Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

У листопаді 2014 року позивачка звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про про стягнення середнього заробітку при звільненні та заробітної плати з компенсацією. В обґрунтування позовних вимог вказує, що вона з 04.01.2007 року перебувала у трудових відносинах із відповідачем. 03.11.2014 року позивачка звільнилася з ПАТ «Азовзагальмаш» за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. Заборгованість по заробітній платі ПАТ «Азовзагальмаш» перед позивачкою становить 7997,26 грн., яку до теперішнього часу відповідач не сплатив. Крім того, позивачу при звільненні не виплачена компенсація у розмірі 1712.48 грн. На підставі викладеного, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 7997,26 грн., компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 1712,48 грн., суму середнього заробітку за час затримки виплат при звільненні за період з 03.11.2014 року по 27.11.2014 року в сумі 2564,28 грн. Під час розгляду справи позивачка збільшила позовні вимоги та просила стягнути на її користь заборгованість по заробітній платі за період з серпня 2014 року по жовтень 2014 року в розмірі 7997,26 грн., компенсацію за 20 днів невикористаної щорічної відпустки в розмірі 1975,72 грн., а всього: 9972,98 грн.; стягнути на її користь середній заробіток за весь час затримки виплати розрахунку за період з 03.11.2014 року по 12.12.2014 року в розмірі 4223,52 грн. Позивачка в судове засідання не з'явилася, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, з невідомих суду причин, своїх заперечень на позовну заяву не надав. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], 04.01.2007 року була прийнята на роботу до ПАТ «Азовзагальмаш», 03.11.2014 року звільнена з вказаного підприємства за власним бажанням, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці. В матеріалах справи маються розрахункові листи, відповідно до яких заборгованість по заробітній платі [PERSON] за серпень 2014 року складає 2039,29 грн., за вересень 2014 року 2216,35 грн., за жовтень 2014 року 2097,38 грн., сума остаточного розрахунку складає 7997,26 грн., станом на 12.12.2014 року розрахунок з позивачем не проведений. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем при звільненні [PERSON] не була виплачена заборгованість по заробітній платі за період з серпня 2014 року по жовтень 2014 року в розмірі 7997,26 грн. та ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 7997,26 грн. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відповідно до розрахункових листів, наданих позивачкою, вбачається, що заробітна плата за вересень 2014 року складає 2789,97 грн., кількість відпрацьованих днів - 18 ; заробітна плата за жовтень 2014 року складає 2640,20 грн., кількість відпрацьованих днів - 18; середньомісячна заробітна плата складає 2715,09 грн. Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 150,84 грн. (заробітна плата за вересень 2014 року + заробітна плата за жовтень 2014 року : 36 годин (кількість відпрацьованих позивачем робочих днів за вересень 2014 року + кількість відпрацьованих позивачем робочих годин за жовтень 2014 року). Кількість робочих днів за період з 03.11.2014 року по 24.12.2014 року (до день винесення рішення) становить 4650,00 грн. (31 робочий день Х на середню заробітну плату за один відпрацьований день). Таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 03.11.2014 року по 24.12.2014 року в сумі 4650,00 грн., з яких відповідач зобов'язаний провести утримання та перерахування до бюджету передбачені законом податки та обов'язкові платежі. Відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року 7. Нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. ( Абзац перший пункту 7 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 185 ( 185-97-п ) від 24.02.97 ). Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України) ( 322-08 ), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються. Таким чином, відповідно до розрахунку компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки, наданого відповідачкою, сумарний заробіток за останні перед наданням відпустки 12 місяців складає 30396,59 грн., кількість календарних днів року, за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством, складає 355 днів, календарні дні відпустки складає 20 днів. Так, компенсація за невикористану відпустку складає (30396,59 грн./355Х20) - 1712.48 грн. При розгляді справи позивачка збільшила позовні вимоги та просила стягнути на її користь 1975,72 грн., за 20 днів невикористаної нею щорічної відпустки, з урахуванням розрахункового листа за листопад 2014 року. Таким чином, судом встановлено, що оскільки відповідачем при звільненні [PERSON] не була виплачена заборгованість по заробітній платі за період з серпня 2014 року по жовтень 2014 року в розмірі 7997,26 грн., компенсацію за 20 днів невикористаної щорічної відпустки в розмірі 1975,72 грн., середній заробіток за час затримки виплати при звільненні за період з 03 листопада 2014 року по 24 грудня 2014 року у розмірі 4650,00 грн., а всього: 10282,55 грн., то ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 243,60 гривень за вимоги майнового характеру.

Outcome: approved