Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто-Електромаш», в якому просив стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку тривалістю 19 календарних днів в розмірі 3892,11 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 11912,64 грн. та 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач з 02.09.2006 року по 03.03.2015 року працював в ТОВ «Авто-Електромаш» на посаді слюсаря 4 розряду по виготовленню вузлів та деталей санітарно-технічних систем. При звільненні з ним не було проведено повного розрахунку, зокрема йому не було виплачено частину заробітної плати, компенсацію за невикористану відпустку, тому в нього виникло право вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Після звільнення позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами провести остаточний розрахунок, на що отримував відмовки та обіцянки. Позивач вважає, що неправомірними діями відповідача йому було спричинено моральні страждання, які він також просить відшкодувати. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представники відповідача позовні вимоги не визнали, проти їх задоволення заперечували. Додатково пояснили суду, що позивач з 14.02.2014 року по 03.03.2015 року не працював, за цей час днів невикористаної відпустки не мав, тому підстави для задоволення позову відсутні. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 02.09.2006 року по 03.03.2015 року працював в ТОВ «Авто-Електромаш» на посаді слюсаря 4 розряду по виготовленню вузлів та деталей санітарно-технічних систем (наказ №187-к від 02.09.2006 року та розпорядження № 16 від 03.03.2015 року). За показаннями позивача, який був допитаний в судовому засіданні в якості свідка, останні два місяці роботи в ТОВ «Авто-Електромаш» (січень та лютий 2015 року) він працював за графіком сутки через двоє. Після змін в законодавстві, які стосувались працюючих пенсіонерів, в лютому 2015 року вирішив звільнитись за власним бажанням. В день звільнення він звернувся до бухгалтерії підприємства за остаточним розрахунком, де отримав лише частину заробітної плати, після чого йому пообіцяли провести повний розрахунок пізніше, що в подальшому зроблено не було. Доводи представників відповідача відносно того, що він два місяці 2015 року та весь 2014 рік не працював, позивач вважає неправдою, оскільки він регулярно ходив на роботу за встановленим графіком. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила показання позивача відносно того, що в 2014 році та протягом двох місяців 2015 року він регулярно ходив на роботу за встановленим графіком. Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд вважає, що доводи представників відповідача відносно того, що позивач з 14.02.2014 року по 03.03.2015 року не працював, не відповідають фактичним обставинам справи. Позивач на даних ним показаннях наполягав і попереджався про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань. Крім того, позивач, як працівник, у відносинах з роботодавцем є слабкою стороною, а тому з об'єктивних причин не мав можливості довести свої вимоги письмовими доказами. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що в судовому засіданні відповідачем не було доведено те, що при звільненні [PERSON] було здійснено виплату всіх належних йому платежів та з ним проведено повний розрахунок. Згідно вимог ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, при звільненні [PERSON] відповідач не провів остаточного розрахунку з ним у день звільнення та допустив затримку розрахунку з 03.03.2015 року. Отже, у позивача виникло право на стягнення заборгованості та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Визначаючи розмір невиплаченої заробітної плати, суд виходив з того, що згідно довідки відповідача /а.с.79/ посадовий оклад позивача на посаді слюсаря 4 розряду по виготовленню вузлів та деталей санітарно-технічних систем складав 1300 грн., за розрахунками і поясненнями позивача при звільнені він отримав 1000 грн., у зв'язку з чим розмір заборгованості по заробітній платі складає 300 грн. (1300-1000). При визначені розміру компенсації за невикористану відпустку та розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд керувався положеннями п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, та враховував наступне. Середньоденна заробітна плата [PERSON] складає: 1300 грн. (січень 2015 року) + 1300 грн. (лютий 2015 року) / 30 робочих днів (19 робочих днів в січні 2015 року + 21 робочий день в лютому 2015 року) = 86,7 грн. За поясненнями позивача йому не було компенсовано 19 днів невикористаної відпустки, тобто розмір компенсації складає 1647,3 грн. (19 днів *86,7 грн. /на день). Кількість днів прострочення розрахунку при звільненні з 03.03.2015 року за розрахунками позивача складає 96 днів. Отже, загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 8332,2 грн. (86,7 грн./день*96 днів). Відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством Суд вважає, що у зв'язку з істотним порушенням відповідачем трудового законодавства в частині не проведення повного розрахунку при звільненні, позивач не мав можливості вести той образ життя, на який розраховував, що відповідно завдавало йому душевного болю та страждання. У зв'язку з чим позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди також є обґрунтованими. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в сумі 300 грн., компенсація за невикористану відпустку в сумі 1647,3 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 8332,2 грн. та 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди Крім того, враховуючи те, що позивача звільнено від сплати судового збору за подачу позову у даній категорії справ, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, які складаються з судового збору в розмірі 152,79 грн.

Outcome: partial