Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначає, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 22.08.2016 року у цивільній справі № 372/1109/14 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, його поділ та визнання майна особистою приватною власністю: визнано спільним майном подружжя [PERSON] , в тому числі, квартиру [ADDRESS] , а також в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за нею право власності на Ѕ частину цієї квартири. Оскільки у червні 2019 року вона дізналася про те, що [PERSON] відчужив у 2016 році квартиру [ADDRESS] шляхом її продажу, відомості про, що внесенні до реєстру нерухомості, який ведеться на тимчасово непідконтрольній території, що фактично унеможливлює реалізацією нею свого права на частку в квартирі, [PERSON] , збільшивши розмір позовних вимог вимоги, просить суд стягнути на її користь з [PERSON] 496 989 грн. 50 коп. завданого збитку, 600 грн. 00 коп. витрат на складення звіту оцінки майна та 135 000 грн. 00 коп. компенсації моральної шкоди. У поданому відзиві на позовну заяву [PERSON] просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на те, що доводи позивачки про відчуження ним квартири [ADDRESS] не підтвердження належними та допустимими доказами, оскільки будь-які правочини вчинені на тимчасово непідконтрольній органам державної влади України території є нікчемними та не породжують будь-яких правових наслідків крім тих, що пов`язані з їх недійсністю, а також на те, що документи видані на цій території не визнаються в Україні. У судове засідання [PERSON] не з`явилася, подавши заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій зазначає, що позов підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, від його представника - [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, тому з врахуванням поданого відповідачем відзиву на позовну заяву, суд дійшов висновку про розгляд справи на підставі наявних в ній письмових доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 2 ст. 82 ЦПК України). Судом установлено, що з 09.03.2006 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11.08.2014 року розірвано. Після припинення шлюбних відносин між сторонами виник спір щодо поділу майна, набутого під час перебування у шлюбі, в тому числі квартири [ADDRESS] , яка була набута сторонами у період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 17.05.2006 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець). Рішенням Апеляційного суду Київської області від 22.08.2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.04.2017 року у цивільній справі № 372/1109/14 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, його поділ та визнання майна особистою приватною власністю, визнано спільним майном подружжя [PERSON] , в тому числі, квартиру [ADDRESS] , а також в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину цієї квартири (а.с. 81-88). Відповідно до витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 28.09.2020 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а.с. 92, 93). Разом з цим, як вбачається із копії договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості від 04.08.2016 року [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] за ціною 1 000 000 російських рублів (а.с. 73). За інформацією яка міститься у Єдиному державному реєстрі нерухомості Державного комітету по державній реєстрації та кадастру Республіки Крим 16.09.2016 року до цього реєстру внесено запис про право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] (а.с. 2, 3, 16, 17). За змістом п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є добросовісність учасників цивільних правовідносин. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території право власності охороняється згідно із законодавством України. За фізичними особами, незалежно від набуття ними статусу біженця чи іншого спеціального правового статусу, підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України (ч. 3 ст. 11 . Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. За змістом положень ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди. У ч.ч. 1 та 2 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Тобто, стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Враховуючи, що під час розгляду справи судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі під час якого ними набуто, як подружжям, у спільну сумісну власність квартиру на території Автономної Республіки Крим, право власності на яку було оформлено на відповідача [PERSON] ; під час спору між сторонами щодо правового статусу цієї нерухомості відповідач [PERSON] усвідомлюючи нікчемність правочинів, укладених на тимчасово непідконтрольній органам державної влади України території, укладає договір купівлі-продажу за яким продає цю квартиру у власність [PERSON] одержавши за це грошові кошти; відомості про цей правочин внесені до реєстру, що ведеться на тимчасово окупованій території; під час судового розгляду справи про поділ майна ці обставини замовчує; після ухвалення рішення суду про визнання цієї нерухомості спільною сумісною власністю сторін відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо права власності на Ѕ частину квартири за позивачкою [PERSON] не внесені, суд дійшов висновку про те, що недобросовісні дії [PERSON] , які виразились у платному відчуженні нерухомого майна під час спору щодо права позивачки на частку в цьому майні у спосіб, що суперечить закону в межах тимчасово окупованої території, свідчить про позбавлення позивачки, як власника майна в повній мірі на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй на праві власності майном. За таких обставин, суд вважає, що наявні правові передумови для покладення на відповідача обов`язку відшкодувати позивачці завдані внаслідок його неправомірних дій збитки у сумі 496 989 грн. 50 коп. виходячи з реальної вартості спірного майна на час розгляду справи, а саме квартири [ADDRESS] , яка згідно звіту суб`єкту оціночної діяльності ТОВ «Галтекс Плюс» від 01.08.2019 року складає 993 979 грн. 00 коп. Крім того, з відповідача підлягають стягненню витрати позивачки на складення звіту суб`єктом оціночної діяльності у сумі 600 грн. 00 коп. Разом з цим, за змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно з ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Оскільки при розгляді справи [PERSON] не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної їй моральної шкоди, її розміру, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що на підставі ст.ст. 13 та 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення її позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а позивачка звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню в дохід держави з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial