Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

У липні 2016 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач-1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач-2) про витребування майна з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги мотивовані тим, що 07 квітня 2015 року позивач звернулась до П'ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої [INFO] року [PERSON], яка являлась її сестрою. Листом від 08 квітня 2015 року нотаріальна контора повідомила позивача про наявність спадщини після померлої. В подальшому позивач звернулась до суду із позовом про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, який рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 березня 2016 року задоволено та визначено додатковий трьохмісячний строк для подання нею до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] Вказаним рішенням суду встановлено долю нерухомого майна, перехід такого у власність між членами сім'ї [PERSON]. Так, батько позивача [PERSON] на підставі договору куплі-продажу від 01.07.1992 року придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Право власності на вказану квартиру зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі за № 35232 від 22.07.1992 року. [INFO] року [PERSON] помер. Після померлого на підставі заповіту від 10.12.1990 року все спадкове майно, в тому числі і квартира [ADDRESS] успадкувала дружина померлого [PERSON]. За заявою про прийняття спадщини від 29.01.2017 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно, що складалось з квартири [ADDRESS]. Своє право власності на квартиру [PERSON] зареєструвала в Київському міському бюро технічної інвентаризації 15.02.1998 року за № 36232. В подальшому, на підставі договору дарування квартири від 13.03.1998 року [PERSON] подарувала квартиру [ADDRESS] старшій дочці [PERSON]. Після набрання рішенням суду законної сили, позивач звернулась до П'ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої сестри. Нотаріальна контора, здійснюючи збір інформації щодо спадкодавця, звернулась із запитом № 2390/02-14 від 26.05.2016 року до Київського міського бюро технічної інвентаризації про наявність зареєстрованого права власності на об'єкт нерухомого майна, за адресою: [ADDRESS]. Інформаційною довідкою № КВ-2016 № 21137 від 30.05.2016 року Київське міське БТІ підтвердило, що зазначена квартира є власністю [PERSON] на підставі вищевказаного договору дарування, посвідченого 13.03.1998 року за № 21-209 Київською державною нотаріальною конторою № 1. Однак П'ята Київська державна нотаріальна контора своєю постановою від 09.06.2016 року вих. № 2518/02-31 відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з тим, що право власності на квартиру зареєстровано за іншою особою, а саме відповідачем - [PERSON]. Позивач вказує, що жоден із колишніх власників не розпоряджалися спірною квартирою, не відчужували її за цивільно-правовими договорами іншим особам, окрім членів сім'ї. З'ясовано, що на підставі договору дарування від 03.09.1998 року зареєстрованого на товарній біржі «Українська біржа Десятинна» за реєстраційним номером № 4748-А1907, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар чотирьохкімнатну квартиру [ADDRESS]. В подальшому, на підстав договору дарування квартири від 19.02.2015 року посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.В. за реєстровим номером 608, [PERSON] подарувала [PERSON] вищевказану квартиру. Позивач зазначила, що договір дарування від 03.09.1998 року, зареєстрований на товарній біржі «Українська біржа Десятинна» є недійсним, так як за даним договором померлий 19.07.1996 року [PERSON] подарував квартиру неповнолітній [PERSON] більш ніж через два роки після своєї смерті. Вчиненням зазначеного правочину були порушені спадкові права позивача на вказану квартиру, у зв'язку з чим позивач звернулась до суду з даним позовом. Посилаючись на викладене, позивач просила суду визнати недійсним договір дарування від 03.09.1998 року, зареєстрований на Товарній біржі «Українська біржа «Десятинна» за реєстраційним номером № 4748-А1907; витребувати на її користь із чужого незаконного володіння квартиру [ADDRESS] у [PERSON], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], зареєстрованого у [ADDRESS]; визнати право власності у порядку спадкування на квартиру [ADDRESS] за позивачем; скасувати запис № 8792641 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. В судове засідання позивач та її представник не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Разом з тим, представник позивача подала через канцелярію суду заяву, в якій позовну вимоги підтримала в повному обсязі. Просила розглянути справу без ї участі. В судове засідання відповідачі не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином, зокрема відповідач 2 повідомлялась шляхом розміщення оголошення в пресі. Відповідно до листа, який надійшов з Херсонського слідчого ізолятора, відповідач 1, який утримується у вказаній установі, відмовився приймати участь в судовому засіданні в режимі відео конференції. У відповідності до вимог ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечував представник позивача. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з огляду на наступне. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Так, судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 03 вересня 1998 року, який зареєстрований на товарній біржі «Українська біржа Десятинна» [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в у дар чотирьохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 88 кв м.(а.с. 119) [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 23 липня 1996 в Торонто, Онтаріо (а.с. 55-57). Як вбачається з матеріалів справи, після смерті [PERSON] на підставі заповіту від 10.12.1990 року усе спадкове майно, в тому числі і квартира [ADDRESS] успадкувала дружина померлого [PERSON] (а.с. 59-60). 13 березня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори за реєстровим номером № 21-209 за умовами якого [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру за номером [ADDRESS], загальною площею 88 кв.м. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано на праві приватної власності за [PERSON] в Київському міському бюро технічної інвентаризації під номером № 36232 (а.с. 63-64). 19 лютого 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.В. 19 лютого 2015 року за реєстровим номером №608, за умовами якого [PERSON] (за договором обдаровуваний) прийняв від [PERSON] (за договором дарувальник) у дар квартиру за номером [ADDRESS], загальною площею 88 кв.м. (а.с. 114). Оскільки із матеріалів справи вбачається, що особа, яка вчиняла правочин - [PERSON] помер [INFO] року, а спірний правочин було вчинено 03 вересня 1998 року після його смерті, суд приходить до висновку про те, що вказаний правочин було вчинено поза волею [PERSON] після його смерті, а тому позовні вимоги в частині визнання згаданого правочину недійсним підлягають задоволенню. Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому слід зазначити, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року N 5, набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна. Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі № 6-1203цс15: «Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суди повинні були встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння». З огляду на зазначене, оскільки майно, а саме: квартира [ADDRESS], загальною пощею 88 кв.м. було отримане не безпосередньо від власника, а від особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Окрім того, відповідно до п. 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року N 5, відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника. Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. Згідно положень ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків встановлених ст. 1259 цього Кодексу. Із матеріалів справи вбачається, що позивач є сестрою померлої [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. [PERSON] померла [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим 10 лютого 2012 року Приватною компанією Похоронним бюро Кардінал в Торонто, Онтаріо (а.с.65-67). Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] що підтверджується договором дарування квартири від 12.03.201998 року (а.с.63-64) 07 квітня 2015 року позивач звернулась до П'ятої Київської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (а.с. 10). Разом із тим, листом від 08.04.2015 року позивачу нотаріусом було рекомендовано звернутись до суду за призначенням додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [INFO] року громадянки Канади [PERSON] (а.с. 11) Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 березня 2016 року позов [PERSON] до Київської міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви прийняття спадщини задоволено. Рішення суду набрало законної сили. (а.с.12-13). Постановою П'ятої Київської державної нотаріальної контори за вих. № 25181/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право власності на спадщину на квартиру [ADDRESS], що належала [PERSON], у зв'язку з тим, що право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за іншою особою. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Таким чином, оскільки, як установлено судом, спірне майно було відчужене від імені [PERSON] поза його волею, то він мав право домагатися відновлення свого права на нього. Прийнявши в установленому законом порядку спадщину позивач з часу її відкриття набула речові права на успадковане майно, володіння та право користування ним і, відповідно, право на захист цих прав. З огляду на зазначене, вимоги позивача про витребування квартири із чужого незаконного володіння підлягають задоволенню. Крім того, з урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги про скасування запису № 8792641 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстраці. права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] є обґрунтованими, доведеними і підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про визнання за нею права власності у порядку спадкування на спірну квартиру, то суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Разом із тим, із матеріалів справи вбачається, що позивач, в тому числі і після визнання судом недійсним договору дарування від 03.09.1998 року, зареєстрованого на Товарній біржні «Українська біржа «Десятинна» за реєстраційним № 4748-А1907, із заявою про видачу свідоцтва про право власності на спірну квартиру не зверталась, а тому її позовні вимоги про визнання права власності на квартиру є передчасними та задоволенню не підлягають. За таких обставин, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позову частково. Враховуючи викладене та

Outcome: partial