Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

У квітня 2020 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа- приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гаража І.П. про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , укладеного 22.01.2020 між відповідачами, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гаража І.П. і скасування державної реєстрації права власності на вказане нерухоме майно, здійснену нотаріусом,номер запису про право власності 50763262 від 22.01.2020. В обґрунтування позову позивач зазначав, що [PERSON] 17.02.2010 отримав від нього у борг 800 240,00 грн., що на момент підписання договору складало суму еквівалентну 100 000 доларів США, про що складено нотаріально посвідчений договір. Оскільки у визначений строк до 01.01.2020 [PERSON] позику не повернув та має непогашену заборгованість, приватний нотаріус ХМНО Шевцова С.О. направив відповідачу нотаріально засвідчену заяву про повернення грошових коштів у сумі 2 368 620,00 грн. у триденний строк з моменту отримання заяви.Крім того, відповідача попереджено, що у випадку невиконання вимоги , [PERSON] буде змушений звернутися до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Отримавши 20.01.2020 лист позивача, [PERSON] письмово повідомив [PERSON] про те, що договір від 17.02.2017 вважає недійсним, оскільки жодних коштів не отримував та не визнав заборгованість, хоча позивач просив повернути борг за нотаріально посвідченим договором від 17.02.2010. За заявою [PERSON] , на оригіналі договору позики , приватним нотаріусом Шевцовим С.О. 29.01.2020 здійснено виконавчий напис.При формуванні нотаріусом довідки-інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 29.01.2020 стало відомо, що 22.01.2020, тобто через день після отримання вимоги позивача про повернення боргу, [PERSON] продав належний йому особисто житловий будинок своїй дружині- [PERSON] . Договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гаража І.П. Позивач вважає, що даний договір є фіктивним, укладеним з метою уникнення [PERSON] від виконання зобов`язання щодо сплати йому боргу у розмірі 100 тис. доларів США, діяв з дружиною очевидно недобросовісно, зловживав правами стосовно кредитора. Відповідачі продовжують мешкати разом у житловому будинку до теперішнього часу і договір не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. Не погоджуючись з позовом, представником [PERSON] - [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому стверджується, що на час звернення [PERSON] з позовом [PERSON] не перебувала у шлюбі з [PERSON] , тому як 02.11.2019 їх шлюб розірвано, колишня дружина наполягала на виселенні його з будинку і подала відповідний позов до суду.Враховуючи неможливість вільного проживання відповідач погодився з вимогами дружини на продаж будинку саме їй через те, що нею за особисті кошти здійснені суттєві поліпшення будинку, проведено капітальний ремонт та перепланування. Не визнає обставини укладення договору, повідомивши, що фактично гроші не отримував, оскільки нині покійний син позивача [PERSON] з [PERSON] вели спільний бізнес, останньому належало приміщення по [ADDRESS] , яке використовувалося спільно.Для ведення спільних справ використовувався кредитні кошти. У 2007 році сумісно вирішили продати цю будівлю, оцінили її у 200 тис. доларів США, але за таку суми продати не вдалося. Оскільки у [PERSON] почалися проблеми із здоров`ям, його батько-позивач запропонував в якості гарантії передачі 50% вартості проданого нерухомого майна, укласти договір позики і запевнив, що у разі не передання грошових коштів буде звертати стягнення виключно на приміщення по [ADDRESS] ( а.с. 69-70). Відповідач [PERSON] надала відзив на позовну заяву та вважає, що набула право власності на житловий будинок на законних підставах, жодних обмежень щодо його укладання не існувало, нічиїх прав та охоронюваних законом інтересів не було порушено.Вважає, що у неї було достатньо підстав вимагати від [PERSON] продати житловий будинок, тому як за власні кошти, що отримала від своєї матері, здійснила капітальний ремонт будинку, його реконструкцію, добудувала другий поверх, провела комунікації, надавши копії квитанцій і на її думку, створила новий об`єкт нерухомості.У випадку, якщо б [PERSON] не погодився продати їй будинок, вимушена була бі визнавати за собою право власності в судовому порядку. Наразі подала позов про виселення [PERSON] з житлового будинку ( а.с. 98-100). Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова, в порядку забезпечення позову, задоволена заява [PERSON] та заборонено відчуження житлового будинку [ADDRESS] , що належить [PERSON] ( а.с. 29-30). За клопотанням позивача, ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 21.04.2020 витребувані у приватного нотаріуса ХМНО Гаража І.П. копію договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] і [PERSON] 22.01.2020 ( а.с. 22-23). У зв`язку зі смертю позивача [PERSON] 22.09.2020, ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 22.12.2020, залучена в якості позивача, за її заявою, правонаступник [PERSON] -його дружина [PERSON] , яка є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті чоловіка, витребувані з Відокремленого підрозділу Другої Харківської міської державної нотаріальної контори відомості зі спадкового реєстру ( заповіти/спадкові договори) та інформація про спадкоємців, які звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] ( а.с. 145,149). Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до наступного. Житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 90,8 кв.м., житловою площею 35,3 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані на земельній ділянці пл. 0,0336 по [ADDRESS] належав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Аверіною М.Є. 29.10.2007. [PERSON] і [PERSON] з 2010 перебували в зареєстрованому шлюбі, отже житловий будинок був особистою приватною власністю чоловіка. 17.02.2010 між [PERSON] і [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав у власність, а [PERSON] зобов`язався повернути позикодавцеві грошові кошти у сумі 800 240,00 грн., що на момент підписання договору складало суму,еквівалентну 100 000 доларів США по офіційному курсу НБУ, в строк до 01.01.2020. Пунктом 2 договору визначено, що підписуючи договір позичальник свідчить про одержання вказаної суми грошей від позикодавця до підписання цього договору. Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевцовим С.О. ( а.с. 7). Доводи [PERSON] про те, що договір позики від 17.02.2017 є неукладеним, жодних грошових коштів за договором, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Шевцовим С.О. він не отримував , суд відхиляє. Договір позики мав місце 17.02.2010, копія примірника видана [PERSON] . Зазначення у договорі, який є укладеним з моменту передання грошей, про отримання в борг грошових коштів в сумі 800 240,00 грн., що еквівалентно 100 000 доларів США , засвідчує нотаріально отримання від кредитора [PERSON] грошової суми. Посилання представника [PERSON] на ведення з сином позивача [PERSON] - [PERSON] спільного бізнесу на їх намір продати нежитлове приміщення по [ADDRESS] , яке належить [PERSON] та використовувалось для здійснення підприємницької діяльності і укладення договору позики з батьком компаньйона, як гарантія виплати 50% вартості будівлі, яка була оцінена у 200 000 доларів США суд вважає необґрунтованими та надуманими. Представник позивача заперечує проти таких доводів відповідача, які не підтверджені відповідними доказами та пояснив, що нежитлова будівля по [ADDRESS] належить особисто [PERSON] та знаходиться під арештом, а тому не підлягала продажу. Крім того, відповідач нібито мав намір її продати у 2007, а гроші позичав у [PERSON] у 2010. Дійсна вартість будівлі, що оцінена відповідачем у суму 200 тис. грн., не визначалась і чому [PERSON] мав зобов`язання виплатити сину позивача [PERSON] 50% вартості будівлі не зазначається відповідачем. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Всупереч положенням закону відповідачем належних та допустимих доказів своїх аргументів суду не надано та не повідомив про наявність таких.Протягом десяти років після укладення договору позики [PERSON] не оспорював договір та не вирішив взаємовідносини з сином позивача за його життя, якщо між ними були будь-які стосунки та до теперішнього часу нежитлові приміщення не продав. Приймаючи до уваги, що строк повернення позики у повному обсязі наступав 01.01.2020, приватний нотаріус ХМНО Шевцов С.О. передав відповідачу заяву [PERSON] з вимогою повернути грошові кошти в сумі 2 368 620 грн., що еквівалентно 100 000 доларів США та попередив про пред`явлення договору до стягнення в примусовому порядку, у тому числі шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса на підставі п. 7 договору ( а.с. 8). Виходячи із свідоцтва приватного нотаріуса заява, адресована [PERSON] передана поштою рекомендованим листом та отримана відповідачем 20.01.2020. Зазначені обставини підтверджені також [PERSON] у відповіді позивачеві ( а.с. 9,10). 29.01.2020 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шевцовим С.О. здійснено на договорі позики виконавчий напис про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] невиплаченої в строк на підставі договору позики грошові кошти у сумі 2 млн. 368 тис. 620 грн., строк повернення яких настав 01.01.2020 ( а.с. 7). За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, наданою 29.01.2020 нотаріусу при вчиненні виконавчого напису, 22.01.2020 [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу,посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гаражою І.П., згідно якого [PERSON] набула у власність житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 90,8 кв.м., житловою площею 35,3 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] та сплатила відповідачу 631 332,00 грн. особистих коштів. Вартість нерухомого майна визначена звітом про оцінку, наданому в той же день 22.01.2020 ( а.с. 11-16, 51-52). Таким чином, [PERSON] відчужив належний йому на праві власності житловий будинок на другий день після отримання заяви [PERSON] про повернення грошових коштів у триденний строк з моменту отримання заяви, тобто до 23.01.2020 , та попередження про наслідки відмови від вчинення таких дій. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області від 18.03.2020 відкрито виконавче провадження № 61596734 з примусового виконання виконавчого напису № 157, виданого 29.01.2020 ( а.с. 17). Доводи відповідача [PERSON] про те, що у неї булипідстави вимагати від [PERSON] продати їй житловий будинок, тому як за власні кошти, що отримала від своєї матері, вона здійснила капітальний ремонт будинку, його реконструкцію, добудувала другий поверх, провела комунікації, надавши копії квитанцій , які на її думку, підтверджують створення нового об`єкту нерухомості є хибними. [PERSON] не довела, що за час шлюбу вона витрачала власні кошти на капітальний ремонт будинку, його реконструкцію, проведення комунікацій, що істотно збільшило його вартість, а також не підтвердила джерело цих коштів. Надані відповідачем квитанції, виходячи з матеріалів , кількості ( плитка 6 кв.м., гипсокартон -1 пакет), вартості, обладнання ( умивальника, змішувача до нього, чаши, бачка Компакт), яке міститься в чеках та накладних за 2018-2019 р.р. свідчать про проведення ремонту місць загального користування ( вбиральні, ванної кімнати), а не про реконструкцію та капітальний ремонт будинку. Крім того, доказів тому, що ці квитанції належать [PERSON] , саме нею придбані матеріали, зазначені в них, не надано. У деяких замовленнях прізвища покупця інші ( а.с. 109,112).У товарному чеку за березень 2019 на придбання дзеркала замовника вказано - [PERSON] ( а.с. 107-112, 113, 114-131). Суд також зазначає, що загальна площа будинку [ADDRESS] , житлова площа суттєво не змінилась, як свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ( загальна площа у 2007-75,6 кв.м., житлова-58,9 кв.м. , при відкритті розділу 20.01.2020 загальна площа-90,8 кв.м., житлова-35,3 кв.м.). З матеріалів справи та поданих документів вбачається, що [PERSON] і [PERSON] 02.11.2019 в Новобаварському районному у місті Харкові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області розірвали шлюб ( а.с. 71). Як стверджував представник позивача, [PERSON] неодноразово нагадував відповідачу про повернення боргу до настання строку виконання грошового зобов`язання, оскільки хворів його син [PERSON] , який помер, і сам [PERSON] , але відповідач на це не реагував. У 2019 позивач попереджав [PERSON] про погашення боргу до 01.01.2020. Судом встановлено, що після пред`явлення [PERSON] позову 15.04.2020 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, [PERSON] звернулась 05.05.2020 до суду з позовом до [PERSON] про виселення з будинку ( а.с. 62,72-74). Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 16.12.2020 позовні вимоги [PERSON] задоволені, [PERSON] підлягає виселенню з житлового будинку [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. З рішення випливає, що 22.01.2020 [PERSON] продав житловий будинок [PERSON] та в той же день надав останній розписку про зобов`язання до 01.05.2020 року знятися з місця реєстрації та виселитися з будинку, а також погасити комунальні борги. Інформації про наявність у [PERSON] іншого місця проживання, крім спірного будинку, в якому відповідачі проживають та зареєстровані станом на 24.06.2021, а також об`єктів нерухомого майна у власності відповідача ( крім нежитлової будівлі по [ADDRESS] , на яку накладено арешт за доводами позивача) суду не надано, що виключає можливість при виконанні виконавчого напису нотаріуса накласти арешт на нерухоме майно. Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно ( товар) у власність другій стороні ( покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно ( товар) і сплатити за нього певну грошову суму( ст. 655 ЦК України). Відповідно до частини 5 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 статті 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Згідно частини 2 указаної статті фіктивний правочин визнається судом недійсним. В постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). Боржник [PERSON] , як продавець , відносно якого 01.01.2020 настав строк виконання грошового зобов`язання в сумі 100 000 доларів США та здійснено виконавчий напис та відкрито виконавче провадження, його дружина [PERSON] , з якою розірвано шлюб за місяць до настання строку зобов`язання, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією і такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 статті 13 ЦК України). [PERSON] ,відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно [PERSON] , був обізнаний про невиконане ним грошове зобов`язання за договором позики в розмірі 100 000 дол. США та що інше житлове приміщення у нього відсутнє. Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 липня 2019 року в справі №405/1820/17. У постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1, 5 статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Написання [PERSON] розписки [PERSON] про звільнення будинку, не маючи іншого житлового приміщення, звернення [PERSON] до суду про виселення після пред`явлення позову [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним підтверджують лише створення виду реального настання правових наслідків та приховування фіктивного переходу права власності до дружини [PERSON] , шлюб з якою розірвано за місяць до настання строку виконання зобов`язань та постійних нагадувань позивача щодо погашення боргу та подальших можливих наслідків. Як зазначає представник позивача та не заперечується представником відповідача [PERSON] і [PERSON] продовжують разом проживати і користуватися будинком, в якому зареєстровані та іншого житла не мають. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважав, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору купвлі-продажу майна з дружиною з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку, що [PERSON] , який відчужив свій житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] через настання строку виконання зобов`язання, на другий день після отримання заяви [PERSON] від нотаріуса, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив оспорюваний договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Посилання [PERSON] на те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна є законним і в момент його укладення жодних обмежень щодо його відчуження не існувало є необґрунтованими, оскільки перехід права власності на вказаний будинок через день після одержання листа про наслідки непогашення боргу на третій день та пред`явлення договору до стягнення в примусовому порядку, в тому числі шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса свідчить про мету приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок виконавчого напису про звернення стягнення на майно боржника або грошових коштів на підставі укладеного між позивачем та [PERSON] договору позики, підтверджує недійсність правочину та порушує права позивача як позикодавця. З метою реального захисту та відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача, суд вважає за необхідне задовольнити позов щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу, оскільки оспорюваний договір не створив жодних юридичних наслідків. Щодо вимог про скасування державної реєстрації права власності суд зазначає наступне. Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у наступній редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, ефективними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19. Рішення суду про визнання договору недійсним є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме запису про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за [PERSON] . За таких обставин суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності. Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідачів пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного і

Outcome: partial