Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-31 00:00:00

У квітні 2019 року звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом про визначення частки та визнання права власності в порядку спадкування. Свої вимоги мотивував тим, що після смерті його батька [PERSON] відкрилась спадщина, що складається з частини земельної ділянки площею 0,0733га, яка знаходиться в [ADDRESS], цільове призначення для ведення садівництва, кадастровий номер 3222482000:05:003:0362. Державний акт на право власності був виданий на дві особи: [PERSON] та [PERSON] без визначення часток у праві спільної власності. За життя його батько склав заповіт, яким все своє майно заповідав йому. У встановлений законом він звернувся до нотаріальної контори, тому спадщину прийняв. Інших спадкоємців, які мають обов`язкову частку у спадщині, немає. Нотаріус своєю постановою відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказану частку земельної ділянки, оскільки не можливо визначити розмір часток в праві спільної сумісної власності, що належить співвласникам. Враховуючи викладене, просив визначити, що частка [PERSON] , яким помер [INFO] , та [PERSON] у праві спільної сумісної власності є рівними та складають по 1/2 частині кожний на земельну ділянку площею 0,0733га, яка знаходиться в [ADDRESS], цільове призначення для ведення садівництва, кадастровий номер 3222482000:05:003:0362; визнати за ним право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0733га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], цільове призначення для ведення садівництва, кадастровий номер 3222482000:05:003:0362. У судове засідання позивач не з`явився. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позов задоволити у повному обсязі. Представник [PERSON] , представники Першої Київської державної нотаріальної контори, Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, СТ «Оріон» не з`явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи, відзиву та письмових заперечень до суду не надходило. Відповідно до ч. 2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про задоволення заявлених позовних вимог з огляду на наступне. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації смерті в м.Києві Управління державної реєстрації ГТУЮ у м.Києві. [PERSON] доводився батьком [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження № [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Вишгородською селищною радою Київської області. Як встановлено ч.1, 2, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З матеріалів спадкової справи №737/2016 до майна померлого [PERSON] вбачається, що спадкоємцем першої черги після його смерті є його син - [PERSON] , який у встановлений законодавством строк подав заяву про прийняття спадщини. За життя [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно заповідав [PERSON] , посвідчений 10 серпня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. Інших спадкоємців судом не встановлено. Як вбачається із статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст. 1220, ч. 3 ст.1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Як вбачається з матеріалів спадкової справи після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається в тому числі з частини земельної ділянки 0,0733га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], цільове призначення для ведення садівництва, кадастровий номер 3222482000:05:003:0362. На інше спадкове майно позивачу [PERSON] видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Постановою державного нотаріуса Першої Київської державної нотаріальної контори від 19 вересня 2016 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0733га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], цільове призначення для ведення садівництва, кадастровий номер 3222482000:05:003:0362, у зв`язку з тим, що неможливо визначити розмір часток в праві спільної сумісної власності. Судом також встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на підставі державного акту (серія ЯД №686727) належить право власності на земельну ділянку площею 0,0733га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], цільове призначення для ведення садівництва, кадастровий номер 3222482000:05:003:0362. При цьому розмір часток та правовстановлюючому документі не визначено. Норма ч. 1, ч. 2ст. 355 ЦК України прописує, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності, при цьому, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За змістом ч. 1ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно ч. 4, 5ст. 89 ЗК України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Частиною 4 ст. 120 Земельного Кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. З матеріалів справи вбачається, що спадкодавець [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності володіли в річних частинах земельною ділянкою площею 0,0733га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], цільове призначення для ведення садівництва, кадастровий номер 3222482000:05:003:0362, однак розміри ідеальних часток кожного із співвласників визначені не були, тому суд приходить до висновку, що для рівного та найбільш оптимального розподілу часток у праві власності та для подальшого визнання права власності у порядку спадкування після смерті [PERSON] необхідно визначити, що частки у праві спільної сумісної власності є рівними та складають по Ѕ частині кожній на земельну ділянку площею 0,0733га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], цільове призначення для ведення садівництва, кадастровий номер 3222482000:05:003:0362. Згідно ст.ст.1216,1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Спадкування здійснюється за заповітом або законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Відповідно до роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладених в листі «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 відповідно дост.1226ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасники спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Згідно п. 5Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Відповідно до змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. За змістом ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ст. 1226 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Тому, оскільки позивач по справі, як спадкоємець за заповітом, прийняв спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] - до нього перейшли всі права та обов`язки, що належали померлому на момент смерті. Як уже було встановлено судом, на момент смерті йому належали на власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0733га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], цільове призначення для ведення садівництва, кадастровий номер 3222482000:05:003:0362. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість вимог позивача про визнання за ними права власності на Ѕ частину земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом, оскільки таке право спадкодавця підтверджене наявними в матеріалах справи доказами, і тому позов підлягає задоволенню. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст.16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, враховуючи викладені вище обставини, оцінивши докази, зібрані у справі, в їх сукупності, те, що в обґрунтування своїх позовних вимог позивач надав суду належні та допустимі докази, довів суду їх переконливість, а також обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved