Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

У квітні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Юнісон» звернулося до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , у якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Кредитним договором № SA-000246 від 11 березня 2015 року у розмірі 65 503,56 грн. та судовий збір. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 11 березня 2015 року між ПАТ «Банк «Юнісон» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № SA-000246, відповідно до умов якого, банк надав відповідачу кредит в сумі 30 000,00 грн., а відповідач зобов`язався сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 20 (двадцять) відсотків річних та повернути кредит банку шляхом здійснення фіксованих платежів кожного місяця 11 числа починаючи з 11 квітня 2015 року відповідно до Додатку № 1 до Кредитного договору. Вказує, що кредит надавався на строк до 11 березня 2018 року включно, та у зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань, 26.05.2017 банк звернувся до нього з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплатою процентів за користування ними та інших платежів. Зазначає, що станом на дату подання позовної заяви вимоги банку не були виконані, а порушення умов за Кредитним договором не були усунені позичальником. Стверджує, що станом на 26 лютого 2018 року заборгованість відповідача за Кредитним договором становить 65 503,56 грн., з яких: 862,96 грн. - заборгованість за кредитом; 20 912,26 грн. - прострочена заборгованість за кредитом (відповідно до п/п. 2.1.1 п. 2.1 розділу 2 Кредитного договору); 180,25 грн. - заборгованість за процентами (відповідно до п.2.2 розділу 2 Кредитного договору); 8 473,83 грн. - прострочена заборгованість за процентами (відповідно до п. 2.2 розділу 2 Кредитного договору); 20 700,00 грн. - прострочена заборгованість за комісіями (відповідно до п/п. 2.5.1 п. 2.5 розділу 2 Кредитного договору); 5 165,53 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту (відповідно до п. 7.1 розділу 7 Кредитного договору); 2 238,79 грн. - пеня за прострочення сплати процентів (відповідно до п. 7.1 розділу 7 Кредитного договору); 5 469,94 грн. - пеня за прострочення сплати комісії (відповідно до п. 7.1 розділу 7 Кредитного договору); 1 500,00 грн. - штраф (відповідно до п. 7.2 розділу 7 Кредитного договору). З урахуванням викладеного вище просить суд позов задовольнити. 16.04.2018 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу передано до провадження судді Букіної О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21.05.2018 у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 24.10.2018 представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву у якій останній проти позовних вимог заперечував. Вказує, що сукупна вартість подорожчання кредиту становить 44 225,94 грн., що є не пропорційно завищеним порівняно із основною сумою боргу у розмірі 28 500,00 грн., в зв`язку із чим у відповідача виникає обов`язок сплатити суму розмірі 74 225,94 грн. Зазначає, що вказані умови кредитування у розумінні ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» є несправедливими, оскільки збільшують зобов`язання [PERSON] більше ніж вдвічі та вимагає від відповідача прикладення додаткових зусиль для погашення усієї суми кредиту. Посилається, що позовні вимоги щодо стягнення із [PERSON] суми боргу у розмірі 65 503,65 грн. є несправедливими з тих підстав, що містять вимоги про сплату суми процентів та штрафних санкцій, що є непропорційно великими (понад п`ятдесят відсотків від отриманої суми кредиту у 28 500,00 грн.) у разі невиконання нею зобов`язань за договором. Стверджує, що відповідач не погоджується із сумою боргу у розмірі 65 503,65 грн., оскільки нарахування позивачем процентів та штрафних санкцій є непропорційно завищеним поряд із отриманою нею сумою кредиту у розмірі 28 500,00 грн., що має наслідком погіршення становища [PERSON] та виникнення у неї боргових зобов`язань, що вдвічі перевищують основну суму кредиту. Крім того вказує, що позовні вимоги щодо стягнення пені за прострочення сплати кредиту у розмірі 5163,53 грн., комісії 5469.64 грн. та процентів 2238,79 грн., починаючи із квітня 2016 року, є безпідставними та не підлягають задоволенню, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності для пред`явлення даних вимог. Зазначає, що згідно із наданого банком розрахунку заборгованості в період із березня 2015 року по квітень 2016 року [PERSON] було, зокрема, сплачено 10 800,00 грн., які списані у якості комісії за забезпечення обслуговування кредитної заборгованості. Однак, зважаючи на незаконність стягнення банком комісії, сплачена позичальником вказана сума підлягає зарахуванню в рахунок погашення основної суми заборгованості та зменшення її розміру до 10 112,26 грн. (20 912,26 грн. прострочена заборгованість за кредитом - 10 800 грн. сплачених у якості комісії). Вказує, що незаконними є вимоги позивача про сплату штрафу у розмірі 1500 грн., оскільки штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за Кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Крім того [PERSON] не погоджується із врахуванням до боргових зобов`язань суми заборгованості за кредитом 20 912,26 грн. комісії та пені у розмірі 5 469,64 грн. за прострочення її сплати, оскільки п. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на час укладення Кредитного договору) кредитодавцю заборонялося встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії. які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Посилається, що оскільки умови Кредитного договору № БА-00246 від 11 березня 2015 року мають своїм наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, не відповідають вимогам справедливості та суперечать ст. ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», в силу чого даний правочин є недійсним, то позовні вимоги ПАТ «Банк «ЮНІСОН» про стягнення із [PERSON] заборгованості у розмірі 65 503,65 грн. за вказаним договором не підлягають задоволенню. З урахуванням викладеного вище просить суд у задоволені позовних вимог відмовити. 24.10.2018 представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано до суду зустрічну позовну заяву [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Банк «Юнісон» про визнання кредитного договору недійсним. Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що пунктом 2.5. Кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує Банку щомісячну комісію за забезпечення обслуговування кредитної заборгованості, яка сплачується щомісячно в розмірі 3% від суми кредиту. Згідно із п.п. 2.1.1. п. 2.1. Договору позичальник здійснює погашення Кредиту та сплату процентів за період користування Кредитом відповідно до п. 2.2. цього Договору та інших платежів передбачених цим Договором, шляхом здійснення фіксованих платежів кожного місяця 11 числа, починаючи з 11 квітня 2015 року відповідно до графіку здійснення платежів згідно з Додатком № 1 до цього Договору. Таким чином за умовами кредитного договору [PERSON] зобов`язана сплачувати щомісячно 3% (900 грн.) комісії за забезпечення обслуговування кредитної заборгованості та проценти у розмірі 20%, що збільшує розмір боргу із 30 000,00 грн. до 74 225,94 грн. Вказує, що відповідно до п. 13 наданого банком Детального розпису загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості кредиту подорожчання кредиту становить 44 225,94 грн., що є не пропорційно завищеним порівняно із основною сумою боргу у розмірі 28 500,00 грн., в зв`язку із чим у [PERSON] виник незаконний і необґрунтований обов`язок сплатити суму у розмірі 74 225,94 грн., з яких, зокрема, незаконна і необґрунтована комісія банку становить в розмірі 31500 грн. Такі умови Кредитного договору [PERSON] вважає незаконними та як наслідок, нарахування заборгованості за комісією у розмірі 20 700,00 грн. та пені у розмірі 5 469,64 грн. за прострочення її сплати, оскільки п. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на час укладення Кредитного договору) кредитодавцю заборонялося встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Вказує, що незаконними є вимоги позивача про сплату штрафу у розмірі 1500 грн., оскільки штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за Кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Стверджує, що умови Кредитного договору № SA-00246 від 11 березня 2015 року щодо здорожчання кредиту більше, ніж на 100 % та сплати комісії за обслуговування кредиту мають своїм наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, не відповідають вимогам справедливості та суперечать ст. ст. 11.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому підлягають визнанню недійсними, як такі, що обмежують права [PERSON] та погіршують її становище внаслідок виникнення додаткових боргових зобов`язань. З урахуванням викладеного вище просить суд визнати недійсним кредитний договір № SA-00246 від 11 березня 2015 року між ПАТ «Банк «Юнісон» та [PERSON] . Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 18.12.2018 зустрічну позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу термін для усунення недоліків. 14.03.2019 до суду подано зустрічну позовну заяву у новій редакції. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 14.03.2019 було прийнято до сумісного розгляду з позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Юнісон» до [PERSON] про стягнення заборгованості зустрічний позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Банк «Юнісон» про визнання кредитного договору недійсним. 31.07.2021 представником ПАТ «Банк «Юнісон» подано заяву про застосування строку позовної давності до вимог за зустрічним позовом. Вказує, що перед укладанням кредитного договору [PERSON] була ознайомлена про умови кредитування про, що свідчить її підпис на Детальному розпису загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості кредиту. Крім того, враховуючи те, що спірний Кредитний договір № SА-00246 був укладений між сторонами в березні 2015 року вважає, що строк на його оскарження (визнання недійсним) закінчився в березні 2018 року. Таким чином, беручи до уваги те, що кредитні правовідносини між учасниками судового процесу виникли з 11.03.2015, а позовна заява датована 22.10.2018, до даних правовідносин має бути застосовані наслідки спливу строку позовної давності. З урахуванням викладеного просить суд відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви у зв`язку із пропуском позовної давності. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 27.11.2019 було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду у судовому засіданні по суті. 03.06.2020 від ТОВ «Сіквеструм» надійшла до суду заяву про заміну позивача у справі із ПАТ «Банк «Юнісон» на ТОВ «Сіквеструм» у зв`язку із переходом від ПАТ «Банк «Юнісон» до ТОВ «Сіквеструм» прав вимоги за кредитним договором № SА-00246 від 11.03.2015. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва яка занесена до протоколу судового засідання від 18.06.2020 у справі було замінено позивача ПАТ «Банк «Юнісон» на його правонаступника ТОВ «Сіквеструм» за первинним позовом. У судове засідання представник позивача за первинним позовом ТОВ «Сіквеструм» не з`явився, проте в матеріалах справи наявні заяви від директора ТОВ «Сіквеструм», в яких останній просить суд провести розгляд справи за відсутності представника ТОВ «Сіквеструм». Представник відповідача за первинним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача за зустрічним позовом ПАТ «Банк «Юнісон» у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. З урахуванням викладеного вище суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності представника позивача за первинним позовом ТОВ «Сіквеструм», оскільки в матеріалах справи наявна відповідно заява, а також представника відповідача за первинним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] та представника відповідача за зустрічним позовом ПАТ «Банк «Юнісон», оскільки останні належним чином повідомленні про розгляд даної справи та їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 11 березня 2015 року між ПАТ «Банк «Юнісон» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № SА-000246, відповідно до умов якого, банк надав [PERSON] кредит у сумі 30 000,00 грн., а остання зобов`язався сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 20 (двадцять) відсотків річних та повернути кредит банку шляхом здійснення фіксованих платежів кожного місяця 11 числа починаючи з 11 квітня 2015 року відповідно до Додатку № 1 до Кредитного договору. Кредит надавався на строк до 11 березня 2018 року включно (а.с. 5-9). Відповідно до п.2.5. та п.2.5.1. Кредитного договору, Позичальник сплачує Банку наступні комісії: щомісячна (періодична) комісія за забезпечення обслуговування кредитної заборгованості, сплачується щомісячно в розмірі 3,00 % від суми кредиту, зазначеної п.1.1. цього Договору (без ПДВ) згідно з періодичністю, що встановлена п.2.1.1. цього Договору, шляхом зарахування/переказу суми комісії на рахунок, зазначений в п. 2.1.1. цього Договору. Згідно п. 4.1 розділу 4 Кредитного договору, позичальник зобов`язується сплачувати комісійну винагороду, у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору, повернути банку отриманий кредит та сплатити нараховані проценти за користування кредитом у повному обсязі, виконувати інші зобов`язання в порядку та в строки, встановлені договором, у тому числі у випадку дострокового часткового погашення кредиту, шляхом забезпечення наявності на рахунку, зазначеному у п. 2.1.1 Кредитного договору грошових коштів у сумі, достатній для здійснення таких платежі, до настання терміну їх сплати. Пунктом 7.1 кредитного договору передбачено, що за порушення терміну сплати ануїтетних платежів за цим договором позичальник сплачує пеню за кожний день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, в тому числі за день погашення простроченої заборгованості. У випадку часткової сплати ануїтетного платежу пеня нараховується на його несплачену частину. При цьому, на підставі п.п. 8.2, 8.3 кредитного договору банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, шляхом направлення письмової вимоги на адресу позичальника, а позичальник зобов`язаний виконати зазначені зобов`язання в повному обсязі протягом 30 календарних днів з моменту її надіслання банком. У випадку невиконання клієнтом умов письмової вимоги, банк має право пред`явити позов у відношенні Клієнта та задовольнити свої вимоги, що випливають з Кредитного договору, з будь-якого майна Клієнта будь-яким способом, за власним вибором банку, відповідно до вимог чинного законодавства. Факт отримання відповідачем [PERSON] від ПАТ «Банк «Юнісон» кредитних коштів сторонами у справі не заперечувався. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Із долученого до справи розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 26 лютого 2018 року за відповідачем рахується заборгованість перед позивачем 65 503,56 грн., з яких: 862,96 - заборгованість за кредитом; 20 912,26 грн. - прострочена заборгованість за кредитом; 180,25 грн. - заборгованість за процентами; 8 473,83 грн. - прострочена заборгованість за процентами; 20 700,00 - прострочена заборгованість за комісіями; 5 165,53 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 2 238,79 грн. - пеня за прострочення сплати процентів; 5 469,94 грн. - пеня за прострочення сплати комісії; 1 500,00 грн. - штраф. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.ст. 1046, 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Проте, у судовому засіданні встановлено, що відповідач порушив взяті на себе зобов`язання. Обґрунтовуючи свої заперечення проти первісного позову та вимоги зустрічного позову [PERSON] вказала, що умова кредитного договору про сплату комісії порушує її права, як споживача, оскільки включення її в текст договору суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», так як банки не мають права встановлювати платежі за послуги, які банк здійснює на власну користь. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд ( ч. 3 ст. 6 ЦК України). Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вбачається із Кредитного договору, між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, в тому числі щодо комісійної винагороди за послуги банку, про що свідчать підписи обох сторін у договорі. Даним договором чітко визначені зобов`язання сторін, а також і в частині комісійних доходів в якості оплати на забезпечення обслуговування кредитної заборгованості. Підпис [PERSON] під договором свідчить про її ознайомлення з усіма його умовами, правами та обов`язками, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України. Проте, як вбачається з умов кредитного договору, банку надав позичальнику кошти на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». У справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Згідно із ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. За змістом ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року визначає, що Банк не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). У свою чергу відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. У розумінні положень чинного законодавства України, зокрема, ст. 1056 ЦК України, послуга, яку надає банк споживачу, надання грошових коштів. Згідно постанови Верховного суду України від 16.11.2016 у справі № 6-1746цс16 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Суд, вважає, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, проте, в договорі не зазначено, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику. Таким чином, оцінюючи матеріали справи на відповідність їх нормам матеріального права, суд вважає, що п.2.5. та п.2.5.1. спірного Кредитного договору, згідно якого Позичальник сплачує Банку наступні комісії: щомісячна (періодична) комісія за забезпечення обслуговування кредитної заборгованості, сплачується щомісячно в розмірі 3,00 % від суми кредиту, зазначеної п.1.1. цього Договору (без ПДВ) згідно з періодичністю, що встановлена п.2.1.1. цього Договору, шляхом зарахування/переказу суми комісії на рахунок, зазначений в п. 2.1.1. цього Договору, не відповідає вимогам чинного законодава та порушує права позичальника, як споживача. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1057-1 ЦК України, у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. У відповідності до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно абз. 3 п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Проте, у відповідності до абз. 4 п. 7 цієї постанови, судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про задоволення зустрічних позовних вимог у частині визнання недійсним з моменту укладення п.2.5 та п.2.5.1 Кредитного договору №SA-000246 від 11.03.2015, що був укладений між Публічним акціонерним товариством «Банк «Юнісон» до [PERSON] .. Разом з тим, суд не знаходить підстав для задоволення в іншій частині позовних вимог за зустрічним позовом, оскільки вважає, що позивачем за зустрічним позовом не доведено, що інші умови спірного кредитного договору суперечать вимогам чинному законодавству та порушують її права,як споживача. При цьому, суд не знаходить підстав для задоволення заяви ПАТ «Банк «Юнісон» про застосування строку позовної давності, оскільки вважає, що позивач дізналася про порушення своїх прав після пред`явлення до неї вимог про стягнення кредитної заборгованості, а тому строк позовною давності останньою пропущено не було. Як було встановлено судом вище, [PERSON] належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконала, внаслідок чого у останньої виникла заборгованість. Із наданого представником позивача за первинним позовом розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість [PERSON] складає 65 503,56 грн., з яких: 862,96 грн. - заборгованість за кредитом; 20 912,26 грн. - прострочена заборгованість за кредитом; 180,25 грн. - заборгованість за процентами; 8 473,83 грн. - прострочена заборгованість за процентами; 20 700,00 грн. - прострочена заборгованість за комісіями; 5 165,53 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 2 238,79 грн. - пеня за прострочення сплати процентів; 5 469,94 грн. - пеня за прострочення сплати комісії; 1 500,00 грн. - штраф. Відповідачем [PERSON] свого розрахунку заборгованості на спростування розрахунку позивача до суду не подано, а тому суд приймає до уваги розрахунок заборгованості позивача. Відповідно до ст.ст. 1046, 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Оскільки відповідач [PERSON] зобов`язання за кредитним договором не виконала суд вважає вимоги за первісним позовом про стягнення із [PERSON] 30 429,30 грн., а саме: 862,96 грн. - заборгованість за кредитом; 20 912,26 грн. - прострочена заборгованість за кредитом; 180,25 грн. - заборгованість за процентами; 8 473,83 грн. - прострочена заборгованість за процентами обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. У відзиві на первинну позовну заяву представник [PERSON] просить суд застосувати строк позовної давності до вимог про стягнення пені у один рік. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема і сплата неустойки. Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Розмір пені може встановлюватись або законом або умовами договору. Пунктом 7.1 кредитного договору передбачено, що за порушення терміну сплати ануїтетних платежів за цим договором позичальник сплачує пеню за кожний день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, в тому числі за день погашення простроченої заборгованості. У випадку часткової сплати ануїтетного платежу пеня нараховується на його несплачену частину. Позивачем здійснено розрахунок розміру пені за період з 13 жовтня 2015 року по 13 лютого 2018 року з врахуванням передбаченого умовами договору її розміру, що становить 5 165,53 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 2 238,79 грн. - пеня за прострочення сплати процентів; 5 469,94 грн. - пеня за прострочення сплати комісії. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Отже, аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Така позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, яка висловлена в постанові від 08 червня 2016 року по справі № 6-3006цс15. Враховуючи, що до вимог про стягнення неустойки (пені) встановлена спеціальна позовна давність в один рік, а тому розмір пені за кредитним договором слід обраховувати за період з 13 квітня 2017 року по 13 квітня 2018 року, тобто за останні 12 місяців перед зверненням позивача до суду. Відповідно до наданого розрахунку заборгованості за період із 13 квітня 2017 року по 13 квітня 2018 року із відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня за прострочення сплати кредиту у розмірі - 3 643,09 грн., пеня за прострочення сплати процентів - 1 533,76 грн. При цьому вбачається, що позивачем було стягнуто із відповідача пеню за прострочення сплати кредиту у розмірі - 28,24 грн. та пеню за прострочення сплати процентів - 16,59 грн. за період із 13.10.2015 по 12.02.2016, а тому суд вважає за необхідне зменшити суму пені, яка підлягає стягненню із відповідача на суму пені, яка була стягнута за період застосування судом строку позовної давності. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про стягнення пені за прострочення сплати кредиту у розмірі - 3 614,85 грн., пеня за прострочення сплати процентів - 1 517,17 грн., а в загальному 5 132,02 грн. При цьому, оскільки суд прийшов до висновку про задоволення зустрічного позову у частині визнання недійсним з моменту укладення п.2.5 та п.2.5.1 кредитного договору №SA-000246 від 11.03.2015 то вимоги первинного позову про стягнення 20 700,00 грн. - прострочена заборгованість за комісіями та 5 469,94 грн. - пеня за прострочення сплати комісії задоволенню не підлягають. Як вбачається із розрахунку заборгованості за договором №SA-000246 від 11.03.2015, на виконання умов Кредитного договору, [PERSON] було сплачено комісії у загальному розмірі 10 800,00 грн. Також було сплачено пеню за прострочення сплати комісії у розмірі 34,65 грн. Таким чином, оскільки судом визнано недійсним з моменту укладення п.2.5 та п.2.5.1 кредитного договору №SA-000246 від 11.03.2015, то суд вважає за необхідне зарахувати сплаченні [PERSON] комісію - 10 800,00 грн. та пеню за прострочення сплати комісії - 34,65 грн. у рахунок погашення кредитної заборгованості (30 429,30 грн. - 10 800,00 грн. - 34,65 грн. = 19 594,65 грн.). Згідно ч.1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у разі стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Статтею 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, від 21 серпня 2018 року у справі № 61-18780св18. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення штрафу в сумі 1 500,00 грн., оскільки п. 7.1. Кредитного договору чітко передбачений розмір пені. В іншому випадку це призведе до застосування подвійної цивільно-правової відповідальності одного і того ж виду за одне і те саме порушення договірного зобов`язання, що суперечить вимогам ст.61 Конституції України. Аналогічної правової позиції притримується Верховний Суд України, виклавши її в постанові № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року. Таким чином первинні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] на користь ТОВ «Сіквеструм» підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 762,00, з ПАТ «Банк «Юнісон» на користь держави необхідно стягнути судовий збір у сумі 704,80 грн.

Outcome: partial