Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

У листопаді 2014 р. позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, просить суд визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме на квартиру [ADDRESS], загальною площею 81,8 кв.м., житловою площею 47,15 кв.м., посилаючись на ті підстави, що [INFO] померла її тітка [PERSON], яка 18.07.2012 заповіла їй все своє майно. Державним нотаріусом відмовлено позивачці у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру з підстав відсутності правовстановлюючого документу на квартиру та його державної реєстрації. Ухвалою суду об'єднано зазначені зустрічні позовні вимоги подані у грудні 2014 р., згідно яких [PERSON] просить визнати недійсним довіреність від 16.06.2012 за реєстровим №941, яка посвідчена нотаріусом 18.07.2012 та заповіт від 18.07.2012 за реєстровим №940, посвідчені приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Федоренко О.І., посилаючись на ті підстави, що [INFO] померла його мати [PERSON], після її смерті відкрилася спадщина, що складається з рухомого і нерухомого майна. При відкритті спадщини він дізнався, що їснує заповіт на все належне їй майно та складена довіреність на управління та розпорядження [PERSON] спірною квартирою. Вважає, що на оспорюваних документах маються підписи матері, які значно різняться одна від другої, а тому вони зроблені сторонньою особою. У судовому засіданні представник позивача за первісними позовними вимогами та представник відповідача за зустрічними позовними вимогами заявлені позовні вимоги підтримала, пояснивши, що кожний наступний заповіт автоматично скасовує попередній заповіт. У зустрічних позовних вимогах просила відмовити з підстав недоведеності. Представник відповідача, відповідач за первісними позовними вимогами та представник позивача, позивач за зустрічними позовними вимогами проти первісного позову заперечували, зустрічні позовні вимоги просили задовольнити у повному обсязі. Треті особи у судові засідання не з'явилися, яву своїх представників не забезпечили, повідомлялися належним чином, надіслали заяви про слухання справи у їх відсутності (т. І, а.с. 33, 160, 250). Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до інформаційної довідки [NUMBER] від 12.12.2012, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину(т. І, а.с. 12). Відповідно до свідоцтва про смерть [INFO] [PERSON] померла, про що складено відповідний актовий запис №246277 (т. І, а.с. 11). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входить зазначена квартира, спадкоємцем є [PERSON] згідно до складеного заповіту від 18.07.2012 (т. І, а.с. 6). Згідно матеріалів спадкової справи (т. І, а.с. 37-115) до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулася [PERSON], Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою здійснено реєстрацію спадкової справи за №1015/12. Спір між сторонами виник з тих підстав, що після смерті тітки позивачці не вдалося віднайти свідоцтво про право власності на квартиру, оскільки воно знаходиться у сина померлої, який є відповідачем по первісним позовним вимогам, у зв'язку з чим вона не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1265 ЦК України, у п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Частина 5 статті 1268 ЦК України закріплює, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7 роз'яснено, що за відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (п. 23 постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року № 7). Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншими особами, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності. Встановлено, що позивачці Державним нотаріусом відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру з підстав відсутності правовстановлюючого документу на квартиру та його державної реєстрації (а.с. 8). Оскільки правовстановлюючий документ на квартиру втрачено, проте кварта [ADDRESS] входить до складу спадщини, а позивачка - єдиний спадкоємець, яка прийняла спадщину, тому за [PERSON] підлягає визнанню право власності в порядку спадкування за законом на вказане майно. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як значиться із заповіту, він складений у зв'язку із хворобою за місцем перебування заповідача, до підписання прочитаний уголос заповідачем [PERSON] і власноручно підписаний у присутності нотаріуса. Відповідно до положень ст.ст. 1233-1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. У відповідності до ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Відповідно до пунктів 157, 158 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 № 20/5 зі змінами, визначено, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції. На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках. Присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус; особи, на користь яких складено заповіт; члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особу свідків, а саме: прізвище, ім'я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. Заповіт є одностороннім правочином. Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Пред'являючи зустрічні позовні вимоги про визнання заповіту та довіреності його матері недійсним, позивач (відповідач) покликається на свої сумніви у справжності зроблених підписів на обох документах. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-технічну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справа про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішується з урахуванням як висновку судово-почеркознавчої експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися здійснення підпису особи саме на момент вчинення правочину. Судом у справі тричі призначалася комплексна судово-технічна експертиза відносно справжності підписів [PERSON] (т. І, а.с. 175, 207, 226). Згідно до повідомлень Київького науково-дослідного інституту судових експертиз від 16.11.2015, 27.04.2016, 07.11.2016 відповісти на поставлені питання за представленими матеріалами справи є неможливим, а тому судово-почеркознавча експертиза є непроведеною (т. І, а.с. 187, 219, 235). Відповідно до роз'яснення наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Позивачем в порушення ст. ст. 57-60 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених фактів. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги роз'яснення наведені Пленумом Верховного Суду України в п. 26 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2, п. 13 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» № 5 від 12 червня 2009р., суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення зустрічного позову, у зв'язку з їх недоведеністю, оскільки [PERSON] не доведено в судовому засіданні недійсність оспорюваних заповіту та довіреності. Таким чином, суд дійшов висновку, що первісні позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі, а у зустрічних позовних вимогах необхідно відмовити з підстав недоведеності та одночасним скасуванням заходів забезпечення позову відповідно до ухвали Святошинського районного суду м. Києва по справі пр. №2/759/7218 від 24.12.2014. Згідно ст. 88 ЦПК України суд покладає на відповідача обов'язок відшкодувати позивачці суму сплаченого судового збору у розмірі 3654 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved