Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

У липні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, відповідно до якого прохає суд стягнути з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на його користь суму в розмірі 350 000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне. 13 травня 2012 року старшим слідчим СУ УМВС України в Полтавській області було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України по факту умисного вбивства [PERSON], вчиненого із корисливих мотивів. 15 травня 2012 року позивача [PERSON] було затримано в порядку ст. 115 КПК України 1960 року за підозрою у вчиненні даного злочину. 17 травня 2012 року постановою Лохвицького районного суду Полтавської області [PERSON] було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та цього ж дня пред'явлено обвинувачення у вбивстві вищевказаної особи із корисливих мотивів. 25 травня 2012 року [PERSON] доставлено до Полтавського слідчого ізолятора. 27 червня 2012 року постановою старшого слідчого СУ УМВС України в Полтавській області [PERSON]. пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115 та ч. 4 ст. 187 КК України. 16 травня 2013 року вироком Пирятинського районного суду Полтавської області [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді тринадцяти років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ст. 71 КК України визначено остаточне покарання у виді тринадцяти років шести місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. За ч. 4 ст. 187 КК України виправдано за відсутністю в діях складу злочину. Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено тримання під вартою. 23 липня 2013 року ухвалою апеляційного суду Полтавської області вирок Пирятинського районного суду Полтавської області від 16 травня 2013 року скасовано, а справу направлено прокурору Лохвицького району Полтавської області для проведення додаткового розслідування. Запобіжний захід залишено тримання під вартою. 30 вересня 2013 року [PERSON] вручено обвинувальний акт про обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115 та ч. 4 ст. 187 КК України. 3 лютого 2014 року вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області [PERSON] в пред'явленому обвинуваченні по ст. 115 ч. 2 п. 6, ст. 187 ч. 4 КК України визнано невинуватим і виправдано у зв'язку з недоведеністю вчинених кримінальних правопорушень. Захід забезпечення кримінального провадження у виді тримання під вартою скасовано та звільнено з-під варти в залі судового засідання. 10 червня 2014 року ухвалою апеляційного суду Полтавської області вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 3 лютого 2014 року залишено без змін. Таким чином позивач вважає, що оскільки виправдувальний вирок відносно нього набрав законної сили, чим підтверджено те, що його тримання під вартою та здійснення відносно нього кримінального провадження було незаконним, останній в порядку положень ст. 1176 ЦК України звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог також зазначено, що загальний строк перебування під вартою становить 1 рік 8 місяців 17 діб. Всього під судом та слідством він перебував 2 роки 27 днів - з 15 травня 2012 року по 10 червня 2014 року. Розмір мінімального заробітку за кожен місяць перебування під слідством та судом становив 28 359,00 грн., а саме: 2012 рік (7 міс. 17 діб) - 8 099,00 грн., 2013 рік (повністю) - 13 764,00 грн., 2014 рік ( 5 міс. 10 діб) - 6 496,00 грн. З врахуванням тривалості слідства та суду, часу перебування під вартою в умовах слідчого ізолятору, обмеження з цих підстав у спілкуванні з рідними, отримання важкої психологічної травми, пов'язаної із незаконними діями правоохоронної системи та у зв'язку з тяжкістю пред'явленого обвинувачення, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, - позивачем спричинена моральна шкода оцінюється в розмірі 350 000,00 грн. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився. Його адвокат [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позов підтримав, прохав суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - УМВС України в Полтавській області в судове засідання не прибув, будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. В матеріалах справи міститься письмове заперечення на позов від 28.08.2014 року, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнає. В обґрунтування заперечень зазначено наступне. Всупереч вимогам ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», що встановлює порядок визначення розміру моральної шкоди, [PERSON] не звертався до органу, що провадив досудове розслідування і даним органом не приймалося відповідне рішення про розмір заподіяної шкоди, яке може буте оскаржене у встановленому законом порядку. Також, зазначено, що позовні вимоги протирічать закону, яким зазначено про можливість відшкодування шкоди за рахунок коштів державного бюджету, а не шляхом стягнення коштів з органу, який здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування чи з органу прокуратури та суду. Також, зазначено, що УМВС України в Полтавській області не є належним відповідачем у справі, оскільки не може бути суб'єктом відповідальності за шкоду згідно з ч. 1 ст. 1176 ЦК України. Представник відповідача - Державної казначейської служби України в судове засідання не прибув, будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомляв, жодних заяв на адресу суду не надсилав. Відповідно до ст. ст. 169 та 224 ЦПК України суд розглядає справу по суті у відсутність відповідача на підставі наявних по справі доказів та ухвалює заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, матеріали кримінальної справи за обвинуваченням [PERSON] встановив наступне. 13 травня 2012 року старшим слідчим СУ УМВС України в Полтавській області порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України по факту умисного вбивства [PERSON], вчиненого із корисливих мотивів. 15 травня 2012 року [PERSON] було затримано в порядку ст. 115 КПК України 1960 року за підозрою у вчиненні даного злочину. 17 травня 2012 року постановою Лохвицького районного суду Полтавської області [PERSON] обрано запобіжний захід у виді утримання під вартою та 17.05.2012 року пред'явлено обвинувачення у вбивстві вищевказаної особи із корисливих мотивів. 25 травня 2012 року [PERSON] доставлено до Полтавського слідчого ізолятора. 27 червня 2012 року постановою старшого слідчого СУ УМВС України в Полтавській області [PERSON]. пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115 та ч. 4 ст. 187 КК України. 16 травня 2013 року вироком Пирятинського районного суду Полтавської області [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді тринадцяти років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ст. 71 КК України визначено остаточне покарання у виді тринадцяти років шести місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. За ч. 4 ст. 187 КК України виправдано за відсутністю в діях [PERSON] складу злочину. Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено тримання під вартою. 23 липня 2013 року ухвалою апеляційного суду Полтавської області вирок Пирятинського районного суду Полтавської області від 16 травня 2013 року скасовано, а справу направлено прокурору Лохвицького району Полтавської області для проведення додаткового розслідування. Запобіжний захід залишено тримання під вартою. 30 вересня 2013 року [PERSON] вручено обвинувальний акт про обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115 та ч. 4 ст. 187 КК України. 3 лютого 2014 року вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області [PERSON] в пред'явленому обвинуваченні по ст. 115 ч. 2 п. 6, ст. 187 ч. 4 КК України визнано невинуватим і виправдано у зв'язку з недоведеністю вчинених кримінальних правопорушень. Захід забезпечення кримінального провадження у виді тримання під вартою скасовано та звільнено з-під варти в залі судового засідання. 10 червня 2014 року ухвалою апеляційного суду Полтавської області вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 3 лютого 2014 року залишено без змін. Відповідно до ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Також, в абз. 3 даної статті вказано, що фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з'ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. З цього приводу судом досліджено наявний в матеріалах кримінального провадження (том 3) протокол явки з повинною від 15.05.2012 року, складений власноручно та підписаний особисто [PERSON] При постановленні виправдувального вироку місцевий суд та апеляційний суд у своїй ухвалі надав оцінку виконанню слідством свого обов'язку щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження обставин справи, правомірного зібрання доказів та їх безпосередність в доказуванні вини обвинуваченого. Аналіз ч. 4 ст. 1176 ЦК України свідчить про те, що під самообмовою слід розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, дані з метою переконати органи попереднього слідства і суд в тому, що саме ним здійснено злочин, який він у дійсності не вчиняв. Тобто, якщо особа перешкоджала з'ясуванню істини шляхом самообмови і цим сприяла прийняттю рішень чи здійсненню дій, які є підставою для відшкодування шкоди та передбачені ч. 1 ст. 1176 ЦК, ця особа не отримує права на відшкодування шкоди. При цьому термін «самообмова» має тлумачитись як дача показань чи інші дії, що здійснені свідомо з метою перешкодити встановленню істини. Якщо ж особа здійснила самообмову не за власною волею, а під погрозою чи в результаті насильства, такі дії не можуть кваліфікуватись як самообмова і що, в свою чергу, не буде перешкоджати відшкодуванню шкоди. При цьому, факт насильства, погроз та інших незаконних заходів має бути встановлений слідчими органами, прокурором чи судом. Так, судом встановлено, що відносно працівників Лохвицького РВ УМВС України в Полтавській області було порушено кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України (перевищення влади або службових повноважень працівником правоохоронного органу), однак в ході досудового розслідування факт застосування працівниками Лохвицького РВ УМВС України в Полтавській області щодо [PERSON] незаконних методів слідства не знайшов свого підтвердження, у зв'язку з чим постановою слідчого прокуратури Лохвицького району Полтавської області від 03.04.2013 року вказане кримінальне провадження закрите на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Вказана постанова набрала законної сили та не була скасована у встановленому законом порядку. Однак, в описовій частині ухвали від 10.06.2014 року апеляційний суд дійшов висновку про те, перебуваючи під адміністративним арештом, тобто під впливом пригнічення власної волі обвинуваченого, будучи наодинці з представником влади, яким відбиралася явка з повинною, [PERSON] не міг протистояти його пливу за вже відомими органу дізнання обставинамисмерті потерпілої, заявляючи в цей час (протокол затримання) клопотання забезпечити його захисником. Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про те, що явка з повинною [PERSON] одержана з грубим порушенням 21 принципу Зводу принципів захисту всіх осіб, затриманих в любій формі та які утримуються під вартою, затвердженого резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 9 грудня 1988 року, за яким забороняється зловживати положенням затриманої особи, або особи, що перебуває в ув'язненні з метою довизнання, якому-небуть іншому викриванню самого себе або надання свідчень проти будь-якої особи (а.с. 38). Також, апеляційним судом приведено практику Європейсько суду з прав людини згідно з Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» - рішення від 12.06.2008 року у справі «Яременко проти України», відповідно до якого визначено, що право не свідчити проти себе передбачає, що сторона обвинувачення у кримінальній справі повинна доводити вину обвинуваченого без використання доказів, отриманих шляхом застосування методів примусу або пригнічення волі обвинуваченого. Таким чином, рішенням апеляційного суду встановлено факт відібрання органом дізнання явки з повинною у [PERSON], який перебував під впливом пригнічення власної волі. На підставі вище викладеного, оцінюючи явку з повинною як доказ самообмови обвинуваченого для вирішення даної цивільної справи про відшкодування моральної шкоди, суд, беручи до уваги вимоги ст. 59 ЦПК України «Допустимість доказів», відповідно до якої суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, вказану явку з повинною неможливо визнати допустимим доказом і визнати її підставою відсутності у позивача права на відшкодування шкоди в порядку ч. 1 ст. 1176 ЦК України. Згідно з ч. 7 ст. 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». За вимогами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ч. ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України, шкода в порядку, передбаченому цими нормами, може бути відшкодована лише внаслідок обставин, визначених ст. 1 цього Закону, а право на її відшкодування виникає у випадках, зазначених у ст. 2 Закону. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного закону відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно з ст. 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим законом, виникає у випадках (серед іншого) - постановлення виправдувального вироку суду. Таким чином, в наслідок обставин незаконного засудження (обвинувальний вирок Пирятинського районного суду Полтавської області від 16.05.2013 року), незаконного притягнення до кримінальної відповідальності (постанова слідчого про притягнення як обвинуваченого від 27.06.2012 року), незаконного затримання, незаконного застосування запобіжного заходу (постанова суду про застосування запобіжного заходу взяття під варту від 17.05.2012 року), - тобто зазначеними рішеннями та діями органів досудового розслідування та рішеннями суду, - позивачу спричинено шкоду, а на підставі постановлення виправдувального вироку суду - позивач набув право на її відшкодування. Статтею 3 цього закону передбачено, що наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Позивач прохає суд відшкодувати йому спричинену моральну шкоду, яку оцінено ним з урахуванням викладених в позові обставин в розмірі 350 000,00 грн. Відповідно до ч. 5 ст. 4 вказаного закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно з ч. 1 ст. 13 вказаного закону питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Аналогічне посилання міститься в Положенні про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 березня 1996 року за № 106/1131. Згідно з п. 17 вказаного порядку питання відшкодування моральної шкоди, що передбачено частиною 1 ст. 13 Закону, за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною 1 ст. 12 Закону. Тобто, розмір відшкодовуваної шкоди повинен визначити суд, що розглядав справу у першій інстанції, за зверненням громадянина (строк розгляду звернення становить один місяць), про що постановляється постанова (ухвала). Дана постанова (ухвала) може бути оскаржена. Таким чином, на думку суду, оскільки кримінальну справу по першій інстанції розглядав Лохвицький районний суд Полтавської області, тому і вказаний суд, згідно з вище наведених висновків, повинен розглядати звернення позивача про встановлення розміру та відшкодування моральної шкоди. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позивачем при зверненні до Октябрського районного суду м. Полтави з вказаною позовною заявою не дотримано порядок передбачений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» та Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (затвердженим наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41).

Outcome: dismissed