Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

У липні 2016 року до суду звернулося АТ КБ «Приватбанк» із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову позивач вказував, що 19 серпня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» (надалі Банк, Позивач) та [PERSON] було укладено договір споживчого кредиту за № 244327-cred, згідно якого позивач надав останньому кредит у розмірі 10 тис. доларів США строком до 19 серпня 2008 року зі сплатою 24 % річних за користування кредитом. Відповідно до умов вищевказаного договору [PERSON] взяв на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту, сплати відсотків за користування у встановлені строки, але взятих на себе зобов`язань не виконував. У забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору, укладеного між позивачем та [PERSON] , Банк уклав 19 серпня 2008 року з відповідачем [PERSON] договір поруки, згідно якого [PERSON] зобов`язувалася перед позивачем відповідати за виконання [PERSON] зобов`язань, що виникли з кредитного договору в повному обсязі. Відповідач [PERSON] перестала здійснювати своєчасні платежі у погашення кредиту, чим тривалий час порушувала взяті на себе договірні зобов`язання. Позивач просив стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором, яка станом на 29 червня 2016 року становить - 38 126,24 дол. США та судові витрати. Одночасно із позовною заявою, позивачем було подано заяву про забезпечення позову (т. 1 а.с. 58-59). Просили накласти арешт та майно, що належить [PERSON] в межах цін позову, що складає 948\~199,56 грн. Ухвалою суду від 07 листопада 2016 року було відкрито провадження у справі, залучено сторін та третю особу, призначено справу до розгляду (т. 1 а.с. 35). Відмовлено банку у задоволенні заяви про забезпечення позову (т. 1 а.с. 64). Ухвалою суду від 14 грудня 2016 року було ухвалено провести заочний розгляд справи (т. 1 а.с. 49). Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 14 грудня 2016 року (т. 1 а.с. 50-51) позов банку було задоволено частково. Стягнуто з відповідача [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором № 244327-cred від 19 серпня 2008 року станом на 29 червня 2016 року на загальну суму - 38116,19 дол. США, з них: - заборгованість за кредитом 8 466,92 дол. США.; - заборгованість по процентам за користування кредитом 27 834,21 дол. США.; - штраф процентна складова 1 815,06 дол. США і у повернення сплаченого судового збору 1378 грн. Відмовлено банку у задоволенні позову до [PERSON] в частині вимог про стягнення неустойки за прострочення виконання зобов`язання у вигляді штрафу (фіксованої частини) - 10,05 дол. США. 24 вересня 2019 року до суду від відповідача [PERSON] було подано заяву про перегляд заочного рішення суду (т. 1 а.с. 71-72). Відповідач просила скасувати заочне рішення суду та призначити справу до розгляду у заочному порядку. Ухвалою суду від 30 вересня 2019 року було прийнято заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення суду, призначено судове засідання (т. 1 а.с.78). 22 листопада 2019 року до суду від відповідача [PERSON] було подано заяву про поновлення строків на перегляд заочного рішення суду (т. 1 а.с. 95-96). Ухвалами суду від 25 листопада 2019 року заяву [PERSON] про поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення суду було задоволено (т. 1 а.с. 99) та скасовано заочне рішення суду від 14 грудня 2016 року, призначено справу до розгляду (т. 1 а.с. 100). 03 січня 2020 року до суду від відповідача [PERSON] було подано відзив на позовну заяву (т. 1 а.с. 121-123). Вказувала, що заперечує проти позову, оскільки позивачем було пропущено шестимісячний строк на звернення до неї як до поручителя, а також було пропущено загальний строк позовної давності. Просила відмовити у задоволенні позов у зв`язку із пропуском строку чинності поруки. Ухвалою суду від 30 січня 2020 року було залучено до участі у справі співвідповідачем [PERSON] (т. 1 а.с. 128). 30 червня 2020 року до суду від АТ КБ «Приватбанк» було подано письмові докази по справі (т. 1 а.с. 191-218). 13 липня 2020 року до суду від відповідача [PERSON] було подано відзив на позовну заяву (т. 1 а.с. 235-236). Вказував, що заперечує проти позову банку. Заявив про застосування строку позовної давності за вимогою банку до нього. Просив відмовити банку у задоволенні позову до нього. 24 липня 2020 року до суду від АТ КБ «Приватбанк» було подано уточнену позовну заяву до відповідачів [PERSON] та [PERSON] (т. 2 а.с. 13-19). Остаточно Банк просив стягнуто солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором № 244327-cred від 19.08.2008 року за період з 04.07.2011 року по 04.07.2016 року у розмірі- 20\~636,92 доларів США та судові витрати. Позивач казував, що [PERSON] має прострочену заборгованість по кредиту у розмірі 8\~466,92 доларів США («тіло кредиту»). Строк позовної давності за даним договором становить 5 років. Станом на день звернення до суду із позовною заявою [PERSON] не погасив заборгованість по кредиту та продовжує користуватися грошовими коштами банку, тому він має сплатити відсотки, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати яких врегульовано ч. 2 ст. 625 ЦК України. Із посиланням на постанову Верховного Суду від 05 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012, у якій суд підтвердив право банку на отримання процентів за користування кредитом після настання строку його погашення, у розмірах та строках, передбачених договором, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, посили стягнути проценти за користування грошовими коштами за період з 04.07.2011 року по 04.07.2016 року у розмірі 20\~636,92 доларів США. Звернув увагу, що у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення і таке прострочення є триваючим правопорушенням. До такого висновку дійшла ВП Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц . 04 грудня 2020 року до суду від відповідача [PERSON] було подано відзив на уточнену позовну заяву(т. 2 а.с. 39-41). Просила застосувати у даній справі позовну давність за вимогою банку, відмовити у задоволені позову відносно неї у повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача АТ КБ «Приватбанк» - Озірська В.С. позов підтримала, просила задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені у первісній та уточненій позовних заявах. Підтвердила факт звернення Банком у 2010 році із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за даним кредитним договором. Рішенням суду від 25 жовтня 2010 року позов Банку було задоволено і до теперішнього часу рішення суду не є виконаним. Борг за кредитним договором відповідачами Банку не сплачено. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] проти позову банку заперечував, посилаючись на обставити та підстави, викладені у відзиві на позовну заяву. Просив відмовити у задоволенні позову стосовно [PERSON] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не прибули повторно з невідомих причин, були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомляли. Суд, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується в п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч. 1 ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Судом достовірно встановлено, що 19 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується статутом позивача, та [PERSON] було укладено кредитний договір № 244327-cred, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі - 10 000,00 доларів США, строком до 19 серпня 2010 року (п. 1.3, 1.4. кредитного договору та зобов`язувався сплатити 24,00 % за користування коштами (п. 3.1 кредитного договору) (т. 1 а.с. 12-17). 19 серпня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] був укладений договір поруки № 244327-cred/П, відповідно до умов якого поручитель зобов`язалась відповідати перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагороди, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. (п. 2 Договору поруки) (т. 1 а.с. 23). Згідно ст. ст. 1049, 1050, 1054 Цивільного Кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти), кредит у строк і в порядку, встановленому договором За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. За ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до п. 1.1 договору [PERSON] зобов`язувався повернути отриманий кредит, сплатити відсотки, штрафи, пеню і винагороду в строки і в розмірі відповідно до кредитного договору та Графіку погашення кредиту та відсотків, а п. 1.4 договору встановлено строк повного погашення кредиту 19 серпня 2010 року. Згідно п. 5.7. кредитного договору, сторони договору АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] погодили термін позовної давності до вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів тривалістю - 5 років (т. 1 а.с. 16). Відповідач [PERSON] перестав сплачувати своєчасно та у повному обсязі кошти у погашення кредиту. У червні 2010 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (архівна справа № 2-4501/10). Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 25 жовтня 2010 року у справі за № 2-4501/10 позов Банку було задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором № 244327-cred від 19 серпня 2008 року, станом на 28 квітня 2010 року, в розмірі 11\~619,00 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом 8466,92 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом 2568,77 доларів США; штраф (фіксована частина) 31,53 долара США; штраф (процентна складова) 551,78 доларів США та у повернення сплачених судового збору в розмірі 921, 39 грн. і витрати на ІТЗ у розмірі 120 грн. Суд вертає увагу, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України. 03 лютого 2011 року на виконання рішення суду у вказаній справі судом було видано виконавчий лист стягувачу. Ухвалою суду від 10 грудня 2013 року було видано дублікат виконавчого листа по даній справі внаслідок втрати оригіналу виконавчого листа при пересилці. Як постає із наданих пояснень представника позивача [PERSON] у судовому засіданні та листа Банку (т. 2 а.с. 32-35), виконавчий лист про стягнення із [PERSON] грошових коштів був повернутий банку Автозаводським відділом державної виконавчої служби м. Кременчука внаслідок відсутності майна у боржника на яке може бути звернуто стягнення. Станом на 30.11.2020 року та на день розгляду справи виконавчий документ повторно на виконання до відділу ДВС не пред`являвся. Добровільно грошові кошти [PERSON] . Банку не повернув і станом на день розгляду справи має заборгованість перед позивачем за рішенням суду. 18 квітня 2016 року за вих. № 30.1.0.0/2-342 банк направив поручителю [PERSON] повідомлення-вимогу про повне погашення заборгованості за кредитним договором, сплати нарахованих процентів та штрафних санкцій (а.с. 7). Звертаючись до суду у липні 2016 року із первісним позовом, банк просив стягнути із відповідача [PERSON] , як з поручителя, заборгованість за кредитним договором від 19 серпня 2008 року у розмірі 38\~126,24 доларів США, що за курсом НБУ, станом на 29.09.2016 року, складає 948\~199,56 грн. Судом під\~час розгляду\~справи ухвалою\~суду від\~30\~січня 2020\~року було залучено співвідповідачем позичальника [PERSON] . У ході розгляду справи позивач уточнив свої позовні вимоги до відповідачів та остаточно просив стягнути з відповідача [PERSON] та [PERSON] у солідарному порядку на їх користь заборгованість за кредитним договором від 19 серпня 2008 року у вигляді нарахованих відсотків за користування грошовими коштами, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за період з 04.07.2011 року по 04.07.2016 року. Як постає із наданих представником позивача [PERSON] пояснень у судовому засіданні, [PERSON] не повернув банку отримані грошові кошти та продовжує ними користуватися. Щодо стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими банком на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 04.07.2011 року по 04.07.2016 року, суд зазначає наступне. Пунктом 3.2. Кредитного договору № 244327-cred від 19 серпня 2008 року передбачено, що у разі порушення позичальником будь-якого із зобов`язань по погашенню кредиту, відповідно Графіку платежів та п.п. 1.4, 2.3.1., 3.3. даного Договору або порушення п. 2.2.8. цього Договору, позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 48 % річних розрахованих від суми непогашеної заборгованості по кредиту. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Питання щодо наявності підстав для нарахування відсотків після закінчення строку дії кредитного договору вже неодноразово розглядалося Верховним Судом. Так, у постанові від 23 травня 2018 у справі № 910/1238/17 з приводу застосування приписів ст. 1048 ЦК України у разі неправомірного, незаконного користуванням боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання Велика Палата Верховного Суду вказала на таке. Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із права позикодавця на проценти за час дії договору позики, та правовідносин, які склалися між сторонами цього спору внаслідок припинення договору депозиту і невиконання відповідачем обов`язку повернути грошові кошти у визначений строк, не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом. Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, тому підстави для застосування аналогії закону відсутні. У постанові від 28 березня 2018 у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відтак Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі ст. 599, ч. 4 ст. 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому вказала, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом. Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі № 202/4494/16-ц. Тобто, у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч. 1 ст. 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст. 625 ЦК України. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Згідно вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В уточненій позовній заяві позивач ставить вимогу про стягнення відсотків в порядку ст. 625 ЦПК України, однак помилково обраховує їх розмір у 48 % річних, як передбачено умовами договору. Однак, умовами кредитного договору сторонами не було визначено, що після закінчення строку дії цього договору передбачена сплата відсотків. Крім того, такий розрахунок суперечить правовим позиціям Верховного Суду у численних справах, зазначених вище. Оскільки, судовим рішенням від 25 жовтня 2010 року із позичальника [PERSON] вже було стягнуто заборгованість за кредитом у розмірі 8466,92 доларів США («тіло кредиту») і такий кредит не було повернуто банку, в даному випадку підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, які повинні нараховуватися у розмірі - 3%, як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Сторони договору погодили спеціальну позовну давність у 5 років, із позовними вимогами банк звернувся до суду 04 липня 2016 року, період нарахування процентів, нарахованих на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, становить з 04.07.2011 року по 04.07.2016 року, що загалом складає - 1828 дні. Розмір 3% річних від простроченої суми, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України складає 1271,08 доларів США ((8\~466,92 х 3% х 1828 (дні прострочки) : ( 365 / 100)). Зазначений розмір було обраховано судом за допомогою - ligazakon.net/calculator/. Щодо позовних вимог банку до поручителя [PERSON] суд зазначає наступне. Як було встановлено у судовому засіданні позивач звернувся до суду у липні 2016 року із первісними позовними вимогами до [PERSON] , як до поручителя за кредитним договором. Після залучення судом співвідповідачем [PERSON] та уточнення банком позовних вимог, останній наполягав на солідарному стягненні із відповідачів [PERSON] та [PERSON] суми заборгованості за відсотками, нарахованими банком на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 04.07.2011 року по 04.07.2016 року. Під час розгляду справи відповідач [PERSON] заявила письмове клопотання про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, як до поручителя. З огляду на це, суд зазначає наступне. Як зазначалось вище, з метою забезпечення виконання [PERSON] умов кредитного договору, позивач та відповідач [PERSON] уклали 19 серпня 2008 року договір поруки, згідно з умовами якого відповідач [PERSON] зобов`язувалася відповідати перед кредитором за невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором. При цьому, божник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (п. 4 договору поруки). Разом з тим, зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема з договорів. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Проте припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. Згідно з п. 10 договору поруки № 244327-cred від 19 серпня 2008 року, останній набрав чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного припинення всіх зобов`язань за кредитним договором (т. 1 а.с. 23). За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, є преклюзивним (присікальним), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки, слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Така правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 у справі № 1519/2-3165/11. Як установлено судом, боржник [PERSON] , а відтак і поручитель [PERSON] , первинно взяв на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 19 серпня 2010 року. Із матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] умов кредитного договору, письмову вимогу до поручителя позивач пред`явив лише у квітні 2016 року (а.с. 7), а з даним позовом до суду звернувся 04 липня 2016 року, тобто вже після спливу встановленого частиною 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку з моменту настання строку повернення кредиту, яким в даному випадку є 19.08.2010 року. За таких обставин суд дійшов висновку, що в задоволенні вимог позивача до відповідача [PERSON] слід відмовити. У ході розгляду справи відповідачем [PERSON] було подане письмове клопотання про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. З огляду на це, суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 статті 258 цього ж Кодексу передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. За змістом ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 Цивільного кодексу України. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного Кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Слід зауважити, що у постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, не є додатковими вимогами у розумінні положень статті 266 Цивільного кодексу України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3 % річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Аналогічні за змістом правові висновки наведені в постановах Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 року у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 року у справі № 642/493/17-ц, а також у постановах ВП ВС від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц і від 26.05.2020 року у справі за № 638/13683/15-ц. Відповідно до п. 5.7. кредитного договору, сторони договору АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] погодили термін позовної давності до вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів тривалістю - 5 років (а.с. 16). В уточнених позовних вимогах банк просив стягнути заборгованість за відсотками, нарахованими на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 04.07.2011 року по 04.07.2016 року, тобто за період 5 років, що передували зверненню до суду, як передбачено умовами кредитного договору. У даному випадку суд не вбачає підстав для застосування до даних правовідносин строків позовної давності. З урахуванням викладеного вище, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. З відповідача [PERSON] та користь банку слід стягнути 3% річних від простроченої суми боргу 8\~466,92 доларів США, за кредитним договором № 244327-cred від 19.08.2008 року за період з 04.07.2011 року по 04.07.2016 року, у розмірі 1271,08 доларів США (8 466,92 х 3% х 1828 (дні прострочки) / 365 / 100), що складає еквівалентно за офіційним курсом НБУ станом на 17 грудня 2020 року (1 долар США = 27,7373 грн., тобто з округленням до значення сотої одиниці -1 дол. США= 27,74 грн.) - 35259,76 грн. Згідно приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, інші судові витрати у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача. При подачі позову до суду банком було сплачено 14\~222,99 грн. судового збору (т. 1 а.с. 29). Ціна уточненого позову банка складала 20636,92 дол. США, що складає еквівалентно за вказаним вище офіційним курсом НБУ станом на 17 грудня 2020 року - 572468,16 грн. Оскільки позов підлягає задоволенню частково, а тому із відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 568,92 грн. (14222,99 грн. х (35259,76 грн. : 572468,16 грн.)). Сторони у справі не заявляли вимоги щодо стягнення коштів у повернення сплачених будь-яких інших судових витрат.

Outcome: partial