Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

У липні 2014 року ПАТ КБ «Надра» звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 51/МК/42/2007-980 від 27.03.2007 року в розмірі 82239 грн. 05 коп., мотивуючи свої вимоги неналежним виконанням відповідачами умов договорів. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 31 липня 2014 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з [PERSON] 59019 грн. 32 коп. заборгованості за кредитним договором від 27.03.2007 року № 51/МК/42/2007-980, до складу якого входить: 46882 грн. 39 коп. заборгованості по тілу кредиту, 8789 грн. 34 коп. заборгованості по відсотках за користування кредитом, 3347 грн. 59 коп. штрафу за прострочення строків сплати мінімального необхідного платежу, в іншій частині позову відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Надра» просить рішення суду скасувати через порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, задовольнивши позовні вимоги в повному розмірі. Позивач вказує, що п. 1.3 Кредитного договору передбачено строк повернення кредитних коштів, з порушенням якого банк має право застосувати передбачені штрафні санкції. Також позивач вказує, що кредитні зобов'язання припиняються його виконанням, що передбачено ст. 599 ЦК України, жодним пунктом договору не передбачено, що він припиняє свою дію після закінчення встановленого в п. 1.3 кредитного договору, а тому відсутні підстави застосування строку позовної давності, оскільки договір не припинив своєї дії. Крім того, позивач посилається на п. 5.2, 5.3 договору поруки, яким визначено дію даного договору - до припинення зобов'язання, а тому, на думку позивача, висновки суду про припинення даного договору є неправомірними. В письмовому запереченні, поданому до апеляційного суду, [PERSON] просить рішення суду залишити без змін, посилаючись на відсутність повного розрахунку заборгованості. У судове засідання сторони, будучи повідомленими належним чином про час і місце розгляду, не з'явились. Заслухавши суддю-доповідача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 27 березня 2007 року між ВАТ комерційний банк «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 51/МК/42/2007-980, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 87000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19% річних із кінцевим терміном повернення 22 березня 2012 року. З метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання між [PERSON] та Банком 27 березня 2007 року було укладено договір поруки. 29 грудня 2010 року між позивачем та [PERSON] укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 27 березня 2010 року. [PERSON] зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконувала, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка, за доводами позивача, станом на 14 травня 2014 року становила 82239 грн. 05 коп., до складу якої входить: 46882,39 грн. - непогашений кредит, 8789,34 грн. - несплачені відсотки, 23219,73 грн. - пеня за прострочення строків виконання зобов'язань, 3347,59 грн. - штраф за прострочення строків сплати мінімального необхідного платежу, що підтверджується розрахунком (а.с. 6-8). Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] в порушення вимог Закону та договору зобов'язання виконувала неналежним чином, що є підставою для стягнення з неї боргу, виключивши при цьому із суми боргу пеню у зв'язку із застосуванням до цієї вимоги річного строку позовної давності. Висновки суду першої інстанції щодо необхідності задоволення вимог про стягнення суми основного боргу (кредиту), відсотків за користування кредитними коштами та штрафу, які визнані відповідачем [PERSON], відповідають встановленим по справі обставинам, вимогам закону та ґрунтуються на досліджених доказах, які надані позивачем. Вимоги апеляційної скарги про скасування рішення суду підлягають частковому задоволенню, саме в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені. Відмовляючи в цій частині позовних вимог суд послався на те, що відповідно до п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) і вважав, що позовна давність минула, оскільки кінцевим строком повернення кредиту є 22 березня 2012 року. Такі висновки не є цілком правильними. Як вбачається з розшифровки суми заборгованості по кредиту (а.с. 6-8) 760 грн. пені за прострочення сплати мінімального платежу, який визначений додатковою угодою № 1 від 29.12.2010 р. (а.с. 13-22), нараховані за період з 14.05.2013 року по 25.04.2014 року. Кредитний договір не розірваний, відповідач [PERSON] продовжує користуватись кредитними коштами, відповідно, зобов'язана виконувати умови договору та додаткових угод до договору. З позовом позивач звернувся в червні 2014 року, отже вимоги про стягнення неустойки, у даному випадку пені, підлягають задоволенню в межах річної позовної давності, тобто з червня 2013 року. Згідно з наданим позивачем розрахунком (а.с. 8) сума пені за прострочення сплати мінімального платежу у вказаний період становить 730,95 грн. Щодо іншої частини вимог про стягнення пені, то вони правильно не задоволені судом, оскільки з наданих позивачем розрахунків неможливо достовірно встановити період, за який період така неустойка нарахована. Не можуть бути підставою для скасування рішення і доводи позивача щодо порушення судом норм матеріального права при вирішення позовних вимог до поручителя. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатись як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями або годинами. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватись з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі. Дана правова позиція викладена в п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5. Враховуючи п. 5.3 договору поруки, п. 1.3 кредитного договору, доводи апелянта про неправомірність суду щодо відмови у задоволенні позову до [PERSON], який є поручителем, з підстав припинення договору поруки, є безпідставними, оскільки спростовується вищенаведеним. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача належить стягнути судові витрати, у даному випадку судовий збір, пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги, що становить 7,30 грн.

Outcome: partial