Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

У липні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів дарування недійсними. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 02 жовтня 2013 року він надав [PERSON] грошові кошти у сумі 181 000,00 грн (22 625,00 доларів США) у борг, про що остання склала розписку. Відповідач зобов`язувалась повернути зазначену суму у строк до 31 грудня 2014 року за комерційним курсом продажу доларів США, але добровільно кошти не повернула. 06 січня 2016 року він направив їй вимогу про виплату боргу, проте кошти не повернуто, що стало підставою для звернення до суду за захистом порушених прав. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 листопада 2017 року у справі № 750/5847/17 стягнуто з [PERSON] заборгованість у розмірі 829 272,64 грн та 8 000,00 грн судового збору. Під час виконання рішення суду встановлено, що 01 вересня 2017 року [PERSON] уклала договір дарування зі своїм чоловіком [PERSON] , за яким подарувала йому житловий будинок [ADDRESS] . За результатами розгляду позову про визнання вказаної угоди недійсною, постановою Чернігівського апеляційного суду від 02 січня 2020 року у справі № 750/37/19 визнано недійсним договір дарування житлового будинку. Постановою Верховного Суду від 07 квітня 2020 року постанова апеляційного суду залишена без змін. Після отримання відповідачем вимоги від 06 січня 2016 року про сплату боргу, будучи обізнаною про можливе стягнення з неї заборгованості у сумі 22 625,00 дол. США, [PERSON] 15 лютого 2016 подарувала своїй доньці [PERSON] 1/3 частини квартири [ADDRESS] , яка належала дарувальниці на праві власності на момент виникнення боргу та настання часу його повернення, а 11 вересня 2017 року [PERSON] подарувала своєму синові [PERSON] 1/2 частини квартири [ADDRESS] , яка належала дарувальниці на праві власності згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом. Вважає, що в обох правочинах вбачається схема правочину, націленого на мету збереження цього майна та убезпечення від звернення виконання у майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення з [PERSON] грошових коштів. Посилаючись на викладене, позивач просив визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] і [PERSON] 15 лютого 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнко О.В., зареєстрований у реєстрі за № 241, та договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] і [PERSON] 11 вересня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Матвієнко О.В., зареєстрований у реєстрі за № 1953. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 жовтня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року скасовано. В частині вирішення вимог про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] , укладеного 11 вересня 2017 року між [PERSON] і [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Матвієнко Оксаною Василівною, зареєстрованого у реєстрі за № 1953, ухвалено нове рішення. Позов [PERSON] задоволено, визнано недійсним договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] , укладений 11 вересня 2017 року між [PERSON] і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Матвієнко Оксаною Василівною, зареєстрований у реєстрі за № 1953. В частині вирішення вимог про визнання недійсним договору дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS] , укладеного 15 лютого 2016 року між [PERSON] і [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнко Оксаною Василівною, зареєстрованого у реєстрі за № 241, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 липня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання для розгляду справи за правилами загального провадження на 14 липня 2021 року. 14 липня 2021 року підготовче засідання відкладене на 09 вересня 2021 року, у зв`язку з неявкою сторін. 09 вересня 2021 року підготовче засідання відкладене на 28 вересня 2021 року, у зв`язку з витребуванням доказів. Ухвалою суду від 28 вересня 2021 року підготовче засідання закрите, справу призначено до судового розгляду по суті на 28 жовтня 2021 року. 28 жовтня 20121 року судове засідання відкладене на 16 листопада 2021 року, у зв`язку з неявкою сторін. У судовому засіданні від 16 листопада 2021 року позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, представник відповідачів у задоволенні позову просив відмовити, посилаючись на сплив позовної давності до вимог позивача; у судовому засіданні оголошено перерву до 30 листопада 2021 року, у зв`язку з клопотанням позивача про необхідність присутності його представника. 30 листопада 2021 року у судовому засіданні продовжено перерву до 16 грудня 2021 року, у зв`язку з неявкою учасників справи. У судове засідання 16 грудня 2021 року учасники справи не з`явилися, позивач, представник відповідачів та приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнко О.В. подали заяви про розгляд справи за їхньої відсутності. За правилом частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України) фіксування судового процесу 16 грудня 2021 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що 02 жовтня 2013 року [PERSON] надав [PERSON] у борг грошові кошти у сумі 181 000,00 грн, що в еквіваленті становило 22 625,00 дол. США, строком до 31 грудня 2014 року за комерційним курсом долара. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 листопада 2017 року у справі № 750/5847/17 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 829 272,64 грн та 8 000,00 грн судового збору. 13 грудня 2017 року суд видав виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь позивача зазначеної суми боргу та судових витрат, на підставі чого приватним виконавцем відкрито виконавче провадження № 55628944 та накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 02 січня 2020 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 07 квітня 2020 року, у справі № 750/37/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] визнано недійсним договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , укладений між відповідачами 01 вересня 2017 року. 15 лютого 2016 року [PERSON] на підставі договору дарування подарувала своїй доньці [PERSON] 1/3 частини квартири [ADDRESS] , яка належала дарувальниці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. 11 вересня 2017 року [PERSON] на підставі договору дарування подарувала своєму синові [PERSON] 1/2 частини квартири [ADDRESS] . У липні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] і [PERSON] 15 лютого 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнко О.В., зареєстрований у реєстрі за № 241, та договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] і [PERSON] 11 вересня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Матвієнко О.В., зареєстрований у реєстрі за № 1953. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 жовтня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року скасовано. В частині вирішення вимог про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] , укладеного 11 вересня 2017 року між [PERSON] і [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Матвієнко Оксаною Василівною, зареєстрованого у реєстрі за № 1953, ухвалено нове рішення. Позов [PERSON] задоволено, визнано недійсним договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] , укладений 11 вересня 2017 року між [PERSON] і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Матвієнко Оксаною Василівною, зареєстрований у реєстрі за № 1953. В частині вирішення вимог про визнання недійсним договору дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS] , укладеного 15 лютого 2016 року між [PERSON] і [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнко Оксаною Василівною, зареєстрованого у реєстрі за № 241, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину, врахувавши при цьому, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Встановлені у справі обставини дають підстави для висновку, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договорів, укладених відповідачем, недійсними, як таких, що направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України. (Аналогічні висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатних договорів на користь своїх дітей, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладає договори дарування, які порушують майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними. Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст яких суперечить ЦК України, суд враховує, що: 1) [PERSON] частину майна відчужила після ухвалення рішення про стягнення заборгованості та початку здійснення виконавчих дій щодо стягнення цієї заборгованості, а іншу частину - після отримання досудової вимоги про погашення боргу; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича (доньки); 4) після відчуження спірного майна у [PERSON] зменшився обсяг майна, за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Сукупність наведених обставин доводить той факт, що [PERSON] діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам кредитора, оскільки відчуження належного їй майна відбулося після виникнення заборгованості перед позивачем, а тому обґрунтованим є висновок про те, що такі дії вчинено з метою уникнення звернення стягнення кредитором на її майно як боржника. Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Наведене свідчить, що вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування від 15 лютого 2016 року, за яким [PERSON] подарувала своїй доньці [PERSON] 1/3 частини квартири [ADDRESS] , яка належала дарувальниці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, є обґрунтованими. Суд враховує, що [PERSON] після ухвалення рішення про стягнення з неї заборгованості вже відчужувала інше належне їй майно своєму чоловіку [PERSON] . Проте постановою Чернігівського апеляційного суду від 02 січня 2020 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 07 квітня 2020 року, у справі № 750/37/19, договір дарування житлового будинку на [ADDRESS] , загальною площею 35,3 кв.м, житловою - 19,2 кв.м із надвірними будівлями та спорудами, укладений між [PERSON] та [PERSON] 01 вересня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Матвієнко О. В., зареєстрований у реєстрі за № 1861, - визнано недійсним. Визнаючи вказаний договір недійсним, суд виходив із того, що дії [PERSON] щодо укладення договору дарування житлового будинку зі своїм чоловіком [PERSON] , направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до члена власної сім?ї з метою збереження цього майна та убезпечення від звернення виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення з неї грошових коштів. При укладенні 01 вересня 2017 року оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, оскільки дарування [PERSON] належного їй житлового будинку своєму чоловікові [PERSON] , при наявності боргових відносин між [PERSON] та [PERSON] , вказують на те, що спірний правочин вчинено з метою ухилитись від виконання в майбутньому судового рішення про стягнення грошових коштів із [PERSON] . Відповідачі заявили про застосування строку давності до вимоги про визнання недійсним договору дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] і [PERSON] 15 лютого 2016 року, оскільки [PERSON] звернувся до суду із позовом 03 липня 2020 року, а отже, пропустив встановлений законом трирічний строк для звернення до суду із такою вимогою. Верховний Суд, дійшовши висновку про обґрунтованість вимог щодо визнання оспорюваних договорів недійсними, у постанові від 26 травня 2021 року зазначив, що для правильного вирішення вимог у частині визнання договору дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] і [PERSON] 15 лютого 2016 року, мають значення обставини, коли позивач довідався чи міг довідатись про укладення оспорюваного договору. За змістом статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у даній справі. Відповідно до пункту 48 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. N 1141 (у редакції, чинній станом на 15.02.2016), інформація з Державного реєстру прав залежно від зазначених параметрів пошуку формується за суб`єктом права чи за об`єктом нерухомого майна. Інформація з Державного реєстру прав, що формується за суб`єктом права, містить усі відомості про державну реєстрацію права власності та інших речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав щодо запитуваного суб`єкта, крім випадків, передбачених пунктом 49 цього Порядку. Інформація з Державного реєстру прав, що формується за об`єктом нерухомого майна, містить усі відомості про державну реєстрацію права власності та інших речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав щодо запитуваного об`єкта нерухомого майна, крім випадків, передбачених пунктом 49 цього Порядку. Інформація з Державного реєстру прав, що формується за таким об`єктом нерухомого майна, як багатоквартирний житловий будинок, містить усі відомості про державну реєстрацію права власності на квартири, житлові та нежитлові приміщення, розташовані у запитуваному багатоквартирному житловому будинку, крім випадків, передбачених пунктом 49 цього Порядку. Згідно з пунктом 49 Порядку інформація з Державного реєстру прав, що містить відомості про реєстраційний номер облікової картки платника податків, серію та номер паспорта громадянина України, надається виключно особі, якої вони стосуються, крім випадків надання інформації посадовим особам органів державної влади, органів місцевого самоврядування, судів, органів внутрішніх справ, органів прокуратури, органів Служби безпеки, Національної поліції, Національного антикорупційного бюро, Національного агентства з питань запобігання корупції, Національного банку, адвокатів, нотаріусів у зв`язку із здійсненням ними повноважень, визначених законом. Отже, як до укладення оспорюваного договору, так і після (15 червня 2016 року) у позивача не було жодних перешкод для отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про нерухоме майно, яке боржникові належало на праві власності та було відчужене за цим договором. За змістом пункту першого частини другої статті 11, частини другої статті 509 ЦК України зобов`язання виникають, зокрема, з договорів та інших правочинів. Доводи позивача про те, що його право на оспорення укладених [PERSON] договорів про відчуження майна виникло лише після ухвалення судового рішення про стягнення боргу за розпискою, яка була оформлена 02 жовтня 2013 року, прямо суперечать зазначеним нормам закону та висновкам Верховного Суду в даній справі, за якими право на захист порушеного права виникає не лише з рішення суду про стягнення боргу, а й з наявності самої заборгованості. Як убачається з обставин справи, [PERSON] повинна була повернути отримані у позивача грошові кошти 31 грудня 2014 року. Відтак, [PERSON] , будучи обізнаним з 01 січня 2015 року про порушення відповідачем боргового зобов`язання, міг і повинен був довідатися про наявне у боржника майно та вчинені нею угоди, спрямовані на його відчуження з метою уникнення виконання свого грошового зобов`язання. До того ж, позивач вимогу про виплату боргу направив [PERSON] 06 січня 2016 року. Таким чином, враховуючи те, що [PERSON] звернувся з даним позовом про визнання договору дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS] від 15 лютого 2016 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON] , лише у липні 2020 року, у задоволенні позову належить відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності до такої вимоги.

Outcome: dismissed