Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

У листопаді 2015 р. позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, просить суд розірвати договір про передачу авансу від 19.11.2010 укладеного між [PERSON] та [PERSON]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову суму, яка вже сплачена нею за договором про передачу авансу від 19.11.2010 у розмірі 41000 грн. 00 коп.; стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір по справі та витрати за оголошення у офіційному печатному органі «Уродявий кур'єр», посилаючись на ті підстави, що 19.11.2012 між сторонами укладено договір про передачу авансу та в подальшому за даним договором відповідач зобов'язувався в строки встановлені в п. 3.1. цього договору укласти договір купівлі-продажу квартири за [ADDRESS], загальною площею 67,6 кв. м. За умовами вказаного договору позивачка передала відповідачу в рахунок майбутніх платежів аванс у розмірі 16280 грн. 00 коп., що еквівалентно 2000 доларів США та 20.12.2012 відповідачем отримано залишок авансового внеску у розмірі 8100 грн. 00 коп., що еквівалентно 1000 долларів США. Позивач вважає, що оскільки договір купівлі-продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, то сплачені в рахунок виконання цього договору 41000 грн. 00 коп. авансу, підлягають поверненню в тому самому розмірі, в якому вони передавалися. У судовому засіданні позивач, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Відповідач підтримав подані заперечення на позовну заяву, просив відмовити у її задоволенні через необґрунтованість позовних вимог. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 19.11.2012 між сторонами укладено договір про передачу авансу (а.с. 4,5). Згідно п. 2.1.1. відповідач зобов'язувався в строки встановлені в п. 3.1. цього договору укласти договір купівлі-продажу квартири за [ADDRESS], загальною площею 67,6 кв. м. (а.с. 4). За умовами вказаного договору та розписки позивачка передала відповідачу в рахунок майбутніх платежів аванс у розмірі 16280 грн. 00 коп., що еквівалентно 2000 доларів США та 20.12.2012 відповідачем отримано залишок авансового внеску у розмірі 8100 грн. 00 коп., що еквівалентно 1000 долларів США (а.с. 6). Таким чином, загальна сума сплачених позивачем платежів на користь відповідача складає 41000 грн. 00 коп., що у еквівалент 3000 доларів США, який розраховано відповідно до курсу на день здійснення платежу. Обставини отримання зазначених коштів відповідачем визнаються та не заперечуються, з огляду на що, відповідно до ст. 61 ЦПК України, не потребують додаткового доказування та доведення. За правилом ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Щодо природи платежу, здійсненого позивачем на користь відповідача вбачається, що до положень ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Таким чином, оскільки сторони у договорі від 19.11.2012 про передачу авансу узгодили, що зазначені платежі здійснені саме у формі авансу, у суду відсутні підстави вважати сплачені позивачем на користь відповідача грошові кошти завдатком. При цьому, судом враховано, що внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу відповідного нерухомого майна. Оскільки договору купівлі-продажу спірної квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися про намір укласти такий договір в майбутньому, передана [PERSON] відповідачу грошова сума у розмірі 41000 грн. 00 коп. є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Отже, суд не вважає слушними та критично оцінює заперечення відповідача щодо наявності вини у діях позивача, оскільки зазначені обставини не мають правового значення для вирішення справи, тому що, правові наслідки, передбачені ст.571 ЦК України (залишення суми завдатку у кредитора), застосовуються лише щодо платежів у вигляді завдатку. Зазначене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України у цивільній справі 6-176цс12, висновки якого є обов'язковими для суду відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ї ст. 355 цього Кодексу. Стосовно виконання сторонами укладеного договору про передачу авансу, згідно з яким сторони у майбутньому зобов'язуються укласти та нотаріально посвідчити договір відчуження, згідно із яким власник передасть набувачу у власність квартиру за [ADDRESS], загальною площею 67,6 кв. м. Зазначений договір відповідно до вимог чинного цивільного законодавства є окремим видом правочину, який підлягає обов'язковому виконанню його сторонами. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилом ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У цьому випадку правові наслідки невиконання договору про передачу авансу були передбачені самим договором. Так, згідно з п. 5.3 вказаного договору, в разі якщо договір відчуження обєкту не буде укладено та нотаріально посвідчено в результаті невиконання набувачем своїх обов'язків, або відмови від виконання обов'язків за договором, він отримує повне повернення переданої власнику грошової суми авансу, але при цьому сплачує власнику штраф у розмірі 82000 грн. 00 коп., що еквівалентно 10000 долларів США. Таким чином, навіть припускаючи ту обставину, що договір про наміри не було належним чином виконано з вини позивача, відповідач зобов'язаний був повернути позивачу суму авансу, оскільки саме такий обов'язок взято на себе відповідачем з моменту підписання договору в разі виникнення відповідних обставин. Судом також враховано, що наведене положення договору про обов'язок позивача сплатити штраф у розмірі 82000 грн. 00 коп., що еквівалентно 10000 долларів США не може слугувати підставою для неповернення позивачу сплачених нею грошових коштів, оскільки повернення авансу та сплата штрафу є різними юридичними явищами, а, отже, обов'язок позивача зі сплати штрафу не може слугувати підставою для порушення обов'язку відповідача з повернення суми авансу. У цьому випадку обставини наявності/відсутності вини позивача, її обов'язку сплатити відповідний штраф за невиконання умов договору про наміри не є предметом розгляду у цьому провадженні та можуть бути дослідженні в межах іншого судового провадження внаслідок звернення відповідача до суду із відповідним позовом. Щодо оцінки заперечень відповідача щодо того, що зазначені кошти отримані від позивача на достатній правовій підставі, судом враховано наступне. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Таким чином, правила наведеної статті поширюються не лише на майно, яке набуто, але яке й зберігається у особи за рахунок іншої особи. Як вже встановлено, сплачені кошти були отримані у рахунок майбутньої оплати вартості квартири, належної відповідачу, при цьому, вказаний договір відчуження між сторонами так і не було укладено. Єдиною підставою набуття відповідачем прав на отримані грошові кошти міг бути лише договір купівлі-продажу вказаної нерухомості, що не відбулося. Інші правові підстави для набуття, збереження цих коштів не виникли. Отже, суд констатує, що підстава, в силу якої зазначені кошти були отримані, згодом відпала, інші не виникли, а, отже, сума авансу має бути повернута позивачу, як така, що зберігалася у неї без достатньої правової підстави. Резюмуючи викладене суд має критично поставитися до змісту заперечень представника відповідача, визнавши їх такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі. За правилом ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У зв'язку із задоволенням позову підлягають стягненню з відповідача на користь позивача сплачені судові витрати у розмірі 487 грн. 20 коп. та витрати здійснені за оголошення у офіційному печатному органі «Урядовий кур'єр» у розмірі 420 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved