Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-01 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позову зазначає, що її батьки [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 23.02.1954р., з 1979 року батьки постійно проживали та були зареєстровані за адресою: [INFO]. Комбінатом комунального підприємства ПЕО «Дніпроенерго» 02.02.1994р. було видане Свідоцтво №524 про право власності на житло, яким було посвідчено, що квартира за адресою: [ADDRESS], належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] Квартира була приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», 05.04.1994р. на підставі вказаного свідоцтва право власності на квартиру було зареєстроване за [PERSON] та [PERSON] Запорізьким МБТІ. Батько позивачки [PERSON] помер 23.01.1994р. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшла ? частина вказаної вище квартири. Мати позивачки [PERSON] на час відкриття спадщини постійно проживала та була зареєстрована за адресою спірної квартири, тому відповідно до ст. ст. 529, 549 ЦК УРСР вона є спадкоємцем першої черги, який прийняв спадщину. Інших спадкоємців першої черги, які прийняли спадщину після [PERSON], немає. Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася. Мати позивачки [PERSON] померла 26.2.2013р. Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшла ? частина вказаної вище квартири, яка отримана нею в порядку приватизації, та 1/2 частина квартири, отримана нею в порядку спадкування за законом після чоловіка. [PERSON] склала заповіт, згідно з яким заповіла позивачці спірну квартиру. Після смерті матері позивачка у встановлений законом строк звернулася до Другої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 16.09.2014р. державним нотаріусом Другої Запорізької державної нотаріальної контори позивачці було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ? частину спірної квартири, яка була придбана [PERSON] в порядку приватизації, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 16.09.2014р. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ? частину квартири [ADDRESS], яку [PERSON] прийняла, але не оформила після свого чоловіка [PERSON] Підставою для відмови стало те, що правовстановлюючий документ про право власності на житло від 02.02.1994р., яким посвідчувалося право [PERSON]Г на ? частину спірної квартири, був виданий після його смерті. Посилаючись на зазначені обставини, на положення ст.ст. 529, 549 ЦК УРСР, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 15 Закону України «Про власність», відповідно до ст. 392 ЦК України, позивач просить визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після померлої 26 грудня 2013 року матері [PERSON], яку остання прийняла, але не оформила після свого чоловіка [PERSON], який помер 23.01.1994 року. В судовому засіданні позивачка, її представник позов підтримали і просили задовольнити його у повному обсязі з наведених вище підстав. Представник Запорізької міської ради у судовому засіданні проти позову не заперечував. Заслухавши учасників процесу, дослідивши та оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка народилася 30.04.1950р., її батьками є [PERSON] та [PERSON]. Позивачка 24.12.1971р. уклала шлюб із [PERSON], у зв'язку з чим її дівоче прізвище «Шувалова» змінено на «Жукова». [PERSON] і [PERSON] згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизували квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про право власності на житло №524 від 02.02.1994р., виданого Комбінатом комунального підприємства ПЕО «Дніпроенерго», квартира за адресою: м. Запоріжжя, вул. Штурмова, буд. 3кв. 5, належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. На підставі вказаного свідоцтва квартира за адресою: [ADDRESS], зареєстрована 05.04.1994р. Запорізьким МБТІ на праві власності за [PERSON] ? частина, за [PERSON] - ? частина (запис у реєстровій книзі №230, р. №36392). Батько позивачки [PERSON] помер 23.01.1994р., що підтверджується свідоцтвом про смерть І-ЖС №256550. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшла ? частина вказаної вище квартири, яка належала йому на підставі Свідоцтва № 524 про право власності на житло. Матеріалами спадкової справи підтверджується, що батько позивачки заповіту не залишив. Згідно зі ст. 524 ЦК УРСР, який діяв на час відкриття спадщини, спадкування відбувалося за законом. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти подружжя та батьки померлого. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Згідно довідок МКП «Основаніє» №153 і №154 від 23.01.2014, [PERSON] та його дружина [PERSON] були зареєстровані та проживали за адресою [INFO], з 03.01.1979 року і до дня смерті. Оскільки [PERSON] на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] постійно проживала та була зареєстрована за адресою спірної квартири і продовжувала жити в ній, тому відповідно до ст. ст. 529, 549 ЦК УРСР вона є спадкоємцем першої черги, який прийняв спадщину. Інших спадкоємців першої черги, які прийняли спадщину після [PERSON], немає. Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася. Таким чином, мати позивачки [PERSON] успадкувала після чоловіка належну йому ? частину спірної квартири, однак в нотаріальному порядку своє право на спадщину вона не оформила. Мати позивачки [PERSON] померла 26.12.2013р., що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-ЖС №283481. Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшла ? частина вказаної вище квартири, отримана нею в порядку приватизації, та ? частина квартири, отримана нею в порядку спадкування за законом після чоловіка. За свого життя, 12.04.1994р., [PERSON] склала заповіт, яким заповіла квартиру за адресою: [ADDRESS] своїй дочці [PERSON] Заповіт було посвідчено державним нотаріусом Другої Запорізької державної нотаріальної контори [PERSON], реєстровий № 3-1416. Позивачка після смерті матері у встановлений законом строк звернулася до Другої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Інших спадкоємців за законом або заповітом немає. 16.09.2014р. державним нотаріусом Другої Запорізької державної нотаріальної контори [PERSON] позивачці було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ? частину спірної квартири, яка була придбана [PERSON] в порядку приватизації. Одночасно державним нотаріусом Другої Запорізької державної нотаріальної контори [PERSON] було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після [PERSON] на ? частину квартири [ADDRESS], яку [PERSON] прийняла, але не оформила після свого чоловіка [PERSON] Згідно постанови нотаріуса, підставою для відмови стало те, що правовстановлюючий документ, а саме, Свідоцтво № 524 про право власності на житло від 02.02.1994р., яким посвідчувалося право [PERSON] на ? частину спірної квартири, був виданий після смерті [PERSON] Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», якщо квартира не була передана у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звергався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено при наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири у власність наймачеві. Згідно зі ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв на час приватизації спірної квартири, наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Таким чином, законодавство, чинне на час приватизації спірної квартири, повязувало право на отримання наймачем житла та членами його сім' ї права власності на житлове приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду із фактом постійного проживання наймача та членів його сім'ї в цьому приміщенні. Верховний Суд України роз'яснив, що спадкоємці наймача квартири можуть вимагати за ними визнання права власності на неї навіть у випадку, коли квартира не була передана у власність наймачеві. Батьки позивачки у встановленому законом порядку звернулися до уповноваженого органу із заявою про приватизацію спірної квартири та підтвердили своє право на приватизацію житла. Право власності [PERSON] на житло виникло ще за його життя, свідоцтво про право власності на житло лише підтверджує визнання за [PERSON] його права власності. Таким чином, мати позивачки [PERSON] у встановленому законом порядку прийняла спадщину після чоловіка [PERSON], до складу якої увійшла ? частина квартири [ADDRESS], яка була придбана ним в порядку приватизації. Відповідно до ст.ст.\~1216,\~1218 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу\~(ч.ч. 1, 2\~ст. 1223 ЦК України). Згідно\~ст. 1268\~ЦК України\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до глави 10 п. 4.15 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5 передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання оригіналів правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкоємцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» також роз'яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» має місце розяснення щодо розгляду цивільних спорів, зокрема, у випадку неможливості спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. За змістом цих роз'яснень видно, що не міститься прямої заборони щодо визнання судом права власності за спадкоємцем на нерухоме майно в разі, коли спадкодавець на законних підставах володів та користувався цим майном, але відсутній оригінал правовстановлюючого документу або в силу об'єктивних причин спадкодавець не встиг за життя здійснити реєстрацію нерухомого майна в БТІ. Враховуючи, що позивачка у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті матері, приймаючи до уваги неможливість отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріальній конторі, скільки постановою державного нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірне майно було відмовлено у звязку з відсутністю документів, що підтверджують право власності спадкодавця на це майно, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved