Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-12 00:00:00

У липні 2017 р. Акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 36 253,48 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 16.01.2014 р. між Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) та [PERSON] було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н (далі - Генеральна угода) про надання кредиту у розмірі 14 500,79 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач умови Договору виконав в повному обсязі, проте відповідач платежі належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 11.06.2017 р. за ним виникла заборгованість у загальній сумі 36 253,48 грн., яку до теперішнього часу не погашено. Позивач у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. 13.02.2020 р. відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлен належним чином. Раніше - подав відзив на позовну заяву з якої вбачається, що він із розрахунком банку не погоджується, грошові кошти у розмірі 14 500,00 грн. за генеральною угодою він не отримував, також вважає, що банк розраховуючи суму боргу не врахував строк давності з нарахування пені та штрафних санкцій, а також не враховані дані про погашення ним заборгованості за договором від 2007 року. Зазначає, що йому був наданий кредитний ліміт у ПАТ «ПриватБанк» у розмірі 5 000,00 грн. з терміном погашення 1 рік. Вказану суму ним було майже сплачено 14.03.2008 року із залишком боргу 500,00 грн., на яку банк почав нараховувати штрафні санкції. У січні 2014 року його запросили до ПАТ «ПриватБанк» та його співробітники запропонували укласти генеральну угоду реструктуризації для погашення заборгованості. Однак на той час сума боргу дорівнювала 1 930,00 грн., а не як 14 500,00 грн. Він підписав документи, які були надані йому співробітниками банку, проте не пам`ятає щоб ставив підпис під отримання 14 500,000 грн. Твердження позивача, що він отримав грошові кошти у розмірі 14 500,00 грн. під обов`язок повернути в строк до 31.06.2016 року є безпідставними. Зазначає, що згідно наданому позивачем розрахунку він здійснив оплату у розмірі 2 400,00 грн. 10.04.2014 року та 23.05.2014 року - 800,00 грн. для повного погашення заборгованості за кредитним договором від 2007 року. Таким чином, він повністю погасив суму боргу з урахуванням нарахованої йому пені. Крім цього вважає, що розрахунок в частині нарахування суми процентів у розмірі 6 861,52 грн. є безпідставними, оскільки нарахування проводились поза договірних відносин. У зв`язку з вищевикладеним у задоволенні позовних вимог просив відмовити, застосувати строк позовної давності (а.с.59-60). Представником АТ КБ «ПриватБанк» надано відповідь на відзив з якої вбачається, що банк та відповідач 16.01.2014 року уклали генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг по кредитному договору від 14.08.2007 року. Тобто 16.01.2014 року відповідач, маючи невиконані кредитні зобов`язання, за якими ним неодноразово були порушені строки та порядок погашення заборгованості, за власним бажанням звернувся до Банку з метою створення сприятливих умов для виконання зобов`язання по вищевказаним кредитним договором. Банком, пішовши на зустріч відповідачу, погоджено підписання Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та списання частини заборгованості за вказаним договором. Загальна сума заборгованості після підписання договору реструктуризації складала 14 500,00 грн. Генеральною угодою сторони погодили новий строк погашення заборгованості, а саме: з 16.01.2014 по 31.01.2016 року, розмір заборгованості, розмір відсоткової ставки, порядок і спосіб внесення платежів на погашення заборгованості, а саме шляхом відкриття картрахунку та встановлення кредитного ліміту на платіжну карту у розмірі загальної суми заборгованості. Генеральна угода між відповідачем та банком передбачає зобов`язання боржника повернути кредитні кошти до 31.01.2016 року. З огляду на те, що Генеральна угода не була виконана достроково, розірвана чи змінена, а також те, що генеральна угода не виконувалась належним чином до 31.01.2016 року, вона продовжує діяти і до сьогодні, тому твердження відповідача стосовно неправомірного нарахування відсотків за користування кредитом є необґрунтованими (а.с.65-67). Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 16.01.2014 р. між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до якої [PERSON] отримав кредит у розмірі 14 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.6). Згідно ст.1054 ЦК України по кредитному договору банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 та 3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Оскільки позичальник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, станом на 11.06.2017 р. виникла заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» в загальній сумі - 36 253,48 грн., яка складається з: 12 036,18 грн. - заборгованість за кредитом; 6 861,52 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 949,70 грн. - штраф, відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди, 15 406,08 грн. - заборгованість за комісією. Отже, оскільки відповідачем зобов`язання не виконано в повному обсязі, позовні вимоги підлягають задоволенню, але не в повному обсязі. Так, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, відповідно до ст. 256 ЦК України. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Розраховуючи суму відсотків з урахуванням строку позовної давності, суд виходить з того, що сума відсотків, що підлягає стягненню з відповідача складає 6 487, 5 грн. з вирахуванням суми за накопичувальним підсумком, що склалась по червень 2014 року включно ( 6 861,52 - 374,02=6 487,5). Що стосується вимог про стягнення заборгованості по комісії у сумі 15 406,08 грн., то суд вважає за необхідне в їх задоволенні відмовити, виходячи з наступного. Так, з заяви, що є кредитним договором та Генеральної умови суд не вбачає посилань на врегулювання питань комісійної винагороди банку. Більше того, суд вважає цю суму необгрунтованою сумою і такою, що направлена на порушення прав позичальника При цьому суд зазначає, що у рішенні від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Згідно статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року №6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком в кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта, є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту. Таких правових позицій дотримується Верховний Суд в своїй постанові від 27.11.2019 року, справа № 522/18855/16, провадження № 61-10934св19. Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам відповідно до ст.141 ЦПК України (56,47 % сплаченої суми судового збору).

Outcome: partial