Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-06 00:00:00

У липні 2012 року [PERSON] звернулася до суду з вищенаведеним позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог, просила: - визнати недійсним свідоцтво про право власності від 25 червня 2004 року на квартиру [ADDRESS], що видане на ім`я [PERSON]; - визнати недійсним договір дарування від 29.09.2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON]. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалася на те, що фінансування будівництва вказаної квартири відбувалося в період, коли вона перебувала у шлюбі зі своїм чоловіком -[PERSON], а тому позивач вважає, що вказана квартира є об'єктом спільної сумісної власності їх сім'ї. Таким чином, після смерті її чоловіка до спадку відносилася лише половина квартири [ADDRESS], яка і була поділена між позивачем та другим спадкоємцем - її сином [PERSON] Позивач посилається, що в силу закону їй належить ? частини спірної квартири, а її сину [PERSON] відповідно ? частини квартири, внаслідок чого позивач вважає, що свідоцтво про право власності від 25 червня 2004 року на квартиру [ADDRESS], що видане [PERSON] підлягає визнанню недійсним. Виходячи з наведеного позивач також вважає, що [PERSON] не мав правових підстав розпоряджатися ? частиною спірної квартири, зокрема, укладати договір дарування від 29.09.2006 року на користь відповідачів [PERSON] та [PERSON], що на думку позивача тягне за собою недійсність вказаного договору в цілому. Враховуючи вищевикладене, позивач просила позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача- 1 в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечує та вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Представник відповідача- 2 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності та належних доказів пропущення такого строку позивачем не надано. Враховуючи вищевикладене, представник відповідача 2 просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином повідомлялася про дату та час слухання справи, про причини неявки суд до відома не поставила. Від відповідача - Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), а також від третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сердюк Наталії Аркадіївни надішли заяви про розгляд справи у їх відсутність. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача-1, представника відповідача-2, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 26 грудня 2012 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право власності від 25 червня 2004 року на квартиру [ADDRESS], що видане Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації на ім`я [PERSON] Визнано недійсним договір дарування від 29 вересня 2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сердюк Н.А. та зареєстрований у реєстрі № 2649. Визнано за [PERSON] право власності на 3/4 частини квартири [ADDRESS]. Визнано за [PERSON] право власності на 1/4 частини квартири [ADDRESS]. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16.03.2016 року апеляційна скарга була задоволена, а рішення першої інстанції скасовано, яким ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.(Т.1 а.с.158-160). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22.06.2016 року, касаційну скаргу позивача задоволено частково. Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 26 грудня 2012 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2016 року були скасовані, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. З матеріалів справи встановлено, що позивач з 06 квітня 1965 р. до [INFO], перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON],що підтверджується копією свідоцтва про одруження (Т.1 а.с.10). За час спільного проживання чоловік позивача-[PERSON] 18 грудня 2000 року уклав інвестиційний контракт № 22420 із АКБ «Аркада» м. Києва на будівництва житла за адресою [ADDRESS], поверх - 6, кількість кімнат - 3. Відповідно до даного контракту [PERSON] повинен був внести грошову суму у розмірі 173 709, 84 грн. Відповідно до свідоцтва до інвестиційного контракту № 31996 від 20 лютого 2002 року [PERSON] повністю виконав умови контракту та здійснив повну оплату інвестицій в будівництва житла. Так, відповідно до квитанцій, [PERSON] вніс грошові кошти: 18. 12. 2000 р. - 55 266, 75 грн.; 19. 12. 2000 р. - 61 965, 75 грн.; 20. 10. 2001 р. - 3 793, 02 грн.; 31. 10. 2001 р. - 6 379, 17 грн.; 15. 10. 2002 р. - 46 305, 15 грн., а загалом 173 709, 84 грн. Згідно із листом КМДА ГУ містобудування та архітектури від 16 травня 2003 року будинку на [ADDRESS] присвоєна нова поштова адреса: [ADDRESS]. Відповідно до листа Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 22 серпня 2008 року, [ADDRESS] присвоєна нова поштова адреса - [ADDRESS]. [INFO] чоловік позивача - [PERSON] помер (Т.1 а.с.23). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на грошову суму 173 709, 84 грн., що належала померлому на підставі свідоцтва до інвестиційного контракту №31996 від 20.02.2002 року, виданого 15 жовтня 2002 року АКБ «Аркада» м.Києва. Відповідно до свідоцтва про спадщину за законом від 19 лютого 2003 року встановлено, що [PERSON] та її син [PERSON] є спадкоємцями 1-ї черги за законом в рівних долях після померлого - [PERSON] (Т.1 а.с.27). Згідно матеріалів справи вбачається, що отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину грошових коштів позивач визнала за відповідачем [PERSON] право на спадкування за законом після смерті [PERSON] на ? частини спадкового майна, а не ? відповідної частки. Суд погоджується з доводами позивача про те, що дійсно об»єкт інвестування- квартира [ADDRESS] була побудована [PERSON] в період перебування у шлюбі з [PERSON] та відповідно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] Так, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України,якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зі змісту ч. 1 ст. 70 СК України вбачається, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Доказів того, що спірна квартира була придбана за особисті кошти [PERSON] в матеріалах справи відсутні та вказані обставини сторонами не оспорюють ся. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося представником позивача, [PERSON], як подружжя не оспорювала свідоцтво про право на спадщину за законом від 19.02.2003 року та відповідно своїх прав на ? частини майна, як спільної сумісної власності подружжя при оформленні спадщини не заявляла. Вказане свідоцтво на час розгляду справи по суті є чинним та сторонами у порядку передбаченому законом не оскаржене. За таких обставин, доводи позивача про те, що їй як подружжю після смерті [PERSON] належить ? частини спадкового майна та відповідно остання має право вимоги в цій частині ,суд вважає необґрунтованими. Як підтверджено матеріалами справи та не спростовано сторонами по справі, [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка належала ? частина спадкового майна, що складалася з грошових коштів в сумі 173 709, 84 грн. 21.02.2003 року [PERSON] подала заяву на ім»я голови правління АКБ « АРКАДА» про відступлення права вимоги на 49,16 кв.м. об»єкта інвестування на користь її сина [PERSON],тобто на ? його частки, як спадкоємиці за законом. В подальшому, 25.06.2004 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на квартира [ADDRESS], що складається із 3-х кімнат, жилою площею 64 кв. м., загальною площею 99, 50 кв. м. (Т.1 а.с.26). В свою чергу, на підставі договору дарування від 29.09.2006 року, посвідченого приватними нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сердюк Н.А. , відповідач [PERSON] подарував ? частині спірної квартири своїй дружині -[PERSON] та ? частини своїй доньці- Моденовій М.О. Статтею 177 ЦК України передбачено, що об'єктами цивільних прав є речі, в тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Стаття 178 ЦК України встановлює, що об'єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід'ємними від фізичної чи юридичної особи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав , їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється у тій самій формі , що й договір, що змінюється або розривається , якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Відповідно до умов Інвестиційного контракту №22412 від 18.12.2000 року ( п.7.3) всі питання щодо відчуження , за вимогою відповідних державних органів, коштів інвестованих Довірителем в житлове будівництво, вирішується відповідно до діючого законодавства. З матеріалів справи вбачається та не спростовано відповідачами по справі, що [PERSON] вказаною заявою відступила [PERSON] майнові права на частину нерухомого майна, а не на грошові кошти та відповідно таке відступлення було здійснено без укладання відповідного письмового правочину та внесення відповідних змін до умов Інвестиційного контракту №22412 від 18.12.2000 року. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Угода про відчуження нерухомого майна відповідно до ст. 657, 719 ЦК України укладається в письмової формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Отже, відмова від нерухомого майна або частки нерухомого майна, передача такого майна на користь іншої особи також вимагає нотаріального посвідчення. За таких обставин, суд вважає, що подана заява позивача ім'я голови правління АКБ « АРКАДА» про відступлення права вимоги на 49,16 кв.м. об'єкта інвестування на користь її сина [PERSON] від 21.02.2003 року не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому не породжує відповідних прав та обов'язків. Згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючі правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Як встановлено вище, позивач [PERSON] та відповідач 1 [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину за законом є спадкоємцями майна після померлого [PERSON] в рівних долях. Від спадщини позивач не відмовлялась, будь - яких угод щодо відчуження належних їй майнових прав на об»єкт інвестування нерухомого майна,як спадкоємиця за законом на користь [PERSON] у порядку передбаченому законом не укладала. А отже, свідоцтво про право власності від 25 червня 2004 року видане [PERSON] на спірну квартиру підлягає визнанню недійсним частково, тобто в частині ? частини спірної квартири, що охоплюється часткою позивача, як спадкоємиці першої черги після смерті [PERSON] Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Оскільки суд прийшов до висновку про недійсність свідоцтва про право власності від 25 червня 2004 року на ? частини спірної квартири, відповідно [PERSON] не мав права розпоряджатися цією часткою квартири, зокрема здійснювати її відчуження на підставі договору дарування на користь відповідачів [PERSON] та [PERSON] Разом з цим, в іншій частині спірного договору дарування, відповідач -1 розпорядився належною йому ? частки квартири на власний розсуд. За таких обставин, суд приходить до висновку, що договір дарування від 29.09.2006 року укладений між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] підлягає визнанню недійсним частково, тобто в частині дарування ? частини квартири [ADDRESS]. Таким чином, вимоги позивача про визнання недійсним договору дарування від 29.09.2006 року підлягають задоволенню частково. З огляду на викладене вище, позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що пропорційно задоволеним вимогам з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за дві вимоги немайнового характеру, а саме з [PERSON] -151,20 грн., з [PERSON] та [PERSON] - 37,80 грн. з кожної. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 267 ЦК України). Суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення своїх прав остання дізналася в липні 2012 року . З даним позовом до суду позивач звернулася 12.07.2012 року. За таких обставин, заява відповідача-2 про застосування строку позовної давності, задоволенню не підлягає, оскільки не підтверджена відповідними доказами по справі. На підставі наведеного,

Outcome: partial