Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «Діамантбанк» про визнання дій неправомірними, встановлення правочину нікчемним та зобов'язання вчинити дії. Свої вимоги мотивує тим, що 01 квітня 2015 року між нею та ПАТ «Діамантбанк» було укладено Договір про іпотечний кредит №15-03-31-004724, відповідно до умов якого вона отримала у відповідача грошові кошти у розмірі 729 000,00 гривень, строком до 31.03.2025 року, зі сплатою відсотків за користування Кредитом в розмірі 16,5% річних в порядку, передбаченому Кредитним договором. Зазначила, що вона належним чином та в повному обсязі виконувала взяті на себе зобов'язання протягом строку дії Кредитного договору, однак Банк, листом №6031/48.1/1-48 від 15.05.2015 року повідомив про зміну процентної ставки з 16,5% річних на 30% річних та надалі, листом №6908/48.1/1-48 від 03.06.2015 року повторно повідомив про таке власне рішення, зазначивши, що «було прийнято рішення про зміну процентної ставки з існуючої 16,5% на нову 27% в разі явки до 13 червня 2015 для підписання Додаткової угоди до Кредитного договору та Договору про внесення змін до Іпотечного договору, а в разі неявки з 15 червня 2015 року відсоткову ставку автоматично буде змінено на 30%». Позивачка вказала, що 11.06.2015 року вона повідомила відповідача, що одностороння зміна процентної ставки за кредитним договором незаконна відповідно до законодавства та самого договору, відтак розцінює вищезазначені листи банку як пропозицію про укладення додаткової угоди до кредитного договору щодо зміни процентної ставки, яка є неприйнятною для неї. Крім того, зазначила, що нею 15.06.2015 року була подана заява до ПАТ «Діамантбанк», в якій остання просила зарахувати 84 069,00 грн. (які знаходилися на поточному рахунку Позичальника) в якості погашення кредитної заборгованості, з яких 12 439,82 грн. - як плановий строковий платіж на 01.07.2015 р., решта 71 629,18 грн. - як дострокове погашення кредиту, однак 02.07.2015 року вона дізналася про те, що з її поточного рахунку Банком було самостійно списано суму в розмірі 18 292,25 грн., в якості сплати ануїтетного платежу згідно договору про іпотечний кредит №15-03-31-004724 від 01.04.2015 року. Уточнивши позовні вимоги, посилаючись на те, що відповідач неправомірно підвищив процентну ставку по кредиту, ігноруючи умови кредитного договору, [PERSON] просила визнати неправомірними дії ПАТ «Діамантбанк» стосовно односторонньої зміни розміру процентної ставки за користування кредитом з 15 червня 2015 року до 30 % річних за договором про іпотечний кредит №15-03-31-004724 від 01.04.2015 р., укладеним між нtю та ПАТ «Діамантбанк», визнати недійсними односторонні правочини ПАТ «Діамантбанк» щодо зміни процентної ставки до 30 % річних за Договором про іпотечний кредит, вчинених у вигляді листів ПАТ «Діамантбанк» №6031/48.1/1-48 від 15.05.2015 р. та №6908/48.1/1-48 від 03.06.2015 р. на адресу [PERSON], встановити нікчемність п. 1.8 Договору про іпотечний кредит №15-03-31-004724 від 01.04.2015 р., зобов'язати ПАТ «Діамантбанк» припинити дії з нарахування процентів за користування кредитними коштами за Договором про іпотечний кредит із застосуванням процентної ставки 30% річних, зобов'язати ПАТ «Діамантбанк» здійснити перерахунок заборгованості за Договором про іпотечний кредит, виходячи з 16,5% річних за користування кредитними коштами та стягнути судовий збір. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року, не виходячи до нарадчої кімнати, було залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог Державну іпотечну установу. У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, з тих же підстав просили його задовольнити. Представники відповідача у судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити у його задоволенні. Пояснили, що сторони у п.1.8 кредитного договору взаємно погодили відкладальну обставину, у разі настання якої, розмір процентної ставки може змінюватися на іншу фіксовану у разі настання події, незалежно від волі сторін цього Договору, яка має вплив на вартість кредитних ресурсів кредитора, а саме - у випадку та з дати неприйняття Державною іпотечною установою до відступлення прав вимоги до [PERSON] за Кредитним договором або їх зворотнього відступлення ПАТ «Діамантбанк». Вказали, так як листом Державна іпотечна установа повідомила про відмову від набуття права вимоги за договором, у зв'язку з відсутністю вільного залишку ліміту для здійснення операцій з рефінансування банку, це стало наслідком застосування до позивача відкладальної обставини за Кредитним договором, яка передбачала збільшення процентної ставки, що змінилася на діючу у ПАТ «Діамантбанк», а тому зміна процентної ставки за своєю правовою природою не є односторонньою ( а.с. 66-70). Представник третьої особи у судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення позивача та представника позивача, представників відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 01 квітня 2015 року між [PERSON] та ПАТ «Діамантбанк» було укладено Договір про іпотечний кредит №15-03-31-004724 (а.с. 8-15). Відповідно до п. 1.1.-1.2. договору позивачка отримала у відповідача грошові кошти у розмірі 729 000,00 гривень, строком до 31.03.2025 року, зі сплатою відсотків за користування Кредитом в розмірі 16,5% річних в порядку, передбаченому Кредитним договором. У позовній заяві позивачка вказувала, що вона належним чином та в повному обсязі виконувала взяті на себе зобов'язання протягом строку дії Кредитного договору та сплачувала, визначену пунктами 1.6, 2.4, 2.5 Кредитного договору та Графіку погашення іпотечного житлового кредиту суму в розмірі 12 439,82 грн. щомісячно, при цьому здійснивши декілька дострокових платежів. Однак Банк, листом №6031/48.1/1-48 від 15.05.2015 року повідомив [PERSON] про зміну процентної ставки з 16,5% річних на 30% річних (а.с. 19). Крім того, листом №6908/48.1/1-48 від 03.06.2015 року ПАТ «Діамантбанк» повторно повідомив позивачку про рішення щодо зміни процентної ставки, зазначивши, що «було прийнято рішення про зміну процентної ставки з існуючої 16,5% на нову 27% в разі явки до 13 червня 2015 для підписання Додаткової угоди до Кредитного договору та Договору про внесення змін до Іпотечного договору, а в разі неявки з 15 червня 2015 року відсоткову ставку автоматично буде змінено на 30%» (а.с. 20). 11.06.2015 року [PERSON] повідомила відповідача, що одностороння зміна процентної ставки за Кредитним договором незаконна відповідно до законодавства та самого договору, відтак розцінює вищезазначені листи Банку як пропозицію про укладення додаткової угоди до Кредитного договору щодо зміни процентної ставки, яка є неприйнятною для неї (а.с. 21-22). З метою належного виконання зобов'язань за Кредитним договором, позивачка 15.06.2015 року подана заява до Банку, в якій остання просила зарахувати 84 069,00 гривень (які знаходилися на поточному рахунку Позичальника) в якості погашення кредитної заборгованості, з яких 12 439,82 грн. - як плановий строковий платіж на 01.07.2015 р., решта 71 629,18 грн. - як дострокове погашення Кредиту (а.с. 23). Однак, 02.07.2015 року позивачка дізналася про те, що з її поточного рахунку Банком було самостійно списано суму в розмірі 18 292,25 грн. З роздруківки системи «Інтернет-банкінг» та «прінт-скрін» зі сторінки інтернет сайту ПАТ «Діамантбанк» про облік кредитної інформації вбачається, що вищезазначена транзакція була проведена 01.07.2015 р. в якості «сплати ануїтетного платежу згідно Договору про іпотечний кредит №15-03-31-004724 від 01.04.2015 р. (а.с. 24-25). Як на підставу своїх вимог позивачка посилається на те, що відповідач у порушення умов договору в односторонньому порядку змінив процентну ставку за договором. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1ст. 651 ЦК України зміна договору допускається тільки за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається з кредитного договору, сторони погодили порядок нарахування процентів та повернення Кредиту відповідно до пунктів 2.4, 2.5 та 1.6 договору. Відповідно до пункту 1.6 Кредитного договору детальний розпис загальної вартості платежів по цьому Договору, що включає в себе суму щомісячних платежів по поверненню Кредиту, відсотків, інших супутніх платежів та розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної відсоткової ставки, перелік витрат, що пов'язані з наданням Позичальнику супутніх послуг третіми особами та виникненням у нього інших фінансових зобов'язань, визначається цим Договором та Додатком № 1 до цього Договору. Згідно п. 1 статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. У пункті 1.7 Кредитного договору зазначено, що тип відсоткової ставки за цим Договором - фіксована. Так, згідно з п. 3 статті 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Вищезазначені положення ЦК України кореспондуються з положеннями статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», яка визначає, що банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. Таким винятком щодо права на односторонню зміну положень кредитного договору є положення пунктів 4, 5, 6 статті 1056-1 Цивільного кодексу України, які передбачають правила застосування змінюваної процентної ставки. Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі, зокрема, про: г) тип відсоткової ставки. Відповідно до пунктів 2.1.2 та 2.4 Інформаційного повідомлення для ознайомлення з умовами кредитування фізичних осіб від 23.03.2015 р. процентна ставка за кредитом є фіксованою та становить 16,5% річних ( а.с. 30). Згідно п. 2.3 Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» у разі, якщо окремі умови кредитування діятимуть протягом не всього строку користування кредитом, банки мають обов'язково ознайомити споживача з умовами, а також зі строком, протягом якого діятимуть такі умови, та з порядком інформування споживача про їх зміну. Як пояснила у судовому засіданні позивачка, інформації щодо того, що процентна ставка 16,5% буде діяти не протягом усього строку Кредитного договору була відсутня в Інформаційному повідомленні Банку та представники відповідача їй про це не повідомляли. Пунктом 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 №5 роз'яснено, що при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. У своїх листах від 15.05.2015 р. та 03.06.2015 р. Банк посилався на п. 1.8 Кредитного договору як на підставу зміни діючої фіксованої процентної ставки. Так, відповідно до п. 1.8 Кредитного договору «В разі настання події, незалежної від волі Сторін цього Договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів Кредитора, а саме: - у випадку та з дати неприйняття Державною іпотечною установою до відступлення прав вимоги до Позичальника за цим Договором або їх зворотного відступлення Кредитору, відсоткова (процентна) ставка, вказана в п. 1.1. цього Договору, автоматично змінюється на діючу у Кредитора станом на таку дату відсоткову ставку за користування іпотечними житловими кредитами для фізичних осіб, про що Кредитор письмово, рекомендованим листом, повідомляє Позичальника та надає документи, що підтверджують настання події, яка стала підставою для зміни відсоткової ставки за користування Кредитом за цим Договором, протягом 1 (робочого) дня з дати отримання Кредитором письмової інформації про настання вказаної події». У судовому засіданні представники відповідача зазначали, що ПАТ «Діамантбанк» в рамках умов Генерального договору, направило до Державної іпотечної установи лист з пропозицією передачі до них прав вимоги за Кредитним договором (а.с. 91-92). Листом від 30.04.2015 року Державна іпотечна установа повідомила про відмову від набуття права вимоги за договором, у зв'язку з відсутністю вільного залишку ліміту для здійснення операцій з рефінансування банку (а.с. 93), а тому це стало наслідком застосування до позивача відкладальної обставини за Кредитним договором ( п.1.8), яка передбачала збільшення процентної ставки, що змінилася на діючу у ПАТ «Діамантбанк». Однак дані посилання представників відповідача, суд не бере до уваги, оскільки в Інформаційному повідомленні, яке було надано позивачу відсутня будь-яка інформація про залежність розміру процентної ставки від дій третіх осіб, зокрема, Державної іпотечної установи. Крім того, ні в Інформаційному повідомленні, ні в Кредитному договорі не зазначено про обов'язковість відступлення прав вимоги за Кредитним договором ДІУ. Кредитним договором передбачається лише потенційна можливість Кредитора на таке відступлення (пункти 1.9, 5.1.13, 5.2.3, 8.1, 8.2). Також представниками ПАТ «Діамантбанк» не надано доказів остаточної відмови Державної іпотечної установи від прийняття відступлення прав за Кредитним договором, оскільки у їх листі від 30.04.2015 року зазначено: «що зазначені іпотечні кредити можуть бути рефінансовані ДІУ в найближчий час після погодження Наглядовою радою ДІУ розміру ставки рефінансування іпотечних кредитів та за умови відповідності параметрам рефінансування, які будуть діяти на момент надання банком пропозиції щодо відступлення прав вимоги за іпотечним договором (а.с. 93). Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частина друга цієї ж статті встановлює, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Частиною першою ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Таким чином, п. 1.8 Кредитного договору, на який Банк посилається як на підставу для односторонньої зміни процентної ставки є нікчемним, оскільки суперечить частині 3 статті 1056-1 Цивільного кодексу України та згідно якої прямо встановлена нікчемність такої умови договору. Отже, ПАТ «Діамантбанк» в односторонньому порядку, в порушення умов договору і чинного законодавства, підвищив кредитну ставку за Договором про іпотечний кредит №15-03-31-004724 від 01.04.2015 року. Враховуючи вищевикладене, права позивача підлягають захисту шляхом застосування наслідку нікчемності пункту правочину, а саме зобов'язання відповідача здійснити перерахунок заборгованості за договором з 15 червня 2015 року, виходячи з 16, 5% річних за користування кредитними коштами. Щодо позовних вимог про визнання недійсними односторонні правочини ПАТ «Діамантбанк» щодо зміни процентної ставки до 30 % річних за Договором про іпотечний кредит, вчинених у вигляді листів ПАТ «Діамантбанк» №6031/48.1/1-48 від 15.05.2015 р. та №6908/48.1/1-48 від 03.06.2015 р. на адресу [PERSON], суд вважає, що слід відмовити у цій частині виходячи з наступного. Позивачка у позовній заяві, посилаючись на норми ст. 203, 215 ЦК України просила визнати недійсними правочини ПАТ «Діамантбанк» щодо зміни процентної ставки до 30 % річних за Договором про іпотечний кредит, вчинених у вигляді листів ПАТ «Діамантбанк» №6031/48.1/1-48 від 15.05.2015 р. та №6908/48.1/1-48 від 03.06.2015 р. на адресу [PERSON]. Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом,або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Вищезазначені спірні заяви ПАТ «Діамантбанк» №6031/48.1/1-48 від 15.05.2015 р. та №6908/48.1/1-48 від 03.06.2015 р. на адресу [PERSON] не відповідають зазначеним вимогам закону, оскільки зміст договору становить, зокрема, ціна договору, строк договору, набрання ним чинності, момент укладання договору, підстави для зміни або розірвання договору, відповідальність сторін за його невиконання, предмет договору, тощо. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержанняв момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Аналізуючи наведені положення закону та беручи до уваги підстави та юридичні наслідки подання спірної заяви, суд дійшов висновку, що спірні листи за своєю правовою природою не є правочином, а тому вимоги про визнання їх недійсними безпідставними. Зазначене визначено в узагальненні Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Таким чином, не підлягають і задоволенню вимоги про застосування наслідків недійсності вказаних листів, а саме зобов'язати ПАТ«Діамантбанк» припинити дії з нарахуванню процентів із застосуванням процентної ставки 30 % річних, (повернення сторін до попереднього становища), що могло би бути предметом доказування у справі у випадку підтвердження обставин недійсності саме правочину. Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково. На підставі викладеного та

Outcome: partial