Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-11 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому, з урахуванням вимог позовної заяви в новій редакції від 05.07.2017, просить встановити юридичний факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю, як чоловіка та дружини, з 01.09.2009 по 08.04.2010; встановити юридичний факт технічної помилки в тексті договору № 93/2П-ГС про відступлення права учасника, укладеного між УК «Екосорб», [PERSON] та [PERSON], у вигляді неправильно вказаної дати договору, яка зазначена як «28.12.2009»; встановити юридичний факт укладання та підписання вказаного договору 27.10.2010; визнати недійсним свідоцтво [NUMBER] від 12.05.2011 про право приватної власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], видане на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу КМДА № 518-С/КІ від 27.04.2011; визнати право спільної сумісної власності на дану квартиру за [PERSON] та [PERSON] в річних частках - по 1/2 за кожним; визнати недійсним договір дарування квартири, укладений 26.01.2016 між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом КМНО Лазаревою Л.І., та повернути сторони в первісне положення; скасувати державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 27937055 від 26.01.2016, здійснену на підставі вказаного договору дарування; вселити [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в квартиру [ADDRESS]; визначити порядок користування даною квартирою, надавши [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми в користування більшу кімнату площею 23,3 кв.м, а відповідачу [PERSON] надати в користування меншу кімнату площею 15,9 кв.м, кухню, коридор, вбиральню та гардеробну залишити в загальному користуванні; а також вирішити питання про розподіл судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. З вересня 2009 року позивач разом з відповідачем [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство. В період спільного проживання позивач завагітніла та 09.04.2010 між ними було зареєстровано шлюб, а у червні 2010 року народилась донька [PERSON]. Також від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO]. Після реєстрації шлюбу та народження першої дитини подружжям було прийнято рішення придбати у сумісну власність квартиру, частину грошових коштів на яку (60000,00 доларів США) запропонували надати батьки позивача як подарунок сім'ї на народження онуки. Іншу частину коштів для придбання житла зобов'язався внести відповідач. У жовтні 2010 року відповідач [PERSON], діючи зі згоди позивача та в інтересах сім'ї, уклав договір № 93/2П-ГС про відступлення права учасника з УК «Екосорб» та [PERSON], згідно з яким прийняв на себе замість [PERSON] його права, як учасника інвестування будівництва квартири [ADDRESS]. Після укладення договору відступлення за отримані майнові права [PERSON] була виплачена обумовлена сума в розмірі еквівалентному 140000,00 доларам США, з яких 60000,00 доларів США було передано безпосередньо в день укладення договору батьком позивача, а інші кошти передавалися відповідачем у період з листопада 2010 року та до березня 2011 року. В подальшому в квартирі, за рахунок коштів батьків позивача, було здійснено ремонтні роботи. У травні 2011 року [PERSON] отримав правовстановлюючі документи на квартиру. З вересня 2015 року фактичні шлюбні відносини між подружжям припинені, після чого позивач разом з малолітніми дітьми переїхала на проживання до спірної квартири, яку вона вважала спільною сумісною власністю подружжя. У травні 2016 року позивачу стало відомо, що [PERSON] 26.01.2016, без її згоди, подарував дану квартиру своїй дочці від першого шлюбу [PERSON] та самоуправно вселив її в квартиру, змінивши у такій замки, в результаті чого позивач та малолітні діти позбавлені доступу до свого житла та речей, які там знаходились. Крім того, в 2016 році позивач дізналася, що в тексті договору відступлення права учасника міститься описка в даті його укладання, а саме зазначено 28.12.2009, тоді як фактично договір був підписаний 27.10.2010. Відповідач [PERSON] використав цю технічну помилку та заволодів квартирою одноособово, чим порушив права позивача. Ухвалою судді від 28.11.2016 відкрито провадження у даній справі. З метою забезпечення позову у справі ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 28.11.2016 накладено арешт на квартиру [ADDRESS]. Позивач та її представник [PERSON] у суді позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти позову заперечували та просили відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що спірна квартира була особистою приватною власністю відповідача, оскільки придбана ним за його особисті кошти та до реєстрації шлюбу з позивачем. Факт спільного проживання з останньою однією сім'єю з початку вересня 2009 року відповідач заперечував. Від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, проти задоволення позову заперечує. Приватний нотаріус КМНО Лазарєва Л.І. також надіслала заяву про розгляд справи у її відсутність. Від представника Департаменту будівництва та житлового забезпечення КМДА [PERSON] надійшли заперечення на позовну заяву, в яких третя особа просить відмовити у позові в частині вимог щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності від 12.05.2011, оскільки свідоцтво видане управлінням на підставі усіх необхідних документів та у відповідності до діючого на той час законодавства. Від представника Оболонської РДА в м Києві Грибкова М.В. надійшла заява про розгляд справи у відсутність третьої особи. Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. 09.04.2010 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб (а.с. 16). Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 17,18). Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17.11.2016 шлюб між сторонами розірвано, вирішено питання про стягнення аліментів (а.с. 120-122). Відповідно до договору пайової участі у будівництві житлового будинку № 93-ГС від 30.12.2005, укладеного між Українським консорціумом «Екосорб» (виконавець) та [PERSON] (учасник), виконавець зобов'язався побудувати житловий будинок за будівельною адресою: [ADDRESS], а учасник зобов'язався забезпечити фінансування об'єкта будівництва шляхом перерахування на рахунок виконавця грошових коштів у розмірі 196000,00 грн. На виконання умов цього договору [PERSON] 30.12.2005 здійснив 100% оплати на будівництво житла, що підтверджується бухгалтерською довідкою УК «Екосорб» від 30.12.2015. Як вбачається з договору про відступлення права учасника № 93/2П-ГС від 28.12.2009, укладеного між [PERSON] (первісний учасник), [PERSON] (новий учасник) та УК «Екосорб» в особі фінансового директора [PERSON]. (виконавець), первісний учасник відступив новому учаснику, а новий учасник прийняв право учасника за договором пайової участі у будівництві житлового будинку № 93-ГС від 30.12.2005 в обсязі, визначеному договором. Даним договором сторони підтвердили, що первісний учасник повністю виконав своє зобов'язання перед забудовником по інвестуванню будівництва квартири згідно з основним договором у 196000,00 грн. Згідно з актом прийому-передачі квартири від 01.04.2011 УК «Екосорб» передав, а відповідач [PERSON] прийняв 2-кімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 130). 12.05.2011, на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення № 518-С/КІ від 27.04.2011, [PERSON] видано свідоцтво про право приватної власності на квартиру [ADDRESS]. 26.01.2016 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири, відповідно до якого відповідач [PERSON] передав в дар відповідачу [PERSON], а остання безоплатно прийняла в дар вищевказану квартиру. Відповідно до п. 11 договору дарування дарувальник довів до відома обдаровувану, а обдаровувана прийняла до уваги той факт, що квартира, яка відчужується за цим договором, є його особистою приватною власністю та придбана ним за власні кошти до реєстрації шлюбу, і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на квартиру (чи її частку) відсутні. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І. та зареєстрований в реєстрі за № 104 (а.с. 134). Відповідно до частин 1 та 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Згідно з частиною 1 статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Положення статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суди повинні встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Частина 2 статті 3 СК України визначає, що, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Отже, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Судом встановлено, що у період з квітня 2010 року по листопад 2016 року позивач та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. При цьому, до 20.10.2009 [PERSON] перебував у шлюбі з іншою жінкою [PERSON], про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу. Звернувшись з даним позовом до суду, позивач стверджувала, що проживати у фактичних шлюбних відносинах сторони почали ще у вересні 2009 року. Доводи позивача щодо спільного проживання сторін, починаючи з осені 2009 року підтверджені показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], допитаних у судовому засіданні. Крім того, на існування між сторонами в цей період відносин, притаманних подружжю, вказує той факт, що у червні 2010 року у позивача народилась дитина, батьком якої є [PERSON] Однак, встановлення факту спільного проживання позивача та [PERSON] у зазначений період у даному випадку не породжує для сторін юридичних наслідків, а тому в цій частині вимог слід відмовити. Також позивач вказувала, що під час шлюбу з [PERSON] за спільні кошти подружжя було придбано квартиру [ADDRESS]. У даній квартирі за рахунок коштів батьків позивача було здійснено ремонтні роботи. З матеріалів справи вбачається, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано за відповідачем [PERSON] у травні 2011 року. Водночас, майнові права на цю квартиру набуті ним на підставі договору про відступлення права учасника від 28.12.2009, укладеного з [PERSON], УК «Екосорб» в особі фінансового директора [PERSON]. Під час розгляду справи [PERSON], [PERSON]., які були допитані в судовому засіданні в якості свідків, у своїх показаннях стверджували, що вказаний договір було укладено між ними восени 2010 року, тобто в період перебування [PERSON] в зареєстрованому шлюбі з позивачем. Так, свідок [PERSON]. зазначила, що це був одиничний випадок підписання нею такого договору, оскільки 26.09.2010 померла начальник відділу, до повноважень якої відносилось укладення договорів відступлення, у зв'язку з чим у жовтні 2010 року вона, як фінансовий директор консорціуму, підписала цей договір. Також з показань свідка [PERSON] (батька позивача) вбачається, що до серпня 2010 року він особисто не був знайомий з [PERSON], не був присутнім на їх весіллі та познайомився з ним лише після народження онуки, після чого через своїх знайомих підшукав для них житло та погодився виділити частину коштів (60000,00 доларів США) на його придбання, продавцем квартири виявився його колишній товариш по службі [PERSON], про що останній підтвердив у своїх показах. Більше того, зі слів свідка [PERSON] відповідача [PERSON] він не знав, вперше бачився з ним під час підписання договору восени 2010 року, вартість майнових прав на квартиру (140000,00 доларів США) узгоджувалася з батьком позивача [PERSON] Крім того, викладені у позовній заяві обставини підтверджені показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які стверджували, що квартира придбана за спільні кошти подружжя, під час перебування у зареєстрованому шлюбі, ремонтні роботи у такій здійснювалися за рахунок коштів батьків позивача. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. З огляду на вищевикладені обставини, у суду не виникає сумніву, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя [PERSON] та [PERSON] та для потреб сім'ї, що дозволяє надати їй правовий статус спільної сумісної власності. При цьому, доводи [PERSON] щодо того, що квартира придбана за його особисті кошти суд відхиляє, як такі що не підтверджені належними та допустимими доказами. Посилання відповідача на договір купівлі-продажу від 20.11.2009, укладений між ним та його матір'ю [PERSON], суд не вважає належним доказом на підтвердження цих обставин, оскільки продаж квартири за таким здійснено за 28470,00 грн., тоді як вартість спірної квартири згідно договору відступлення складає 196000,00 грн. Отже, твердження позивача, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя є доведеними, а тому відсутні підстави для встановлення факту технічної помилки в договорі відступлення та факту його підписання 27.10.2010 і в цій частині позову слід відмовити. Разом з тим, суд не вбачає підстав для визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 12.05.2011 Головним управлінням житлового забезпечення КМДА, оскільки порушень вимог закону під час його видачі судом не встановлено. До того ж позивач на такі обставини не посилалась. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згідно з ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Судом встановлено, що у січні 2016 року [PERSON] на підставі договору дарування відчужив спірну квартиру на користь своєї повнолітньої дочки від іншого шлюбу - [PERSON] У договорі дарування квартири сторони визначили вартість дарунку - 200000,00 грн., що можна вважати цінним майном у розумінні ст.65 СК України. Разом з тим, при відчуженні вказаної квартири відповідач [PERSON] не отримав письмової згоди дружини [PERSON], що ним не спростовувалося. Таким чином, оскільки спірний договір дарування квартири укладений без згоди позивача, суд доходить висновку, що такий є недійсним, а тому позовні вимоги в цій частині позову є законними та підлягають задоволенню. Водночас суд не вбачає підстав для скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень від 26.01.2016, оскільки визнання договору дарування недійсним є підставою для її скасування. За приписами ст.ст. 63, 65 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому, ч. 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Як зазначено судом вище, квартира [ADDRESS] є спільною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], а отже підлягає поділу між ними в рівних частинах з урахуванням приписів частин першої, другої статей 60, 61, частини першої статті 69, частини першої статті 70, частини першої статті 71 СК України. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України). Судом встановлено, що позивач є співвласником спірної квартири та має право користування цим житловим приміщенням, однак відповідачі чинять їй перешкоди у такому праві, а тому суд вважає, що позовні вимоги про вселення позивача та її неповнолітніх дітей до спірного приміщення є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог щодо визначення порядку користування квартирою, то такі задоволенню не підлягають з огляду на наступне. За приписами ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. За правилами ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Як випливає з технічного паспорту, квартира [ADDRESS] складається з двох кімнат площею 15,9 кв.м та 23,3 кв.м, загальна площа квартири становить 75,8 кв.м, житлова площа - 39,2 кв.м (а.с. 135-137). Відтак, визначити порядок користування квартирою відповідно до часток співвласників неможливо, а тому у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. З викладеного,

Outcome: partial