Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

у липні 2013 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Останній вмотивував тим, що за час перебування у шлюбі з відповідачем ним було отримано на підставі договору дарування від 27 липня 2000 року у власність квартиру [ADDRESS], де згодом вони були зареєстровані разом з їх спільною донькою [PERSON] Однак, у 2012 році шлюб із відповідачем було розірвано, однак, остання продовжує проживати у його квартирі, вчиняючи перешкоди у здійсненні ним права власності, а він вимушений винаймати житло. Просив суд, посилаючись на положення ст. 43 Конституції України, ст. ст. 319, 321 ЦК України, визнати [PERSON] такою, що втратила право на проживання у [ADDRESS], та виселити останню з вказаної квартири. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі, додатково зазначивши про те, що у квартирі [ADDRESS] на даний час проживає він та його донька - [PERSON] Відповідач у зазначеній квартирі не проживає і місце її знаходження не відоме. Відповідач, будучи в установленому законом порядку повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилась. Однак, в ході розгляду справи подала заперечення проти позову, в яких просила суд відмовити [PERSON] в задоволенні його вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Вказувала на те, що позивач добровільно не проживає у [ADDRESS], не несе витрат по її утриманню. Вказану квартиру вона вважає їх спільним майном, придбаним за час їх шлюбу, а іншого житла вона не має (а.с. 20-25). Третя особа, будучи в установленому законом порядку повідомленою про час та місце розгляду справи, явку свого представника в судове засідання не забезпечила, надала заяву про її розгляд за відсутності останнього. Суд, заслухавши позивача, який не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Так, судом встановлено, що між сторонами у справі 11 липня 1998 року укладено шлюб, який розірвано на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 грудня 2012 року (а.с. 5-7). Згідно договору дарування від 27 липня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Майхеркевич О.І. за № 16-1367 та зареєстрованим Київським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 28 липня 2000 року за реєстровим № 367/30234, позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], (а.с. 8). Відповідно до довідки форми № 3, виданої ОСББ «Вчитель» 06 червня 2013 року, в спірній квартирі зареєстровані сторони у справі та їх донька - [PERSON] (а.с. 9). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Однак, згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу. Крім того, згідно ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно роз'яснень, наданих у п.17 Постанови Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). З вищенаведеного суд вбачає, що, відповідно до ч.4 ст. 156, ст. 116 ЖК України виселення колишнього члена сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути здійснено лише за наявності винної поведінки останнього, яка, відповідно до ст. ст. 57-60 ЦПК України повинна бути підтверджена лише належними та допустимими доказами. При цьому, згідно ст. 60 ЦПК України обов'язок довести суду ті обставини, на які сторона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України, покладено саме на сторони у справі. Однак, з боку позивача його позиція з даного приводу не є доведеною в розрізі положень ст. ст. 57-60 ЦПК України. Всі його твердження ґрунтуються лише на його висловлених припущеннях та його думці без жодного обґрунтування, як того вимагає цивільно-процесуальне законодавство. Крім того, на думку суду, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім'ї, слід врахувати те, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами ст. ст. 405, 406 ЦК України Однак, в розпорядження суду на момент розгляду справи з боку позивача також не надано і доказів на підтвердження наявності випадків, передбачених ст. ст. 405, 406 ЦК України, а зазначеними в ст. ст. 27, 133-137 ЦПК України правами та порядком витребування доказів позивач не скористався. До того ж, позиція [PERSON] з даного приводу судом оцінюється критично, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, відповідач проживає у [ADDRESS] та здійснює оплату за користування останньою та отримані комунальні послуги, що дає суду підстави вважати, що позивач дозволив таке проживання (а.с. 31-40). Останнє позивачем в установленому порядку не спростовано. Тому, приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови [PERSON] у задоволенні заявленого ним до [PERSON] позову за його недоведеністю. На підставі викладеного, ст. ст. 6, 15, 16, 317, 321, 391, 403, 405, 406 ЦК України, п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли з практики застосування судами Житлового кодексу України»,

Outcome: dismissed