Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

У липні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом (а.с.3-5), пізніше уточненим (а.с.57) до публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк», відділення №90 (представництво) про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу. Позивачка мотивує свій позов тим, що між нею та публічним акціонерним товариством «Міський комерційний банк» в особі в.о. начальника відділення №9 [PERSON], 08 січня 2014 року був укладений договір акційного строкового банківського вкладу №2630/90/151454. В період з 08 січня 2014 року по 08 квітня 2014 року позивачка отримувала через касу банку відсотки із розрахунку 22% річних за час фактичного перебування її грошей в користуванні банку, але потім банк не сплатив відсотки та відмовляє їй в поверненні 203125,57 грн. У зв'язку з цим [PERSON] звернулася до суду з даним позовом та просить суд стягнути з публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» на її користь 203125,57 грн., відсотки за квітень, травень, червень 2014 року у розмірі 11171,90 грн., відсотки за липень, серпень, вересень, жовтень 2014 року у розмірі 14895,66 грн. та 25000,00 грн. сплачені за адвокатські послуги і судовий збір. Позивачка була належним чином сповіщеною про день і час судового розгляду справи, однак до суду не з'явилася, представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач був належним чином сповіщений про день і час судового розгляду справи, однак до суду не з'явився, причини своєї відсутності до суду не надав. Згідно ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, у зв'язку з неявкою відповідача за даною цивільною справою, суд вважає за необхідне розглядати справу в заочному порядку. Вивчивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) грошову суму (вклад), або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Так, відповідно до ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок надання послуг кожному, хто до неї звернеться. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Судом встановлено, що між [PERSON] та публічним акціонерним товариством «Міський комерційний банк» в особі в.о. начальника відділення №9 [PERSON], 08 січня 2014 року був укладений договір акційного строкового банківського вкладу №2630/90/151454 (а.с.10-12). Відповідно до п.1.2.5 вказаного Договору сума вкладу складає 203125,57 грн. Згідно п.1.1 вказаного Договору, Банк приймає від Вкладника грошові кошти на строковий депозитний рахунок, в сумі та на умовах дійсного Договору, що викладені в статті №1 Частини №1 цього Договору на строк з 08 січня 2014 року по 08 травня 2014 року. 05 травня 2014 року [PERSON] звернулася із заявою до начальника відділення №90 публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» про те, що після закінчення строку депозитного вкладу, не продовжувати його дію (а.с.13). Листом голови правління ПАТ «Міський комерційний банк» від 12.06.2014 року, [PERSON] роз'яснено, що після закінчення строку депозиту за договором №2630/90/151454 від 08.01.2014 року вклад був перерахований на рахунок з обліку вкладів на вимогу №262011339101 та запропоновано розмістити вказані кошти на вигідних умовах шляхом укладання договору строкового банківського вкладу (а.с.14). До сих пір позивачка свої кошти не отримала у строки передбачені Договором. Отже, враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що в порушення вищезазначених приписів закону та договору банківського вкладу, відповідачем не було повернуто позивачу - [PERSON] грошовий вклад у розмірі 203125,57 грн., що є істотним порушенням умов договору, [PERSON] значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно ч.5 ст.1061 ЦК України, проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Відповідно до п.1.7 Договору строкового банківського вкладу №2630/90/151454 від 08 січня 2014 року, повернення вкладу та нарахованих процентів вкладнику здійснюється банком шляхом видачі коштів готівкою через касу банку або безготівкового перерахування на власний поточний рахунок Вкладника. Згідно п.1.2.8 Договору, встановлено порядок сплати відсотків - щомісячно, готівкою через касу Банку. Відповідно до п.1.2.4 Договору, встановлена процентна ставка (річних) - 22%. Отже, з Договору строкового банківського вкладу №2630/90/151454 від 08 січня 2014 року випливає, що він діє до повного виконання його умов. Однак, [PERSON] грошовий вклад у розмірі 203125,57 грн. до сих пір не повернуто. У зв'язку з цим банк зобов'язаний, відповідно до умов договору, нарахувати та сплатити [PERSON] 22% відсотки річних за квітень, травень, червень 2014 року у розмірі 11171,90 грн. (203125,57х22:10= 44687,62:12=3723,96х3=11171,90) та 22% відсотки річних за липень, серпень, вересень, жовтень 2014 року у розмірі 14895,56 грн. (203125,57х22:10= 44687:12=3723,96х4=14895,66). Що стосується вимог позивача про стягнення з публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» витрат на правову допомогу у розмірі 25000,00 грн., то з цією вимогою суд не може погодитись наступних підстав. Згідно п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України витрати на правову допомогу належать до судових витрат. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з правовою допомогою адвоката або іншого фахівця в галузі права несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Законом. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Статтею 1 Закону України «про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільний та адміністративних справах» від 20.12.2011 року №4191-ІV, передбачено те, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Вирішуючи справу у частині стягнення витрат на правову допомогу суд, на підставі вимог ст.ст.213, 214 ЦПК України, звертає увагу, що 25000,00 грн. витрат пов'язаних з оплатою позивачем допомоги адвокату, не підтверджені документально та законодавством встановлено граничний розмір їх компенсації, однак позивачкою (її пердставником) не представлено розрахунку розміру компенсації витрат на правову допомогу відповідно до вищевказаного Закону. В матеріалах справи відсутні докази про фактичні затрати часу особою, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. На підставі викладеного, судом не приймається до уваги додаток до договору №226908 суми винагороди, порядок проведення розрахунків (а.с.20) за договором про надання правової допомоги від 09 червня 2014 року (а.с.16-19). За таких обставин, у суду не має підстав стягувати з відповідача на користь позивачки 25000,00 грн. витрат на правову допомогу. Однак, у відповідності до ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати у розмірі 2143,00 грн., які підтверджуються квитанцією (а.с.2). На підставі викладеного,

Outcome: partial