Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-17 00:00:00

У липні 2013 року [PERSON] звернувся в суд із зазначеним позовом до [PERSON] Посилаючись на статті 215, 225 та 1257 ЦК України, позивач просив суд визнати недійсним заповіт від імені його батька [PERSON], яким той заповів все своє майно відповідачці, посвідчений 8 листопада 2012 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] [PERSON] суду пояснив, що він є спадкоємцем першої черги після [PERSON], який помер [INFO]. Останні п»ять років батько страждав на онкологічне захворювання, переніс чотири операції і з вересня 2012 року щоденно приймав обезболюючі наркотичні засоби для полегшення його стану. За життя батько категорично висловлювався проти складання заповіту, тому позивач вважає, що заповіт від 8 листопада 2012 року батько склав під впливом наркотичних препаратів, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідач [PERSON] вважала позов безпідставним і просила суд в його задоволенні відмовити. Підтвердила, що її чоловік [PERSON] протягом останніх років свого життя боровся з тяжкою хворобою. З жовтня 2012 року він отримував знеболюючі сильнодіючі препарати. Ці ліки не впливали на його здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними. Заповіт [PERSON] склав за своєю ініціативою і його зміст відповідав справжній волі заповідача. Третя особа - [PERSON] - донька [PERSON] пояснила суду, що батько, незважаючи на тяжку хворобу, до самої смерті мав ясний розум. Третя особа - приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] проти позову заперечував. Суду пояснив, що [PERSON] для складання заповіту з»явився в нотаріальну контору, поводився цілком адекватно, чітко сформулював як саме і на чию користь бажає розпорядитися своїм майном, прочитав текст заповіту і підписав його. Третя особа - Перша Кременчуцька державна нотаріальна контора просила слухати справу без участі її представника (а.с. 34). Свідки пояснили суду про наступне: Свідок [PERSON], зокрема, повідомив, що під час їх останнього спілкування телефоном у вересні 2012 року [PERSON] скаржився на здоров»я, про заповіт нічого не говорив; раніше висловлював намір залишити сину [PERSON] дачу. Свідок [PERSON] (тітка позивача) пояснила суду, що [PERSON] любив свого сина [PERSON] і ніколи б не зробив так, щоб залишити його без спадщини. Розуму [PERSON] не втрачав, але, на її думку, залежав від дружини, яка його доглядала, і говорив про те, що вона добра людина і його сина не ошукає. Свідок [PERSON] повідомив, що останній раз бачив [PERSON] у жовтні 2012 року - видно було, що той тяжко хворіє; про заповіт нічого не говорив, раніше висловлював намір залишити дачу сину. Свідок [PERSON] останній раз спілкувався з [PERSON] 24 жовтня 2012 року. Говорив, що отримує ліки у вигляді ін»єкцій, казав, що заповіт складати не буде, а надасть своїм близьким усні розпорядження щодо майна. Свідок [PERSON] розповіла суду про те, що спілкувалася з [PERSON] у жовтні-листопаді 2012 року неодноразово; він був абсолютно адекватним, обговорював із сусідами новини і кермував автомобілем. Свідки [PERSON], [PERSON] надали суду аналогічні свідчення. Свідок [PERSON] пояснив, що вони як куми спілкувались з [PERSON] часто. Остання зустріч була наприкінці 2012 року, коли [PERSON] виглядав як тяжко хвора людина, але мислив логічно, цікавився його справами на роботі і розумів, що це їх остання зустріч. Повідомив також, що у день складання заповіту [PERSON] заїхав до нього в офіс і сказав, що склав заповіт на користь дружини. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, суд встановив такі фактичні обставини справи: Позивач [PERSON] є сином від першого шлюбу [PERSON], якому на праві власності належала квартира [ADDRESS], гараж у кооперативі по вул. Миру в м. Кременчуці, автомобіль «Пежо» 407 та дві приватизовані земельні ділянки з будівлями під номерами 180, 181 у дачному кооперативі «Будівельник» в с. Кривуші Кременчуцького району Полтавської області. 8 листопада 2012 року [PERSON] склав заповіт, яким на випадок своєї смерті заповів все своє майно [PERSON], з якою перебував у зареєстрованому шлюбі з 1999 року (а.с. 43,44) . [INFO] у віці 68 років [PERSON] помер. Останні роки свого життя він страждав онкологічним захворюванням, з приводу якого перебував на обліку, переніс кілька операцій та протягом 2012 року отримував знеболюючі препарати - анальгетики наркотичної групи. Згідно з актом посмертної судово-психіатричної експертизи № 264 від 6 травня 2014 року на момент посвідчення заповіту 8 листопада 2012 року [PERSON] будь-яким психічним розладом, який би позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не страждав. [PERSON] виявляв ознаки психічного розладу не психотичного характеру у вигляді вираженого астенічного синдрому внаслідок онкологічного захворювання, який істотно впливав на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 166-189). Експерти зазначили, що запропоновані позивачем на вирішення експертизи питання про можливість маніпулювання поведінкою [PERSON], про вплив наркотичних засобів, залежність від них, і таке інше, носять теоретичний неконкретний характер, і відповідь на них не входить в компетенцію судово-психіатричної експертизи. Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Верховний Суд України у Постанові від 29 лютого 2012 року, прийнятій за наслідками розгляду заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в порядку статті 355 ЦПК України, зазначив наступне: «Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність [PERSON] в момент складання ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що виражений астенічний синдром внаслідок онкологічного захворювання істотно впливав на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним. Висновок експертів цілком узгоджується з показаннями допитаних у справі свідків. За таких обставин розпорядження [PERSON] своїм майном на користь дружини, з якою він тривалий час перебував у шлюбі, мав спільну дитину і яка весь час хвороби чоловіка доглядала та всіляко підтримувала його виглядає цілком логічним. Суд приходить до висновку про те, що волевиявлення [PERSON] під час складання заповіту 8 листопада 2012 року було вільним і відповідало його внутрішній волі. Законних підстав для визнання заповіту недійсним з зазначених у позові підстав немає. На підставі викладеного, відповідно до статей 215-218 ЦПК України,

Outcome: dismissed