач скористався відсутністю у неї освіти та нерозумінням нею умов оспорюваного договору не може бути підставою для визнання його недійсним, ураховуючи й відсутність доказів того, що вона зверталась до відповідача за роз`ясненням стосовно незрозумілостей і протягом тривалого часу виконувала умови договору, що свідчить про їх погодження із ними. При цьому, відповідач не відмовлявся від виконання своїх зобов`язань за договором щодо сплати орендної плати, сплатив позивачці орендну плату у сумі 60 000 грн., тобто, приблизно за 30 років оренди, ураховуючи те, що орендна плата за 2020 року склала 1 875,63 грн. Таким чином, відповідач достроково виконав свій обов`язок зі сплати орендної плати за основним договором за тривалий час, після спливу якого не виключається подальша сплата позивачці орендної плати. Твердження позивача про фіктивність договору спростовуються тим, що з 2016 року сторони належним чином виконують обов`язки за основним та оспорюваним договорами, які направлені на реальне настання наслідків, у той час, як позивач отримала 60 000 грн. у якості орендної плати. Крім цього, основний договір було зареєстровано 19 грудня 2012 року, у цей день він набрав чинності, а тому доводи позивача про відсутність такого договору не відповідають дійсності. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник позивача аналогічно підтримав позов та пояснив, що договір про внесення змін до договору оренди землі від 19 грудня 2012 року укладений позивачем та відповідачем під впливом обману, так як [PERSON] неписьменна. Крім цього, договір є фіктивним, мова йде за інший договір та інші пункти, а тому внесення змін до такого договору не тягне за собою зміни основного договору. До того ж, укладення оспорюваного договору мало для позивача тяжкі наслідки, оскільки вона протягом шести років не отримує орендну плату і не буде отримувати її до 2066 року, перенесла інсульт. Позивач дійсно зверталась до відповідача з проханням сплатити їй орендну плату наперед у сумі 60 000 грн., у зв`язку із чим вона, не читаючи, підписала заповіт, оспорюваний договір та звернення про відсутність у неї будь - яких претензій до відповідача стосовно 60 000 грн. Обман відповідача полягає у тому, що мови про збільшення строку оренди земельної ділянки до 49 років він з позивачкою не вів, натомість скористався тим, що вона неписьменна і не розуміє української мови. Крім цього, зміни внесено у договір від 19 грудня 2012 року, якого фактично не існує. Строк дії договору оренди землі від 01 серпня 2012 року передбачений у пункті 6, а тому внесення змін у пункт 8 цього договору, який передбачає розмір орендної плати, не тягне за собою збільшення строку дії оренди до 49 років. Крім цього, представник позивача заперечував проти застосування строку позовної давності за клопотанням представника відповідача. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив, що між позивачем та відповідачкою дійсно буда домовленість про надання їй грошових коштів у розмірі 60000 грн. в обмін на збільшення строку дії договору і ця домовленість сторонами виконана. При цьому, позивач не навела передбачених ст. 203 ЦК України підстав для визнання договору недійсним, а внесення змін не в той пункт не тягне за собою недійсності правочину, у той час, які відсутність освіти не має наслідком недійсність договору. Прохав застосувати позовну давність, посилаючись на те, що позивач дізналась про порушення свого права 21 жовтня 2016 року, з огляду на що строк позовної давності при визнання оспорюваного нею договору недійсним сплив 21 жовтня 2019 року, що має наслідком відмову у позові. Вислухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що позивач є власником земельної ділянки площею 5,56 га, розташованої в межах Костянтиніської сільської ради Арбузинського (Вознесенського) району Миколаївської області із цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 4820355700:05:000:0199, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку МК №049390, виданим на підставі розпорядження Арбузинської районної державної районної адміністрації від 12 липня 2004 року № 513 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 01 серпня 2012 року між [PERSON] та ПП «Агро - Альянс» укладено договір оренди землі, за яким позивач передала відповідачу в платне користування земельну ділянку загальною площею 5,27 га, що знаходиться на території Костянтинівської селищної ради (п. 1, 2 договору). Договір зареєстровано у відділі Держкомзему в Арбузинському районі Миколаївської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 19 грудня 2012 року за №482030004000741. Пунктом 6 договору оренди землі від 01 серпня 2012 року визначено строк його дії, як то, 9 років, а пунктом 8 урегульовано сплату орендної плати, яка вноситься орендарем у грошовій або натуральній формі, але не менше, ніж встановлено законодавством України з урахуванням інфляції. У жовтні 2016 року позивач звернулась до відповідача з проханням виплатити їй орендну плату у сумі 60 000 грн., посилаючись на скрутне матеріальне становище у зв`язку з смертю чоловіка та своєю хворобою. 21 жовтня 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про внесення змін до договору оренди землі від 19 грудня 2012 року, реєстраційний номер 482030004000741, відповідно до якого пункт 8 було викладено у наступній редакції: «Договір укладено на 49 років. Строк дії договору оренди земельної ділянки визначається з урахуванням періоду ротації основної сівозміни згідно з проектами землеустрою. Після закінчення строку дії Договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж 90 днів до закінчення строку дії Договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію». Цього ж дня, нотаріально посвідченою заявою від 21 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Абазинського районного нотаріального округу Миколаївської області Грицаєнко Л.М., яку зареєстровано в реєстрі за №1108, позивач підтвердила одержання від відповідача грошової суми в розмірі 60 000 грн. як орендної плати за користування належною їй на праві власності земельною ділянкою, переданою в оренду відповідачу на підставі договору оренди, укладеного між нею та відповідачем на 49 років оренди (з 2017 по 2066 рік включно). Фактичне отримання від відповідача 60 000 грн. позивач підтвердила в судовому засіданні. Проте, наразі позивач пред`явила позов, яким просить визнати недійсним договір про внесення змін до договору оренди землі від 19 грудня 2012 року, посилаючись на те, що він був укладений нею під впливом обману з боку відповідача, який скористався відсутністю у неї освіти та незнанням української мови. Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За правилом, установленим ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Підставою ж недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст. 215 ЦК України). У свою чергу, частинами 1- 3, 5,6 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У даному випадку, позивач посилається на недодержання вимог закону при вчинення правочину, а саме: вчинення нею правочину під впливом обману (параграф 2 ЦК України). Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману визначені ст. 230 ЦК України, згідно частини першої якої якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до ч.2 ст. 230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. ВС КЦС у своїй постанові від 11 січня 2019 року у справі № 761/22687/17 вказав, що тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України). Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Згідно абзацу другого частини першої статті 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Отже, обман може стосуватися природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Проте, за наслідками розгляду справи та аналізу наданих сторонами доказів, ураховуючи пояснення сторін, судом не було встановлено на підставі достатньої кількості належних, допустимих та достовірних доказів, що оспорюваний позивачкою договір укладеною нею під впливом обману. Так, за імперативною вимогою ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст. 81 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч.6 ст. 81 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України). Проте, немає жодних доказів того, що відповідач, укладаючи з позивачкою оспорюваний нею договір, навмисно ввів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення, як то, щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін або таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Позивачем не доведено наявності умислу відповідача, який би знав про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що позивач, якби вона володіла цією інформацією, не уклала б оспорюваний правочин. Отже, позивач не довела у сукупності факту наявності обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; що наявність /відсутність цих обставин не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених оспорюваним договором; що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Зокрема, твердження про те, що відповідач скористався неграмотністю позивачки при укладенні договору, тим самим обманув її, саме по собі не може слугувати підставою для визнання правочину недійсним. Адже неписьменність позивачки є притаманною лише їй властивістю і не свідчить про умисні дії відповідача, ураховуючи, що позивачка могла звернутись за допомогою сторонніх осіб аби довідатись зміст документів, які вона власноручно підписує. За такого, відсутні підстави вважати, що відповідач позбавив позивачку можливості ознайомитись із документами особисто чи за допомогою сторонніх осіб, до яких вона має довіру, зокрема, із нотаріально засвідченою заявою від 21 жовтня 2016 року, яку позивач особисто підписала та із якої слідує, що вона отримала від відповідача 60 000 грн. на підставі договору оренди, укладеного на 49 років. Крім цього, суд відмічає, що обман у розумінні положень ст. 230 ЦК України, може стосуватись лише обставин, які мають істотне значення (природа правочину, обсяг прав та обов`язків, якості майна, що передане за правочином), у той час, як строк дії договору оренди є істотною умовою правочину ( а не обставиною, що має істотне значення) (ч.1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі»). Відповідно, підстав вважати, що оспорюваний позивачкою договір укладено нею під впливом обману, немає. Крім цього, суд відхиляє доводи представника позивача про те, що оспорюваний правочин є фіктивним, оскільки мова йде про інші пункти та інший договір. Зокрема, судом установлено, що позивач має на праві власності одну земельну ділянку, яка наразі перебуває в оренді у відповідача, про що вона надала пояснення в судовому засіданні. Крім того, 19 грудня 2012 року - це дата державної реєстрації договору оренди землі, який був укладений між позивачкою та відповідачем 01 серпня 2012 року, у той час, як інших договорів щодо інших земельних ділянок чи з іншими контрагентами позивачка не укладала. Також оспорюваний позивачкою правочин зареєстрований у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Стосовно внесення змін в пункт 6 договору від 01 серпня 2021 року, який визначає строк дії договору, а у пункт 8, у якому сторони обумовили форму та порядок орендної плати, то таке, з огляду на обставини справи, фактично є технічною помилкою і не тягне за собою недійсність правочину. Тим більше установлено, що сторони, укладаючи оспорюваний правочин, мали на меті дійти згоди і врегулювати питання саме строку дії договору оренди землі, про що, серед іншого, свідчить й власноручно підписана позивачкою нотаріально засвідчена заява про отримання коштів у рахунок орендної плати за 49 років. Таке свідчить, що позивач не могла не розуміти змісту і суті оспорюваного правочину і її воля була направлена на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, можливо говорити, що укладення сторонами оспорюваного договору тягне за собою зміну договору оренди землі від 01 серпня 2012 року у частині строку його дії. Крім цього, згідно ч.1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. ВС КЦС у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19 вказав, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву. Та за установленими обставинами справи суд не виявив будь - яких ознак фіктивності оспорюваного позивачкою правочину, так як обидві сторони діяли для досягнення правових наслідків та одночасно фактично виконували умови договору - позивач отримала кошти в рахунок орендної плати, а відповідач - користувався і до цього часу користується належною позивачу земельною ділянкою на умова оренди. Відповідно, за наслідками вирішення спору між сторонами на підставі наданих ними доказів судом не установлено обставин, визначених ст. 203 ЦК України, які б зумовили визнання оспорюваного позивачкою правочину недійсним. Стосовно вказаних представником позивача негативних наслідків оспорюваного правочину (хвороба, тривале неотримання орендної плати), то суд вказує, що останні не мають правового значення у контексті підстав та предмету цього позову. Водночас, згідно ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Відсутності ж необхідного обсягу цивільної дієздатності у позивачки для укладення правочинів судом не установлено. Відповідно, позивачка, у світлі такого, була вільною не вчиняти правочин, на невигідних для себе умовах, у тому числі й у частині розміру орендної плати. При цьому, порядок та умови нарахування орендної плати позивачці та визначення її розміру не мають правового значення у контексті заявлених позовних вимог, а тому у цій справі не є предметом перевірки з боку суду. Факти звернення позивачки із заявами до органу Національної поліції та до відповідача не можуть впливати на наведені вище висновки, а тим більше вплинути на них. Як наслідок, суд приходить до висновку, що права позивачки не є порушеними з боку відповідача, а тому вони не підлягають судовому захисту у спосіб, що запропонований нею у позовній заяві, тобто, шляхом визнання оспорюваного правочину недійсним. Відповідно суд не застосовує позовну давність у цьому спорі, адже ВП ВС у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц вказала, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Отже, суд, дійшовши висновку про відсутність порушення прав позивачки, вважає за необхідне відмовити у задоволенні її позову через його необґрунтованість з мотивів, що наведені ним вище. За правилами ч.1 ст. 141 ЦПК України, з огляду на відмову у задоволенні позову, судовий збір, сплачений позивачкою у розмірі 908 грн. не підлягає стягненню із відповідача на її користь. Згідно ч.2 ст. 141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу, як у даному випадку 7 000 грн., у разі відмови у позові також покладаються на позивача. Щодо стягнення із позивачки на користь відповідача витрат, пов`язаних із придбанням пального задля прибуття представника відповідача до місця розгляду справи, то у задоволенні такого слід відмовити. Так, згідно ч.1 ст. 138 ЦПК України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. За правилом ч.2 ст. 138 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Отже, ЦПК України передбачає можливість компенсації стороні, на користь якої ухвалено рішення, лише за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Решту ж витрат, зокрема, на пальне, згідно із ч.1 ст. 138 ЦПК України, несе сторона. Більш того, представник відповідача, надавши дві квитанції про витрати на дизельне пальне - Євро5- ВО, не надав доказів наявності у нього чи використання ним будь - якого транспортного засобу, зокрема, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, посвідчення водія, розрахунку відстані по маршруту від місця його проживання чи то роботи до місця розгляду справи, а так само і розрахунку витрат на переїзд згідно відповідного маршруту. До того, немає жодних доказів, що представник відповідача направлявся відповідачем у відрядження, так як відповідні витрати судовим рішенням можуть бути стягнуті саме на користь відповідача, а не його представника. З огляду на таке, із позивачки на користь відповідача не можуть бути стягнуті витрати, пов`язані із придбанням дизельного пального задля прибуття його представника до суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed