Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

У липні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , селянського (фермерського) господарства Корнієць Віктора Леонідовича про стягнення боргу. Позов мотивовано тим, що 29.10.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики за умами якого [PERSON] надала [PERSON] позику в сумі 46200 доларів США строком по 29.10.2014 року. На підтвердження факту отримання коштів за договором позики від 29.10.2013 року [PERSON] власноручно написала розписку. Виконання вказаного зобов`язання забезпечено договорами поруки №1-П та №2-П від 29.10.2013 року за якими [PERSON] та СФГ «Корнієць Віктор Леонідович» виступили поручителями по договору позики від 29.10.2013 року та взяли на себе зобов`язання солідарно відповідати перед позикодавцем по зобов`язанням [PERSON] за договором позики від 29.10.2013 року в повному обсязі. 06.07.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги №4, за умовами якого право грошової вимоги за договором позики від 29.10.2013 року та договорами поруки №1-П та №2-П від 29.10.2013 року перейшло до [PERSON] . Відповідач [PERSON] зобов`язання за договором позики від 29.10.2013 року не виконала, у визначений строк кошти в повному обсязі не повернула. Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 12.02.2018 року по справі №383/702/17 з відповідачів стягнуто на користь позивача заборгованість за договором позики від 29.10.2013 року в розмірі 168156 грн. (6480 доларів США). Таким чином заборгованість [PERSON] і відповідно зобов`язання [PERSON] та СФГ «Корнієць Віктор Леонідович» перед позивачем за договором позики від 29.10.2013 року станом 04.12.2019 року (дата написання позову) складає 39720 доларів США х 23,93 грн. (23,93 грн./1 долар США відповідно до офіційного курсу валют Національного Банку України на 04.12.2019 року) = 950499,60 грн. 31.03.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики за умовами якого [PERSON] надала [PERSON] позику в сумі 24969,91 доларів США строком по 31.10.2014 року. На підтвердження факту отримання коштів за договором позики від 31.03.2014 року [PERSON] власноручно написала розписки 31.04.2014 року, 09.04.2014 року та 15.04.2014 року. Виконання вказаного зобов`язання забезпечено договорами поруки №1-П та №2-П від 31.03.2014 року за якими [PERSON] та СФГ «Корнієць Віктор Леонідович» виступили поручителями по договору позики від 31.03.2014 року та взяли на себе зобов`язання солідарно відповідати перед позикодавцем по зобов`язанням [PERSON] за договором позики від 31.03.2014 року в повному обсязі. 06.07.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги №5, за умовами якого право грошової вимоги за договором позики від 31.03.2014 року та договорами поруки №1-П та №2-П від 31.03.2014 року перейшло до [PERSON] . Відповідачем [PERSON] за договором позики від 31.03.2014 року було повернуто позивачу позику частково, а саме: 05.04.2018 року 10000 доларів США; 26.11.2018 року 5000 доларів США; 27.12.2018 року 3584,23 доларів США; 18.01.2019 року 1447,07 доларів США, а всього 20031,30 доларів США. Таким чином заборгованість [PERSON] і відповідно зобов`язання [PERSON] та СФГ «Корнієць Віктор Леонідович» перед позивачем за договором позики від 31.03.2014 року станом на 04.12.2019 року складає 4938,61 доларів США х 29,93 грн. = 118180,94 грн. 05.06.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики за умовами якого [PERSON] надала [PERSON] позику в сумі 5231 доларів США строком по 05.11.2014 року. На підтвердження факту отримання коштів за договором позики від 05.06.2014 року [PERSON] власноручно написала розписку. Виконання вказаного зобов`язання забезпечено договором поруки №1-П від 05.06.2014 року за якими [PERSON] виступив поручителем по договору позики від 05.06.2014 року та взяв на себе зобов`язання солідарно відповідати перед позикодавцем по зобов`язанням [PERSON] за договором позики від 05.06.2014 року в повному обсязі. 06.07.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги №2, за умовами якого право грошової вимоги за договором позики від 05.06.2014 року та договором поруки №1-П від 05.06.2014 року перейшло до [PERSON] . Відповідач [PERSON] зобов`язання за договором позики від 05.06.2014 року не виконала, у визначений строк кошти в повному обсязі не повернула. Таким чином заборгованість [PERSON] і відповідно зобов`язання [PERSON] перед позивачем за договором позики від 05.06.2014 року станом на 04.12.2019 року складає 5231 доларів США х 29,93 грн. = 125177,83 грн. У зв`язку з невиконанням зобов`язань за вищевказаними договорами позики позивач просить стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] та СФГ Корнієць Віктора Леонідовича на його користь заборгованість за договором позики від 29.10.2013 року в розмірі 950499,60 грн. та за договором позики від 31.03.2014 року у розмірі 118180,94 грн., а також солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за договором позики від 05.06.2014 року в розмірі 125177,83 грн. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16 липня 2020 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (Т.1 а.с. 49-50). 01.09.2020 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Шепеленко А.О. направила до суду відзив на позовну заяву, згідно якого просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, оскільки заборгованість за договором позики від 31.03.2014 року на користь позивача може становити не більше 16328 грн. Відповідачем також сплачено 20000 грн. від 29.07.2015 року, 11200 грн. від 10.06.2015 року, 14796,64 грн. від 29.07.2015 року, 4101,39 грн. від 07.05.2015 року, 15004,6 грн. від 30.06.2015 року, 19860,2 грн. від 09.06.2015 року, передано автомобіль «КАМАЗ» в рахунок погашення заборгованості за вартістю 7000 доларів США, для чого відповідач видала генеральну довіреність на розпорядження автомобілем на сестру позивача [PERSON] . Також 18.01.2019 року через термінал на користь позивача [PERSON] перерахувала 11593 грн., 13930 грн. та 14995 грн. Згідно розписки від 05.04.2018 року відповідача залишок боргу перед позивачем склав 41000 доларів США, який після вирахування сплачених 5000 доларів США, 27.12.2018 року 3584,23 доларів США, 18.01.2019 року 1447,07 доларів США, 18.01.2019 року 11593 грн., 13930 грн. та 14995 грн., складає 29523,37 доларів США (Т.1 а.с. 82-84, 104-107). Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 11 вересня 2020 року продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі на тридцять днів (Т.1 а.с.113-114). У вересні 2020 року позивач [PERSON] направив до суду відповідь на відзив, згідно якого вважає безпідставними вимоги [PERSON] про відмову у задоволенні позову, оскільки сплачені відповідачем кошти за період з 07.05.2015 року по 29.07.2015 року, зокрема отримані 23.06.2016 року згідно договорів позики в розмірі 4862 доларів США, направлені позикодавцем на сплату пені, яка за договором позики від 29.10.2013 року складає 46200 доларів США, за договором позики від 31.03.2014 року - 24969,91 доларів США, за договором позики від 05.06.2014 року - 5231 доларів США. Склав розписку від 05.04.2021 року на пропозицію інвестора про отримання 10000 доларів США та залишок боргу в сумі 41000 доларів США, яка носить суто інформаційний характер, так як пообіцяв на прохання відповідача не повідомляти реальну суму боргу. Платежі на картковий рахунок від 18.01.2019 року на 11593 грн., 13930 грн. та 14995 грн. ним зараховані в позові як 1447,07 доларів США (Т.1 а.с. 124-131). 09.10.2020 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Шепеленко А.О. направила до суду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, зазначивши, що окрім вказаних раніше сум також позивачу було сплачено 29.01.2014 року 964 доларів США, 30.08.2014 року 1347 доларів США, 24.09.2014 року 1347 доларів США, 25.09.2014 року 1365 доларів США, 20.09.2014 року 1342 доларів США, квитанції про що не збереглися. Також позивачу було передано 07.10.2014 року 40000 грн., 05.12.2014 року 5000 грн., 18.03.2015 року 90000 грн., 26.03.2015 року 80000 грн., 22.05.2015 року 7000 доларів США, 27.05.2015 року 2000 доларів США, 18.06.2015 року 18760 грн., 10.06.2015 року 11100 грн., 30.06.2015 року 15000 грн., 29.07.2015 року 33500 грн., 19.08.2015 року 66000 грн., 09.11.2015 року 20000 грн., документальні підтвердження чого у відповідача відсутнє (Т.1 а.с.139-143, 152-156). Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 17 листопада 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Цією ж ухвалою на розгляд справи по суті викликано свідків (Т.1 а.с.162-163). 18.01.2021 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Шепеленко А.О. надала додаткові письмові пояснення, відповідно до яких посилаючись на позицію Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року по справі №202/4494/16-ц зазначила, що договори поруки №1-П та №2-П від 29.10.2013 року є припиненими, оскільки ними не встановлено порядок вирішення правовідносин, що виникли після ухвалення рішення про стягнення заборгованості. Також заперечила проти твердження позивача про зарахування в односторонньому порядку сплачених [PERSON] платежів за тілом позики в рахунок погашення пені, яка становила в загальній сумі 76400 доларів США, нарахування якої в іноземній валюті не передбачено законодавством та розрахунку якої не надано (Т.1 а.с.212-220). Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 18 січня 2021 року за клопотанням представника відповідача витребувано від Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» виписки по рахунку [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER] ) у ПАТ КБ «Приват Банк» за 2014-2015 роки щодо надходження/зарахування коштів на рахунок: картка 516874хххххх6440/рахунок ( [NUMBER] ) та додатковими рахунками договору SAMDNFF000119081734 від 13.11.2013 року (Т.1 а.с. 221). В січні 2021 року до суду від позивача надійшли додаткові письмові пояснення, відповідно до яких заперечив проти твердження відповідача про припинення договорів поруки №1-П та №2-П від 29.10.2013 року, оскільки порука припиняється після закінчення строку, встановленого договором поруки, який встановлено у 20 років від настання строку виконання основного зобов`язання, надав розрахунок пені. Зазначив, що пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] є неналежними доказами, а їх пояснення не відповідають дійсності та є вигаданими (Т.2 а.с.1-45). В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Шепеленко А.О. заперечили проти задоволення позову, з підстав, вказаних в письмових заявах по суті справи. [PERSON] та представник Селянського (фермерського) господарства Корнієць Віктора Леонідовича в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд, заслухавши пояснення сторін та представника відповідача, дослідивши зібрані в судовому засіданні докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Частина перша та друга статті 207 ЦК України передбачають, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно правової позиції, викладеної Верховним Судом України в постанові № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не пише факту укладення договору, але й факту передачі грошової сумі позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежне від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно із ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У відповідності до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Судом встановлено, що 29 жовтня 2013 року між [PERSON] (надалі - позикодавець) та [PERSON] (надалі - позичальник) укладено договір позики (далі - Договір від 29.10.2013 року), відповідно до пунктів 2.1.-2.2. умов якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 46200 доларів США, що еквівалентно 377454 гривень за курсом (8,17 грн./долар США), за яким ПАТ КБ ПРИВАТБАНК придбаває долари США у своїх відділеннях в м. Кіровограді, станом на день укладення договору. Зазначену суму грошових коштів позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 29 жовтня 2014 року. У випадку зменшення курсу гривні по відношенню до долару США позичальник повертає позикодавцю суму гривень еквівалентну сумі 46200 доларів США за курсом, за яким ПАТ КБ ПРИВАТБАНК придбаває долари США у своїх відділеннях в м. Кіровограді, станом на день повернення позики, неустойки та збитків. Згідно п.3.1 Договору від 29.10.2013 року передача зазначеної в п.2.1 даного Договору суми грошових коштів (позики) засвідчується (підтверджується) розпискою позичальника (Т.1 а.с.7). Передача 29 жовтня 2013 року позикодавцем позичальнику грошової суми в розмірі 46200 доларів США за Договором від 29.10.2013 року підтверджується розпискою [PERSON] (Т.1 а.с.8). На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 29 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] (далі - поручитель), [PERSON] (далі - позичальник) укладено договір поруки №1-П від 29 жовтня 2013 року згідно з підпунктом а) пункту 1.2. умов якого визначено, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання відповідати перед кредитором по зобов`язанням боржника, які виникають в останнього з умов Договору позики від 29.10.2013 року в повному обсязі, а саме за виконання зобов`язання боржника по поверненню позики за Договором позики (Т.1 а.с.9). 29 жовтня 2013 року між [PERSON] та СФГ «Корнієць Віктор Леонідович» (далі - поручитель), [PERSON] (далі - позичальник) укладено договір поруки №2-П за підпунктом а) пункту 1.2 умов якого визначено, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання відповідати перед кредитором по зобов`язанням боржника, які виникають в останнього з умов Договору позики від 29.10.2013 року в повному обсязі, а саме за виконання зобов`язання боржника по поверненню позики за Договором позики (Т.1 а.с.10). В подальшому право вимоги за договором позики від 29.10.2013 року від [PERSON] було передано позивачу [PERSON] за договором про відступлення права вимоги №4 від 06 липня 2016 року (Т.1 а.с.11), про що листами було повідомлено відповідачів (Т.1 а.с.30-32). Також, 31 березня 2014 року між [PERSON] (надалі - позикодавець) та [PERSON] (надалі - позичальник) був укладений договір позики (далі - Договір від 31.03.2014 року), відповідно до пунктів 2.1.-2.2. умов якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 272172 гривень, що еквівалентно 24969 доларів США 91 центів за курсом (10,90 грн./долар США), за яким ПАТ КБ ПРИВАТБАНК придбаває долари США у своїх відділеннях в м. Кіровограді, станом на день укладення договору. Зазначену суму грошових коштів позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 31 жовтня 2014 року. У випадку зменшення курсу гривні по відношенню до долару США позичальник повертає позикодавцю суму гривень еквівалентну сумі 24969 доларів США 91 центів за курсом, за яким ПАТ КБ ПРИВАТБАНК придбаває долари США у своїх відділеннях в м. Кіровограді, станом на день повернення позики, неустойки та збитків. Згідно п.3.1 Договору від 31.03.2014 року передача зазначеної в п.2.1 даного Договору суми грошових коштів (позики) засвідчується (підтверджується) розпискою позичальника (Т.1 а.с.16). Передання позикодавцем позичальнику суми позики за Договором від 31.03.2014 року підтверджується розписками [PERSON] : від 31 березня 2014 року про отримання коштів в сумі 30000 грн. (Т.1 а.с.17), яка станом на день укладення договору за визначеним договором курсом придбання доларів США складає 2752,29 доларів США; від 09 квітня 2014 року про отримання коштів в сумі 6804 доларів США (Т.1 а.с.18) та від 15 квітня 2014 року про отримання коштів в сумі 12656 доларів США (Т.1 а.с.19), на загальну суму 22212,29 доларів США. На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 31.03.2014 року між [PERSON] та [PERSON] (далі - поручитель), [PERSON] (далі - позичальник) укладено договір поруки №1-П від 31 березня 2014 року згідно з підпунктом а) пункту 1.2. умов якого визначено, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання відповідати перед кредитором по зобов`язанням боржника, які виникають в останнього з умов Договору позики від 31 березня 2014 року в повному обсязі, а саме за виконання зобов`язання боржника по поверненню позики за Договором позики (Т.1 а.с.20). 31.03.2014 року між [PERSON] та СФГ «Корнієць Віктор Леонідович» (далі - поручитель), [PERSON] (далі - позичальник) укладено договір поруки №2-П за підпунктом а) пункту 1.2 умов якого визначено, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання відповідати перед кредитором по зобов`язанням боржника, які виникають в останнього з умов Договору позики від 31 березня 2014 року в повному обсязі, а саме за виконання зобов`язання боржника по поверненню позики за Договором позики (Т.1 а.с.21). В подальшому право вимоги за договором позики від 31 березня 2014 року, а також за договорами поруки №1-П та №2-П від 31 березня 2014 року, від [PERSON] було передано позивачу [PERSON] за договором про відступлення права вимоги №5 від 06 липня 2016 року (Т.1 а.с.22), про що листами було повідомлено відповідачів (Т.1 а.с.30-32). Також, 05 червня 2014 року між [PERSON] (надалі - позикодавець) та [PERSON] (надалі - позичальник) був укладений договір позики (далі - Договір від 05.06.2014 року), відповідно до пунктів 2.1.-2.2. умов якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 5231 доларів США, що еквівалентно 62772 гривень за курсом (12 грн./долар США), за яким ПАТ КБ ПРИВАТБАНК придбаває долари США у своїх відділеннях в м. Кіровограді, станом на день укладення договору. Зазначену суму грошових коштів позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 05 листопада 2014 року. У випадку зменшення курсу гривні по відношенню до долару США позичальник повертає позикодавцю суму гривень еквівалентну сумі 5231 доларів США за курсом, за яким ПАТ КБ ПРИВАТБАНК придбаває долари США у своїх відділеннях в м. Кіровограді, станом на день повернення позики, неустойки та збитків. Згідно п.3.1 Договору від 05.06.2014 року передача зазначеної в п.2.1 даного Договору суми грошових коштів (позики) засвідчується (підтверджується) розпискою позичальника (Т.1 а.с.23). Передача 05 червня 2014 року позикодавцем позичальнику грошової суми в розмірі 5231 доларів США за Договором від 05.06.2014 року підтверджується розпискою [PERSON] (Т.1 а.с.24). На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 05 червня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] (далі - поручитель), [PERSON] (далі - позичальник) укладено договір поруки №1-П від 05 червня 2014 року згідно з підпунктом а) пункту 1.2. умов якого визначено, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання відповідати перед кредитором по зобов`язанням боржника, які виникають в останнього з умов Договору позики від 05 червня 2014 року в повному обсязі, а саме за виконання зобов`язання боржника по поверненню позики за Договором позики (Т.1 а.с.25). В подальшому право вимоги за договором позики від 05 червня 2014 року, а також за договором поруки №1-П від 05 червня 2014 року, від [PERSON] було передано позивачу [PERSON] за договором про відступлення права вимоги №2 від 06 липня 2016 року (Т.1 а.с.26), про що листами було повідомлено відповідачів (Т.1 а.с.30-32). Пунктами 2.5, 4.2, 5.4 договорів поруки №1-П та №2-П від 29 жовтня 2013 року, №1-П та №2-П від 31 березня 2014 року та договору поруки №1-П від 05 червня 2014 року передбачено, що поручитель заздалегідь, без подальшої додаткової згоди, надає згоду на зміну Кредитором умов основного договору, щодо зміни зобов`язань Боржника та інших умов основного договору, відповідно до умов викладених в основному договорі, або погоджених в подальшому Кредитором та Боржником. Даний договір поруки вважається припиненим, якщо Кредитор не пред`явить вимог до Поручителя протягом 20 років від дня настання строку виконання основного зобов`язання. До правовідносин, пов`язаних з укладенням та виконанням Договору, застосовується строк позовної давності тривалістю у 20 років (ст. 259 ЦК України). Укладені договори позики містять ідентичні за своїм змістом умови, що містяться в пунктах 5.1, 6.2, 9.2, 9.5. Пунктом 5.1 договорів позики визначено, що договір набуває чинності з моменту надання позики і діє протягом 75 років, але в будь якому випадку даний договір діє до моменту повного повернення позики за договором. Згідно з пунктом 6.2 договорів позики, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу, а також пеню у розмірі 5 відсотків від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, та штраф у розмірі 54 відсотків від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пунктом 9.2 договорів позики встановлено, що позикодавець має право відступити своє право вимоги виконання зобов`язань за цим договором будь-якій особі. У пункті 9.5 договорів позики сторони визначили (збільшили) строк позовної давності щодо виконання усіх зобов`язань за цим договором тривалістю у 20 років. У зв`язку із порушенням позичальником зобов`язань за договорами позики [PERSON] звернулась з вимогами до [PERSON] про погашення заборгованості за вищевказаними договорами позики, що підтверджується листом від 31.03.2016 року, фіскальним чеком та повідомленням про вручення поштового відправлення (Т.1 а.с.27). Також, внаслідок порушення зобов`язання позичальником, позикодавець [PERSON] звернулась до поручителів [PERSON] та СФГ «Корнієць Віктор Леонідович» з вимогою про погашення суми заборгованості за вищевказаними договорами позики згідно договорів поруки, що підтверджується листами від 31.03.2016 року, фіскальним чеками та повідомленнями про вручення поштового відправлення (Т.1 а.с.28-29). Заочним рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 12 лютого 2018 року по справі №383/702/17 (провадження №2/383/34/18) стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] та СФГ «Корнієць Віктора Леонідовича» борг за договором позики від 29.10.2013 року в розмірі 168156 грн. (Т.1 а.с. 12-15). Згідно наведеного в позовній заяві розрахунку позивача залишок боргу за договором позики від 29.10.2013 року станом на 04.12.2019 року за вирахуванням стягнутого вказаним судовим рішенням боргу в сумі 168156 грн. яку позивач оцінив у 6480 доларів США, складає 39720 доларів США (Т.1 а.с.3). Виходячи із таких положень чинного законодавства і встановлених фактичних обставин, суд має достатні підстави вважати, що наявність у позивача оригіналів складених відповідачем вищевказаних розписок свідчить про факт укладення між сторонами договорів позики і підтверджує існування зобов`язання відповідача повернути отримані від позивача у борг кошти у визначені розписками строки. При цьому перебування договору позики від 29 жовтня 2013 року та розписки [PERSON] на суму в розмірі 46200 доларів США в матеріалах судової справи №383/702/17 (провадження №2/383/34/18), що вбачається зі змісту заочного рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 12 лютого 2018 року, яким стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] та СФГ «Корнієць Віктора Леонідовича» частину боргу за договором позики від 29.10.2013 року в розмірі 168156 грн. (Т.1 а.с. 12-15), що також не заперечується сторонами, не змінює висновку суду про існування боргу відповідача перед позивачем. Згідно розписки позивача від 05.04.2018 року [PERSON] отримав від [PERSON] гроші в сумі 10000 доларів США в рахунок погашення боргу за договором позики (займу). Залишок боргу становить 41000 доларів США (Т.1 а.с.108). Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Очевидно, що дії [PERSON] , який склав розписку від 05.04.2018 року про отримання від [PERSON] грошей в сумі 10000 доларів США в рахунок погашення боргу за договором позики (займу), в якій зазначив, що залишок боргу становить 41000 доларів США, а згодом після подачі даного позову стверджує, що вказана розписка в частині залишку боргу в сумі 41000 доларів США не відповідає дійсним обставинам, що склалися між сторонами, оскільки написана ним на прохання третьої особи, яка не є учасником спірних правовідносин, суперечить його попередній поведінці (написанню розписки про залишок боргу в сумі 41000 доларів США) і є недобросовісним. Вказана розписка від 05.04.2018 року складена ним особисто, факт написання якої позивач не оспорює, тому підстав недовіряти зазначеній в ній даним у суду немає. Отже, суд критично оцінює пояснення позивача щодо написаної ним розписки від 05.04.2018 року в частині недостовірності даних про залишок боргу в сумі 41000 доларів США, оскільки вказані позиція позивача суперечать вимогам п.6 ст.3 ЦК України щодо добросовісності дій учасників цивільних правовідносин. Таким чином, якщо від загальної суми позики 46200 доларів США за договором позики від 29.10.2013 року відняти 10000 доларів США в рахунок отриманих за розпискою від 05.04.2018 року, залишок боргу за договором позики від 29.10.2013 року складатиме 36200 доларів США тобто борг окремо за договором від 31.03.2014 року не становить 41000 доларів США. Якщо ж зарахувати отримані позивачем 10000 доларів США за розпискою від 05.04.2018 року в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 31.03.2014 року в сумі 22212,29 доларів США, залишок боргу за договором позики від 31.03.2014 року складатиме 12212,29 доларів США, і відповідно борг окремо за договором від 31.03.2014 року не становить 41000 доларів США. Якщо ж зарахувати отримані позивачем 10000 доларів США за розпискою від 05.04.2018 року в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 05.06.2014 року в сумі 5231 доларів США, відбудеться надлишок в сумі 4769 доларів США, і відповідно борг за договором від 05.06.2014 року буде відсутній. Отже, розписка позикодавця від 05.04.2018 року з усіма викладеними в ній істотними умовами про отримання від [PERSON] грошей в сумі 10000 доларів США в рахунок погашення боргу за договором позики (займу), та залишок боргу, який становить 41000 доларів США не свідчить про її належність окремо до жодного з укладених між сторонами договорів позики від 29.10.2013 року, від 31.03.2014 року чи від 05.06.2014 року. За змістом статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору. Відповідно до частин першої-третьої статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до приписів статті 639 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з частиною другої статті 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). За змістом статті 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (статті 1047 цього Кодексу). Пунктами 8.1 договорів позики від 29.10.2013 року, від 31.03.2014 року та від 05.06.2014 року передбачено, що умови Договору мають однакову юридичну силу для Сторін і можуть бути змінені та/чи доповнені за взаємною згодою сторін з обов`язковим складенням письмового документу. Оскільки між позивачем та [PERSON] на день складання розписки від 05.04.2018 року було укладено три договори позики від 29 жовтня 2013 року, від 31 березня 2014 року та від 05 червня 2014 року, однак позивач не зазначив реквізити договору, за яким отримав кошти в сумі 10000 доларів США, залишок боргу за яким складає 41000 доларів США, чи іншим чином не конкретизував договір, за яким отримав кошти, а окремо за кожним із зазначених договорів залишок боргу становить менше ніж 41000 доларів США, суд приходить до висновку, що складенням розписки від 05.04.2018 року [PERSON] підтвердив виконання [PERSON] своїх боргових зобов`язань за трьома договорами позики від 29 жовтня 2013 року, від 31 березня 2014 року та від 05 червня 2014 року, залишок боргу за якими на день написання розписки від 05.04.2018 року складає 41000 доларів США. Отже, вказана розписка позикодавця від 05.04.2018 року є тим письмовим документом, що передбачений пунктами 8.1 договорів позики від 29.10.2013 року, від 31.03.2014 року та від 05.06.2014 року, якими сторони змінили умови вказаних Договорів об`єднавши суми боргів за кожним із договорів позики в один загальний борг, що складає 41000 доларів США. Таким чином, складенням [PERSON] розписки від 05.04.2018 року позикодавець [PERSON] та позичальник [PERSON] змінили зобов`язання з повернення боргів за договорами позики від 29.10.2013 року, від 31.03.2014 року та від 05.06.2014 року в одне позикове зобов`язання з повернення суми боргу в розмірі 41000 доларів США. Отже, сума боргу за договорами позики від 29.10.2013 року, від 31.03.2014 року та від 05.06.2014 року станом на дату складення розписки від 05.04.2018 року становила в загальному розмірі 41000 доларів США, а відповідно всі платежі, що передували вказаній даті складення розписки, а саме на суми, що документально підтверджені: 20000 грн. від 29.07.2015 року, 11200 грн. від 10.06.2015 року, 14796,64 грн. від 29.07.2015 року, 4101,39 грн. від 07.05.2015 року, 15004,6 грн. від 30.06.2015 року, 19860,2 грн. від 09.06.2015 року (Т.1 а.с.110-111), та інші не підтверджені матеріалами справи, однак отримання яких визнано позивачем, а також отримання коштів за рахунок відчуження автомобіля «КАМАЗ» в сумі 4862 доларів США, значення не мають. Твердження сторони відповідача про сплату позивачу 29.01.2014 року 964 доларів США, 30.08.2014 року 1347 доларів США, 24.09.2014 року 1347 доларів США, 25.09.2014 року 1365 доларів США, 20.09.2014 року 1342 доларів США, 07.10.2014 року 40000 грн., 05.12.2014 року 5000 грн., 18.03.2015 року 90000 грн., 26.03.2015 року 80000 грн., 22.05.2015 року 7000 доларів США, 27.05.2015 року 2000 доларів США, 18.06.2015 року 18760 грн., 10.06.2015 року 11100 грн., 30.06.2015 року 15000 грн., 29.07.2015 року 33500 грн., 19.08.2015 року 66000 грн., 09.11.2015 року 20000 грн., документально не підтверджені. Однак з огляду на часткове визнання позивачем їх отримання усно в судовому засіданні, суд зазначає, що оскільки платежі, отримання яких визнано позивачем, передували складенню розписки від 05.04.2018 року, їх сплата на розмір заборгованості після 05.04.2018 року не впливає, а тому значення для вирішення справи по суті не мають з вказаних вище підстав. Враховуючи встановлені судом обставини здійснений позивачем розрахунок пені (Т.2 а.с.30-37, 39-41) значення не має, оскільки стосується періодів, що передували складенню розписки від 05.04.2018 року про залишок заборгованості як становила 41000 доларів США. Позивачем в позові та відповідачем визнається, що позивачем в рахунок погашення боргу від відповідача 26.11.2018 року отримано 5000 доларів США та 27.12.2018 року 3584,23 доларів США. Відповідачем не надано доказів сплати позивачу 18.01.2019 року коштів в сумі 1447,07 доларів США, які зазначені позивачем в позові. Однак 18.01.2019 року відповідачем сплачено позивачу 11593 грн., 13930 грн. та 14995 грн., що підтверджується копіями квитанцій (Т.1 а.с.109), а всього на загальну суму 40518 грн., яка зарахована позивачем в рахунок погашення боргу за договором позики від 31.03.2014 року як 1447,07 доларів США по курсу купівлі доларів США станом на 04.12.2019 року 23,93 грн., а тому твердження відповідача про необхідність одночасного зарахування 11593 грн., 13930 грн. та 14995 грн. за копіями квитанцій (Т.1 а.с.109) та 1447,07 доларів США, які зазначені позивачем в позові, призведе до подвійного зарахування сплачених коштів за квитанціями від 18.01.2019 року. Таке твердження сторони відповідача суд оцінює як обраний спосіб захисту для зменшення розміру боргу. Курс купівлі долара США Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» на 18.01.2019 року складав 27,75 грн. (Т.2 а.с.25). Отже, станом на 18.01.2019 року (день здійснення платежів) вказані платежі на загальну суму 40518 грн. підлягають зарахуванню в рахунок погашення боргу в еквіваленті як 1460,11 доларів США. Таким чином, сума основного боргу за договорами позики від 29.10.2013 року, від 31.03.2014 року та від 05.06.2014 року в загальному розмірі складає 30955,66 доларів США (сума боргу 41000 доларів США (станом на 05.04.2018 року) - 5000 доларів США (платіж від 26.11.2018 року) - 3584,23 доларів США (платіж від 27.12.2018 року) - 1460,11 доларів США (платіж від 18.01.2019 року) = 30955,66 доларів США). Заявлення позовних вимог є виключним диспозитивним правом позивача, який здійснив в позовній заяві розрахунок боргу за договорами позики в гривні за курсом купівлі долара США станом на 04.12.2019 року, однак помилився в розрахунку, оскільки Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» придбавав 1 долар США за 23,75 грн., що підтверджується довідкою (Т.2 а.с.107). Оскільки вказаний курс є нижчим в порівнянні з тим, що існував на день ухвалення судом рішення 24 березня 2021 року, суд вважає за можливе застосувати при обрахунку розміру боргу в гривні курс купівлі долара США станом на 04.12.2019 року, який заявив позивач в позовній заяві, що є більш сприятливим для відповідача в порівнянні з тим, що існував на день звернення позивача до суду з позовом чи ухвалення судом цього рішення про стягнення боргу. Курс купівлі та продажу доларів США у відділеннях Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» є загальнодоступною інформацією, що зокрема розміщується на офіційному сайті АТ КБ «ПриватБанк», та є загальновідомою обставиною, а тому не потребує доказування. Таким чином, сума основного боргу за договорами позики від 29.10.2013 року, від 31.03.2014 року та від 05.06.2014 року в загальному розмірі в еквіваленті до гривні складає 735196 грн. 93 коп. (сума боргу 30955,66 доларів США х 23,75грн. (курс купівлі долара США станом на 04.12.2019 року в АТ КБ «ПриватБанк» - Т.2 а.с.107) = 735196 грн. 93 коп.). Як вбачається з матеріалів справи, строк повернення боргу за договором позики від 29.10.2013 року наступив 29.10.2014 року, за договором позики від 31.03.2014 року - 31.10.2014 року, та за договором позики від 05.06.2014 року - 05.11.2014 року, однак відповідач взяте на себе грошове зобов`язання в передбачені договорами позики строки не виконав, тим самим порушив умови договорів та вимоги вище наведених норм закону. Враховуючи ту обставину, що позивач як позикодавець має право вимагати повернення боргу, а відповідач як позичальник позику в установлені договорами позики строки в повному обсязі не повернув, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню в примусовому порядку сума основного боргу за договорами позики від 29.10.2013 року, від 31.03.2014 року та від 05.06.2014 року в загальному розмірі, яка складає 735196 грн. 93 коп. Відповідач посилається на показання свідків [PERSON] та [PERSON] , які суд не приймає до уваги виходячи із наступного. Свідок [PERSON] , [INFO] , пояснив, що є сином відповідача [PERSON] та йому особисто відомо, що протягом 2014 - 2015 років неодноразово возив до [PERSON] . [PERSON] , якою перевались гроші в різних місцях в рахунок погашення боргу, а також передавалась сільськогосподарська продукція. Так [PERSON] передавала 07.10.2014 року - 40000 грн., 18 березня 2015 року - 90000 грн., 29.07.2015 року - 33000 грн. та 19.08.2015 року - 66000 грн., а також особисто передав позивачу 2000 доларів США 27.05.2015 року та 22.05.2015 року передав автомобіль «КАМАЗ» в рахунок погашення боргу на суму 7000 доларів США. Свідка [PERSON] , [INFO] , пояснила, що в кінці березня 2015 року вона зателефонувала [PERSON] та попросила відвезти її в м. Кіровоград та перебуваючи в м. Кіровоград бачила як [PERSON] вийшла з автомобіля з пакетом в якому були кошти в сумі 80000 грн. та передача їх позивачу, а потім передала ще 15000 грн. Зокрема, у справі встановлено, що на час розгляду справи судом оригінали договорів позики від 31.03.2014 року та від 05.06.2014 року з розписками позичальника про отримання сум позики, знаходились у позивача (позикодавця), що згідно з положеннями статті 545 ЦК України є одним із свідчень того, що зобов`язання з повернення позики позичальником в повному обсязі не виконано. Розписка від 29.10.2013 року у відповідача відсутня, та знаходиться в матеріалах судової справи №383/702/17, за результатами розгляду якої заочним рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 12 лютого 2018 року по справі №383/702/17 (провадження №2/383/34/18) стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] та СФГ «Корнієць Віктора Леонідовича» борг за договором позики від 29.10.2013 року в розмірі 168156 грн., що сторонами не заперечується. Згідно з абзацом 2 частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Аналогічні положення містяться й у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Отже, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно з частиною частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18). Таким чином, суд не приймає до уваги пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] з приводу повернення боргу за договорами позики позивачу. Суд вважає безпідставним посилання представника відповідача на необхідність вирахування із суми існуючої заборгованості за розпискою від 05.04.2018 року суми боргу, стягнутої заочним рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області 12.12.2018 року, тобто за яким спір вирішений судом, оскільки розписка від 05.04.2018 року не містить умову про зарахування вказаного боргу, що стягнуто судовим рішенням, до залишку боргу в сумі 41000 доларів США. Судові рішення виконуються в порядку, передбаченому для виконання судових рішень, тобто Законом України «Про виконавче провадження». Згідно ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Згідно ст.554 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно ч.4 ст.559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Таким чином, з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , Селянського (фермерського) господарства Корнієць Віктора Леонідовича підлягає стягненню солідарно на користь [PERSON] сума основного боргу за договорами позики від 29.10.2013 року, від 31.03.2014 року та від 05.06.2014 року в загальному розмірі 735196 грн. 93 коп. Суд відхиляє доводи представника відповідача про припинення договорів поруки №1-П та №2-П від 29.10.2013 року через те, що ними не встановлено порядок вирішення правовідносин, що виникли після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, оскільки заочним рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області 12.12.2018 року стягнуто лише частину боргу за договором позики від 29.10.2013 року. Суд відхиляє помилкові посилання відповідача на застосування до спірних правовідносин позиції Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року по справі №202/4494/16-ц, по якій позивач звертався до суду з позовом про дострокове солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника та поручителів, де заочним рішенням суду стягнуто солідарно на користь позивача заборгованість за кредитним договором. Позивач використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись у березні 2010 року до суду із позовом про примусове солідарне стягнення цих коштів у судовому порядку із боржника та поручителя. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, із чим погодився й суд, який задовольнив позовні вимоги позивача. При цьому по зазначеній справі позивач після ухвалення заочного рішення від 02 грудня 2010 року, яким стягнуто заборгованість в розмірі 16909,67 доларів США, продовжив нараховувати заборгованість по процентам за користування кредитом та пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, внаслідок чого станом на 07 червня 2016 року загальна сума заборгованості за вищезазначеним кредитним договором збільшилась до 68159,22 доларів США. Велика Палата Верховного Суду, враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, вважала за необхідне відступити від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Однак, вказаний правовий висновок по справі №202/4494/16-ц зроблений за інших фактичних обставин, ніж ті, що існують по даній справі, оскільки в останній позивач звертався до суду з позовом стягнення частини суми основного боргу за договором позики від 29.10.2013 року, що залишилась нестягнутою за заочним рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області 12.12.2018 року. Відповідно судове рішення про стягнення всієї суми основного боргу за договором позики від 29.10.2013 року, яке саме по собі свідчило би про закінчення строку дії договору, раніше не ухвалювалось. Крім того, визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк припинення поруки застосовується виключно у тому разі, якщо такий строк не встановлено у самому договорі поруки. Зміна строку виконання основного зобов`язання шляхом реалізації кредитором права на дострокове стягнення суми заборгованості не змінює строк чинності поруки, визначений сторонами у договорі поруки. Такий правовий висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі №725/3981/14 (провадження № 61-10358сво19). Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що згідно договорів поруки №1-П та №2-П від 29 жовтня 2013 року пунктом 6.1 встановлено, що договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами та припиняє свою дію одночасно з повним виконанням зобов`язань за Договором позики. Пунктами 4.2 договорів поруки №1-П та №2-П від 29 жовтня 2013 року сторони погодили, що даний договір поруки вважається припиненим, якщо Кредитор не пред`явить вимог до Поручителя протягом 20 років від дня настання строку виконання основного зобов`язання (виконання Договір позики від 29 жовтня 2013 року). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що положення частини четвертої статті 559 ЦК України в частині припинення поруки у разі, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, не підлягає застосуванню в даному конкретному випадку, оскільки порука на цій підставі припиняється виключно у випадку, якщо строк дії поруки не встановлено, проте в цьому випадку сторони визначили строк дії договору поруки до 29 жовтня 2034 року. Виписку по особовому рахунку [PERSON] за період з 24.05.2014 року по 28.12.2015 рік (Т.2 а.с.46-67) суд до уваги не приймає, оскільки не містить доказів сплати відповідачем коштів за вказаними договорами позики. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при подачі позову було сплачено судовий збір в сумі 9605 грн. (Т.1 а.с.1). Згідно положень ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання фізичною особою до суду позовної заяви майнового характеру встановлюється ставка судового збору - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно абзацу 4 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з 1 січня 2020 року встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2102 гривень. Тобто, за розгляд майнової вимоги про стягнення боргу позивачем мав бути сплачений судовий збір в сумі 10510 грн. Таким чином, з позивача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню недоплачений судовий збір в сумі 905 грн. (10510 грн. - 9605 грн.). Враховуючи часткове задоволення позовних вимог з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , Селянського (фермерського) господарства Корнієць Віктора Леонідовича солідарно підлягає стягненню на користь позивача [PERSON] судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 6516 грн. 20 коп.

Outcome: partial