Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

У листопаді 2016 року заявник [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті, заінтересована особа [PERSON] районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, посилаючись на те, що 10 липня 2016 року помер її рідний брат [PERSON], який до дня смерті проживав і був зареєстрований [INFO]. В зв»язку з необхідністю оформлення права на спадщину на належне йому спадкове майно виникла потреба встановити факт смерті [PERSON]. Звернувшись з відповідним запитом до ВДРАЦС [PERSON] районного управління юстиції Житомирської області, вона отримала відмову через відсутність актового запису про смерть [PERSON], який помер 10 липня 2016 року та до дня смерті проживав [INFO] 9[ADDRESS] у м. Брянка, Луганської області. В зв»язку з тим, що смерть брата була раптовою в медичному закладі, лікарнею було видано лікарське свідоцтво про смерть від 11 липня 2016 року Державним закладом «Луганська республіканська клінічна лікарня» Луганської народної республіки. 23 вересня 2016 року [PERSON] районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області було відмовлено в державній реєстрації смерті [PERSON] в зв»язку з пред»явленням документа, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров»я України від 08 серпня 2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». Факт смерті [PERSON] підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 212, виданого ГУ «Луганская республіканская клініческая больніца» Міністерства здравоохранєнія Луганської народної республіки 11 липня 2016 року, згідно з якою підтверджено, що [PERSON] помер 10 липня 2016 року, причина смерті «повторний інфаркт міокарда передньої стінки лівого шлуночка серця». Метою встановлення факту смерті є отримання свідоцтва про смерть та оформлення права на спадщину. Заявник [PERSON] зазначала, що у зв»язку з тим, що вона не має іншої можливості встановити факт смерті брата, від встановлення факту залежить виникнення особистих майнових прав на спадкове майно, яке залишилось після його смерті, чинним законодавством України не встановлено іншого порядку встановлення даного факту, а тому вона вимушена звернутись з даною заявою до суду. Враховуючи викладене, заявник [PERSON] просила встановити факт смерті [PERSON], [INFO], який помер 10 липня 2016 року та проживав по день смерті за адресою: [ADDRESS], місце смерті місто Луганськ. У судовому засіданні заявник [PERSON] заяву підтримала і просила її задовольнити. У судове засідання представник заінтересованої особи [PERSON] районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області не з»явився, про дату, час і місце розгляду справи заінтересована особа повідомлялась належним чином, суду надана заява про розгляд справи у відсутності представника заінтересованої особи. Суд, вислухавши пояснення заявника, з»ясувавши дійсні обставини, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. З наявних матеріалів вбачається, що згідно копії лікарського свідоцтва про смерть № 212 від 11 липня 2016 року, виданого Луганською республіканською клінічною лікарнею Міністерства здравоохранєнія Луганської народної республіки № 106/у, затвердженого наказом МЗ ЛНР 28 серпня 2015 року № 591, [PERSON], [INFO], помер 07 жовтня 2016 року, місце смерті: Луганська народна республіка, Ленінський район, м. Луганськ. Згідно довідки про причину смерті (до форми № 106/о № 212) від 11 липня 2016 року [PERSON], вік-64 роки, дата смерті-10 липня 2016 року, причина смерті-повторний інфаркт міокарда передньої стінки лівого шлунка серця. Відповідно до наданої суду відмови у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 23 вересня 2016 року № 1674/8.16-23, [PERSON] районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області відмовив у державній реєстрації смерті, оскільки заявником для підтвердження факту смерті [PERSON] пред»явлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров»я України від 08 серпня 2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Пунктом 3 Наказу Міністерства юстиції України від 17 червня 2014 року № 953/5 «Про невідкладні заходи щодо захисту прав громадян на території проведення антитерористичної операції» тимчасово призупинено проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, повторну видачу свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану та видачу витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян відділами державної реєстрації актів цивільного стану, що знаходяться на території Луганської області, в тому числі у м. Луганськ. Проведення зазначених дій здійснюється будь-яким відділом державної реєстрації актів цивільного стану, що знаходиться за межами вказаної території. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Таким чином, зареєструвати органом державної реєстрації актів цивільного стану факт смерті [PERSON] неможливо. Згідно вимог ст. ст. 256, 258 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі «Про окремі питання застосування Закону України від 04 лютого 2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» надано роз'яснення, що у контексті визначення того, які райони та населені пункти Донецької та Луганської областей є тимчасово окупованою територією України для цілей застосування зазначених норм ЦПК України, статтею 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» чітко закріплено, що тимчасово окупованою територією є [PERSON] Крим та м. Севастополь. Натомість Постанова Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 252-VIII «про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» не містить чіткого та вичерпного переліку назв населених пунктів Донецької та Луганської областей, які визнаються тимчасово окупованою територією України. Враховуючи те, що норми ст. 257-1 ЦПК України спрямовані на забезпечення прав осіб, які проживають на території, де не здійснюють діяльність органи державної реєстрації актів цивільного стану, для застосування цієї норми тимчасово окупованими територіями Донецької та Луганської областей слід вважати населені пункти, визначені розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення». Цей нормативно-правовий акт містить чіткий перелік населених пунктів Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади (у тому числі органи реєстрації актів цивільного стану) тимчасово не здійснюють свої повноваження, що фактично і зумовлює необхідність застосування передбаченого ст. 257-1 ЦПК України порядку встановлення фактів народження та смерті. Таким чином, у порядку ст. 275-1 ЦПК України мають розглядатись заяви про встановлення факту народження або смерті як на території Автономної [PERSON] Крим, так і на території населених пунктів Донецької та Луганської областей, визначених у розпорядженні Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз'яснено, що заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов»язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (ст. ст. 58, 59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом ч. 1 цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням ч. 2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної [PERSON] Крим та Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч. 2 цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження та смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог ст. 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у їх сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв»язку під час розгляду справ у порядку ст. 257-1 ЦПК України. Виходячи із вищевикладеного, взявши до уваги практику Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку, що лікарське свідоцтво про смерть [PERSON] № 212 від 11 липня 2016 року, видане Луганською республіканською клінічною лікарнею Міністерства здравоохранєнія Луганської народної республіки Артемівським відділом запису актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції Міністерства юстиції Луганської Народної [PERSON], яке, хоча і не є документом встановленої форми, водночас вважається доказом, який свідчить про смерть особи у певний час і за певних обставин, а саме у м. Луганську, Україна. Однак, слід вказати, що відповідно до вимог ст. ст. 256, 258 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. У зв»язку з цим слід зазначити, що до заяви про встановлення факту смерті заявник [PERSON] в обгрунтування родинних стосунків додала копію свого паспорта серії ЕК 038977, виданого Брянківським МВ УМВС України в Луганській області від 26 грудня 1995 року і копію паспорта [PERSON] серії ЕН 352587, виданого Брянківським МВ УМВС України в Луганській області від 31 серпня 2004 року. Однак, з наявних лише копій паспортів заявниці [PERSON] і [PERSON] суду неможливо дійти висновку, що [PERSON] доводиться рідною сестрою [PERSON], який помер 10 липня 2016 року. Також у заяві заявник [PERSON] зазначала, що метою встановлення факту смерті є отримання свідоцтва про смерть та оформлення права на спадщину, і у зв»язку з необхідністю оформлення права на спадщину на належне йому спадкове майно виникла потреба встановити факт смерті [PERSON]. Однак, у судовому засіданні заявник вказувала, що вона не має наміру подавати заяву до нотаріальної контори і не бажає приймати спадщину після смерті [PERSON], оскільки в нього залишились діти [PERSON] і [PERSON], які нехай і приймають спадщину після смерті свого батька [PERSON]. За таких обставин заявником [PERSON] не доведено з якою метою вона просила встановити факт смерті [PERSON], оскільки заявлені в заяві доводи про прийняття спадщини після смерті [PERSON] спростовані в судовому засіданні самою заявницею про відсутність нею намірів прийняти спадщину після смерті [PERSON]. За вимогами ст. ст. 57-59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх доводів або заперечень. Згідно з положеннями вказаної ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Також слід зазначити, що за правилами ч. 1 ст. 259 ЦПК України в разі задоволення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Заслухавши пояснення заявника [PERSON], надавши оцінку поданій заяві [PERSON] про встановлення факту смерті та доданим на її обґрунтування доказам, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для встановлення факту смерті [PERSON], оскільки заявник [PERSON] не надала суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували родинні стосунки заявника і [PERSON], і заявником не доведено в судовому засіданні мету встановлення такого факту, а тому у задоволенні заяви слід відмовити.

Outcome: dismissed