Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасове вивезення за межі України, без згоди батька, малолітньої дитини [PERSON] до її повноліття. В обґрунтування позову зазначила, що вона з дитиною проживають в м. Маріуполі, а постійне місце проживання їх зареєстровано в м.Шахтарську Донецької області. В м. Торезі Донецької області, який знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції, у неї залишилися літні батьки, які фізично не можуть приїхати в м. Маріуполь і провідати свою онуку, що обмежує їх права на участь у вихованні дитини. На сьогоднішній день проїзд дитини через лінію розмежування між підконтрольною і непідконтрольною державній владі територією України не можливо здійснити без дозволу батька дитини. Відповідач добровільно оформити дозвіл відмовляється. Про місце його знаходження їй нічого не відомо, оскільки він дитину не провідує, не спілкується з нею, аліменти на утримання дитини не сплачує, участі у вихованні дитини не приймає. Просить надати їй дозвіл на тимчасове вивезення за межі України малолітньої дочки без згоди батька, до повноліття дитини. Відповідно до Закону України №2147-УІІІ від 03.10.2017 року були внесені зміни до Цивільного процесуального кодексу України, які набрали чинності 15.12.2017 року. Згідно з підпунктом 9 пункту 1 Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією. Справа розглядається судом в порядку загального позовного провадження. Позивач в судове засідання не з'явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився. Про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений шляхом опублікування оголошення про виклик в судове засідання (а.с.32). Причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Суд, відповідно до ст.ст.223,247 ЦПК України розглядає справу за відсутності позивача і відповідача, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи і надані суду письмові докази, суд встановив таке. [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 03.10.2012 року (а.с.11). Від шлюбу мають малолітню доньку [PERSON], [INFO]. (а.с.9). Згідно із довідкою ОСМД «Портовской» від 16.06.2017р. позивач разом з донькою проживають в м. Маріуполі (а.с.12), як внутрішньо переміщені особи (а.с.6). Позивач просить надати їй дозвіл на виїзд малолітньої дитини без згоди батька за межі України, до повноліття дитини. При цьому в обґрунтування позову посилається на те, що вона не має можливості перетнути разом з дитиною лінію розмежування і виїхати в зону проведення антитерористичної операції, а саме в м. Торез Донецької області. Статтею 141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини та зазначено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч.2 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами). Так, згідно з п. 22 ч. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та вищевказаною постановою Кабінету Міністрів України передбачено, що виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за межі України, а лише встановлено певний порядок її виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітньої особи за межі України вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду. Позивачем не надано суду переконливих доказів того, що відповідач невмотивовано відмовляє їй у наданні згоди на виїзд дитини за межі України. Позивач у своїй заяві просить надати дозвіл на тимчасове вивезення дитини за межі України (за кордон).без дозволу батька, до повноліття дитини. При цьому позивачем не обґрунтовано і не конкретизовано куди саме позивач буде виїжджати з дитиною, з якою метою, до якої країни (населеного пункту), не вказує період та місце перебування дитини у цій країні. З обґрунтувань, які викладені позивачем у позовній заяві, вбачається, що позивач хоче виїжджати з дитиною за ліню розмежування, тобто на непідконтрольну територію України, в зону де проводиться антитерористична операція. Але про надання дозволу на виїзд дитини на цю територію без дозволу батька позивач позовні вимоги не заявляла. Відповідно до ч.2 ст.264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. За приписами ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 3. ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити.

Outcome: dismissed