Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

У липні 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсними договорів позики та іпотеки та виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на те, що 15.10.2011 року між нею та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] надав [PERSON] позику у розмірі 360000,00 грн. У забезпечення виконання зобов'язань 15.10.2011 року між ними було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого позивач передав в іпотеку нерухоме майно, а саме домоволодіння по [ADDRESS], розташоване на земельній ділянці площею 458,0 кв.м. 03.01.2013 року на підставі заяви відповідача, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] вчинено виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі за № 57, на виконання якого ВДВС відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого документа. Позивач вважає, що договір позики від 15.10.2011 року та договір іпотеки від 15.10.2011 року мають бути визнані недійсними з моменту їх укладання, оскільки вказані договори нею укладалися під впливом обману, про передачу грошових коштів вона розписку не писала. Виконавчий напис від 03.01.2013 року має бути визнано таким, що не підлягає виконанню, оскільки її син [PERSON], який був притягнутий правоохоронними органами до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів пов'язаних з незаконним заволодінням майном громадян шляхом обману та зловживання довірою, якому вона повністю довіряла у 2011 році та погодилася поїхати до нотаріуса [PERSON] 15.10.2011 року де і підписала документи, зі змістом яких її ніхто не ознайомив. Також зазначила, що при підписанні договорів [PERSON] у нотаріуса не було. Тому позивач просила суд визнати договори позики та іпотеки від 15.10.2011 року недійсними з моменту їх укладання та визнати виконавчий напис від 03.01.2013 року таким, що не підлягає виконанню (а.с.2-7). Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2013 року позовні вимоги [PERSON] - задоволено (а.с.55-57). В апеляційній скарзі (а.с.61-67) [PERSON] просив рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки; - письмова форма договору позики є доказом факту його укладання, але і факту передачі грошової суми позичальнику; - складання розписки не є обов'язковою умовою при укладенні договору, а відсутність такого документу за наявності письмового договору не є безумовною підставою для висновку про безгрошовість договору позики; - договори позики та іпотеки були засвідченні нотаріусом, який в свою чергу згідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України встановив волевиявлення та дійсність намірів кожної із сторін, а тому позивач усвідомлювала правові наслідки укладання оскаржуваних договорів; - суд безпідставно зазначив в рішенні, що відповідачем було зазначено, що кошти за договором позики були передані сину позивача, а не їй безпосередньо, таких пояснень відповідач під час судового засідання не надавав; - судом необґрунтовано посилався на ст.231 ЦК України, оскільки ні психологічного, ні фізичного тиску на позивача з боку відповідача здійснено не було; - суд не прийняв до уваги пояснення відповідача, що кошти надавались для проведення будівельних робіт домоволодіння, яке належить позивачу на праві приватної власності та було передано в іпотеку; - відповідач звернувшись до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису реалізував своє право на захист свого цивільного права і підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - відсутні. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню з наступних підстав. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що сторони уклали договір позики, та у його забезпечення договір іпотеки; всі перемови щодо надання позики, її розміру та строків повернення велись відповідачем не з позивачем, а з її сином, який і отримав від відповідача гроші за договором позики. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Задовольняючи позовні вимоги про визнання договору позики недійсним, суд першої інстанції встановив, що всі перемови щодо надання позики, її розміру та строків повернення велися саме з [PERSON], йому же передавалися грошові кошти, а позивач, будучи людиною похилого віку, довіряла сину та була введена в оману своїм сином та відповідачем [PERSON] щодо укладення договорів позики та іпотеки (а.с.56). Згідно роз'яснень, наведених в п.8 пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009, не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено, у такому разі суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Встановивши, що позивач не отримувала від відповідача позику, суду слід було відмовити в задоволенні позову про визнання договору позики недійсним. Разом з тим, на думку колегії суддів, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна. З матеріалів справи вбачається, що 15.10.2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] надав [PERSON], а вона отримала від нього позику у розмірі 360000,00 грн. (а.с.8). Відповідно до п.2 договору позики сторони підтвердили, що на момент оформлення договору [PERSON] отримала від [PERSON] гроші в сумі 360000,00 грн. З відтвореного в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції запису фіксування технічними засобами судового засідання суду першої інстанції від 13 грудня 2013 року (а.с.43) вбачається, що згідно пояснень відповідача [PERSON] спірні договори були ним укладені саме з позивачем [PERSON], яка відповідно до вказівки нотаріуса позики отримала від нього гроші та разом з своїм сином [PERSON] перерахувала ще перед підписанням договору (а.с.88). Тому висновки суду першої інстанції щодо неотримання позивачем від відповідача грошових коштів в сумі 360000,00 грн. за договором позики, які обґрунтовані посиланням на пояснення відповідача про передачу грошових коштів не позивачу, а іншій особі - її сину, слід визнати такими, що не відповідають обставинам справи. Згідно ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним; обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Визнавши, що позивач була введена в оману своїм сином, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до приписів ч.1 ст.230 ЦК України обман здійснює одна із сторін правочину, а тому взаємовідносини позивача зі своїм сином, який не є стороною в договорі, не є підставою для визнання договору позики недійсним. Ведення перемов з приводу отримання позики та укладання договору іпотеки не з позичальником, а з її сином, при тому, що позивач отримала від відповідача [PERSON] грошові кошти та надала нотаріусу правовстановлюючі документи на нерухоме майно для передачі в іпотеку, не є підставою для визнання судом першої інстанції з боку [PERSON] наявності дій щодо введення позивача в оману. Згідно з поясненнями приватного нотаріуса [PERSON], яка здійснила посвідчення договорів позики та іпотеки, перед укладенням договорів [PERSON] було роз'яснено норми чинного законодавства та наслідки невиконання зобов'язань за договором позики (а.с.90). За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору позики підлягає скасуванню у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права. Враховуючи, що з підстав визнання недійсним договору позики визнані недійсним договір іпотеки та таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, рішення суду підлягає скасуванню і в цій частині. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач доказів того, що при укладенні договорів позики та іпотеки була введена в оману відповідачем та не оримувала від нього грошових коштів за договором позики, суду не надала. З огляду на це та, враховуючи обставини справи та підстави заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсними договорів позики та іпотеки та виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, слід відмовити. У зв'язку з викладеним і

Outcome: dismissed