Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-29 00:00:00

У липні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України, про захист, честі, гідності та ділової репутації, просив: - визнати недостовірною інформацію відносно нього, поширену в.о. Генерального прокурора України [PERSON] на прес-конференції (брифінгу) та у засобах масової інформації до невизначеного кола осіб, а саме, що [PERSON] є кримінальним злочинцем; - зобов'язати Генерального прокурора України не пізніше наступного дня від набрання рішення у даній справі законної сили, спростувати інформацію, вказану в попередньому пункті, шляхом публікації на офіційному сайті генеральної прокуратури України повідомлення такого змісту: «[PERSON], стосовно якого Генеральна прокуратура України розслідує кримінальне провадження, відповідно до ст. 62 Конституції України вважається невинним у вчиненні інкримінованих правопорушень, доки його вину не буде встановлено обвинувальним вироком суду». Позовні вимоги мотивовані тим, що поширена у такий спосіб відповідачем інформація не відповідає дійсності, порушує особисті немайнові права позивача, оскільки створює враження причетності позивача до протиправної діяльності, уявлення у громадськості про позивача, як злочинця, у зв'язку з причетністю до вчинення злочинів, порушує принцип презумпції невинуватості. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги уточнив, просив: - визнати недостовірною інформацію відносно [PERSON], поширену Генеральною прокуратурою України в публічному виступі її керівника на брифінгу перед журналістами 12 червня 2014 року у приміщенні Національної академії прокуратури України у м. Києві по вул. Мельникова, 81-б, а саме, що [PERSON] є кримінальним злочинцем; - зобов'язати Генеральну прокуратуру України не пізніше наступного дня від набрання рішення у даній справі законної сили, спростувати інформацію, вказану в попередньому пункті, шляхом публічного виступу її керівника на брифінгу перед журналістами з повідомленням такого змісту: «[PERSON], стосовно якого Генеральна прокуратура України розслідує кримінальне провадження, відповідно до ст. 62 Конституції України вважається невинним у вчиненні інкримінованих правопорушень, доки його вину не буде встановлено обвинувальним вироком суду». з підстав наведених вище. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, надала письмові заперечення (а.с. 30-33). Зазначила, що інформація, висловлена на брифінгу 12 червня 2014 року в.о. Генерального прокурора України [PERSON] була такого змісту: «Є намагання кримінальних злочинців звільнити від відбуття покарання, і звільнити їх з-під варти. Це стосується і [PERSON]. І власне по такій схемі зараз відбувається сценарій». Таким чином, на думку представника відповідача, перше речення вказаного висловлювання стосується невизначеного кола осіб - засуджених осіб, які відбувають покарання у вигляді позбавлення волі за вироком суду, а не стосується конкретно позивача. Крім того, вказаний брифінг проводився з приводу питань відбування покарання [PERSON] Друге та третє речення зазначеного висловлювання стосується порівняння зі схемою, що зазначена в першому реченні. А тому, вислови другого та третього речення є оціночними судженнями, оскільки містять порівняльну характеристику втеча позивача - підозрюваного [PERSON] за ч. 3 ст. 27, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 209 КК України з під-варти під час його проходження лікування у Київській міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги зі звільненням від відбування покарання засудженого [PERSON] Крім того, представник відповідача зазначила, що вказане порівняння було висловлено посадовою особою під час виконання своїх службових обов'язків щодо інформування населення з приводу розслідування кримінальних проваджень у тому обсязі, в якому він визнав можливим. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). За правилами ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Судом встановлено, що на брифінгу перед журналістами 12 червня 2014 року у приміщенні Національної академії прокуратури України у м. Києві по вул. Мельникова, 81-б в.о. Генерального прокуратура України [PERSON] була поширена інформація такого змісту: «Є намагання кримінальних злочинців звільнити від відбуття покарання, і звільнити їх з-під варти. Це стосується і [PERSON]. І власне по такій схемі зараз відбувається сценарій». Вказане стверджується оглянутим у судовому засіданні диском з відеозаписом брифінгу (а.с. 40). З відеозапису вбачається, що брифінг проводився з приводу питань відбування покарання засудженим [PERSON], який був звільнений від його відбування за станом здоров'я. При цьому, висловлювання в.о. Генерального прокуратура України [PERSON] слід розглядати як дві самостійні фрази та які між собою поєднуються шляхом порівняння. Так, перше речення «Є намагання кримінальних злочинців звільнити від відбуття покарання, і звільнити їх з-під варти.», висловлене в.о. Генерального прокуратура України [PERSON] стосується невизначеного кола осіб - засуджених осіб, які відбувають покарання у вигляді позбавлення волі за вироком суду, та не стосується конкретно позивача, оскільки він не є засудженим та має процесуальний статус підозрюваного у вчиненні злочинів за ч. 3 ст. 27, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 209 КК України. Друге та третє речення зазначеного висловлювання - «Це стосується і [PERSON]. І власне по такій схемі зараз відбувається сценарій» за своїм змістом є порівнянням зі схемою звільнення осіб від відбування покарання, про що зазначено в першому реченні. Порівняння - це метод наукового дослідження, пізнання дійсності, покликаний встановити спільні й відмінні ознаки між процесами, явищами, об'єктами. За допомогою вказаного методу виявляються якісні та кількісні характеристики предметів, явищ і процесів. Положення ст. 222 КПК України надають можливість використовувати вказаний метод порівняння - можливість розголошувати відомості досудового розслідування лише з дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим. Судом також встановлено, що головним слідчим управлінням Генеральної прокуратури України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за підозрою [PERSON] у вчиненні злочинів за ч. 3 ст. 27, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 209 КК України, якому судом обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (а.с. 35-39). У рамках вказаного кримінального провадження було призначено комісійну судово-медичну експертизу для визначення стану здоров'я підозрюваного [PERSON], однак він відмовився від проведення медичних обстежень. У подальшому 5 червня 2014 року [PERSON] госпіталізовано до Київської міської клінічної лікарні швидкої допомоги, де фахівцями Міністерства охорони здоров'я перевірки встановлено, що діагноз [PERSON] медики вказаної лікарні поставили безпідставно, за фактом чого внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с. 34). Разом з тим, під час проходження лікування у Київській міській клінічній лікарні швидкої допомоги [PERSON] втік. Вказані обставини, представники сторін підтвердили у судовому засіданні. Крім того, суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що висловлена інформація відносно [PERSON] в.о. Генерального прокуратура України [PERSON] є його одним з проявів виконання посадових обов'язків у розумінні положень Закону України «Про прокуратуру». При цьому, в.о. Генерального прокуратура України [PERSON] наголосив на намаганні [PERSON] звільнитися з-під варти, уникнути покарання, а не на тому, що він є кримінальним злочинцем. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що вислови в.о. Генерального прокуратура України [PERSON] є оціночними судженнями, оскільки містять порівняльну характеристику втечі позивача - підозрюваного [PERSON] за ч. 3 ст. 27, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 209 КК України з під-варти під час його проходження лікування у Київській міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги зі звільненням від відбування покарання засудженого [PERSON] Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Крім того, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Практика Європейського суду з прав людини стосовно порушення принципу невинуватості до суб'єктів, винних у порушенні цього принципу, відносить не лише осіб, які здійснюють досудове провадження, судовий розгляд кримінальних справ, а й інших осіб, які вважають особу винною у вчиненні злочину ще до ухвалення обвинувального вироку у кримінальній справі (справа Альне Де Рібемон проти Франції (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 33, п. 38, п. 41). Проте, ніщо не може завадити відповідним органам надавити інформацію про перебіг розслідування в кримінальних справах, адже це суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однак він зобов'язує робити це з усією необхідною обережністю та обачністю, щоб дотримати принцип презумпції невинуватості (справа Альне Де Рібемон проти Франції (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 38). Тому, при вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи (справа «Дактарас проти Литви» (Dactaras v.Lithuania від 24 листопада 2000 року п.п. 41, 43). Оскільки друге та третє речення зазначеного висловлювання - «Це стосується і [PERSON]. І власне по такій схемі зараз відбувається сценарій» за своїм змістом є порівнянням зі схемою звільнення осіб від відбування покарання, про що зазначено в першому реченні, то такі висловлювання в.о. Генерального прокуратура України [PERSON] є оціночними судженнями, зроблені в межах наданих йому повноважень та такими, що не порушують особисті права позивача та презумпцію невинуватості. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed