Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

У липні 2020 р. [PERSON] та [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , [PERSON] , позивачі) звернулися до суду з позовом до [PERSON] та її малолітньої дочки [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , [PERSON] , відповідачі) про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (далі - спірна квартира). Позов обґрунтований такими обставинами. Позивачі є власниками спірної квартири, у якій зареєстровані колишня дружина [PERSON] - відповідач [PERSON] та його дочка - відповідач [PERSON] . Після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] у 2017 р. відповідачі виїхали до іншого помешкання, однак не знялися з реєстрації за адресою спірної квартири, чим порушують майнові права позивачів. Ухвалою від 29.07.2020 суд (під головуванням судді Цимбал І. К.) відкрив провадження за даним позовом та призначивсправу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання на 13.10.2020, яке не відбулося у зв`язку з відпусткою судді. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.11.2020 справу передано до провадження судді Трусової Т. О. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 28.04.2021. Разом з позовною заявою позивачами подано клопотання про розгляд справи за їх відсутності. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідачів направлялись ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, які повернулися з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Окрім того, відповідачі викликались в судове засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Орган опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, проте його представник до суду не з`явився без повідомлення причин неявки, будь-яких заяв та клопотань від третьої особи не надходило. Отже з огляду на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідачів про розгляд справи, неподання відповідачами у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або письмового відзиву на позов, та ураховуючи, що неявка представника третьої особи не перешкоджає встановленню фактичних обставин справи, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини 5 статті 279 ЦПК України. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. На підставі договору дарування квартири від 08.05.2007, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергієнком С. С., зареєстрованого в реєстрі за № 3074, [PERSON] та [PERSON] набули у власність в рівних частках квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Право власності позивачів на спірну квартиру зареєстроване у встановленому законом порядку Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 29.05.2007, реєстровий номер 38871. Відповідно до пояснень, викладених у позовній заяві, у спірній квартирі зареєстроване місце проживання колишньої дружини [PERSON] . [PERSON] та їх малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Факт реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] у спірній квартирі підтверджується витребуваними судом відомостями з електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА». Як стверджують позивачі, після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] відповідачі виїхали до іншого помешкання, проте їх місце проживання позивачам невідоме. Вимоги позову обґрунтовані посиланням на статтю 405 ЦК України, якою встановлено сервітутне право членів сім`ї власника житла на користування житлом, а також підстави та умови, за яких член сім`ї власника втрачає право на користування житлом. За положеннями цієї норми члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина 2 статті 405 ЦК України). За загальним правилом, встановленим статтями 12, 81 ЦПК України,кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За змістом норм статей 77, 78, 79, 80, 89 ЦПК України докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості і об`єктивності, а в своїй сукупності - також достатності, для підтвердження наявності або відсутності обставин справи, які відносяться до предмета доказування. Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України). Зважаючи на предмет та підстави даного позову, саме на позивачів покладається тягар доказування обставин, які відповідно до закону є підставами для втрати членом сім`ї власника житла права на користування ним. З огляду на обставини, якими позивачі обґрунтовують свої вимоги, доказуванню у даній справі підлягає зокрема факт припинення сімейних відносин між [PERSON] та [PERSON] , відсутність відповідачів у спірній квартирі без поважних причин понад один рік та відсутність між сторонами угоди щодо певного порядку користування спірною квартирою або інших умов припинення права користування нею. З матеріалів справи вбачається відсутність доказів припинення сімейних відносин між [PERSON] та [PERSON] . На підтвердження факту непроживання відповідачів у спірній квартирі понад один рік позивачами надано лише спільну заяву сусідів - мешканців квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , справжність підписів яких засвідчена нотаріально. Аналіз положень ЦПК України, які визначають правила доказування у цивільному процесі, дає підстави для висновку, що письмові свідчення осіб, які в якості свідків не допитувались, до присяги не приводились і про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань не попереджувались, можуть бути взяті судом до уваги як письмові докази з подальшою їх оцінкою згідно з правилами оцінювання доказів на належність, допустимість та достовірність, а також на достатність і взаємний зв`язок з іншими доказами у справі. Судом установлено, що письмові свідчення сусідів є єдиним доказом не проживання відповідачів у спірній квартирі та у даних свідченнях відсутні усі фактичні дані, сукуність яких є підставою для припинення права користування житлом членами сім`ї (колишніми членами сім`ї) власника житла, зокрема причини залишення відповідачами спірного житла та не проживання у ній понад встановлені законом терміни, відсутність у відповідачів зацікавленості спірною житловою площею та відсутність між сторонами угоди щодо умов припинення права користування нею. Зважаючи на викладене, письмові свідчення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не відповідають критерію достатності для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Окремо слід зазначити, що вимоги про визнання малолітньої дочки позивача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не ґрунтуються на положеннях сімейного законодавства. Так, відповідно до частини 2 статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Норма частини 2 статті 171 цього Кодексу зобов`язує вислухати думку дитини при вирішенні питань, що стосуються її життя, в тому числі у спорі щодо її місця проживання. За обставинами справи установлено, що у спірній квартирі зареєстроване місце проживання позивача [PERSON] - батька малолітньої [PERSON] , яка набула право користування квартирою у встановленому законом порядку. Суду не надано доказів наявності спільної згоди батьків та малолітньої [PERSON] про її проживання за іншою адресою, і заслухати з цього приводу думку самої дитини неможливо. За таких обставин визнання малолітньої неповнолітнього [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, буде порушувати її житлові права, гарантовані Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991, Сімейним кодексом України та Законом України «Про охорону дитинства». Отже на підставі оцінки наведених у позовній заяві аргументів і оцінки доданих до позовної заяви доказів суд дійшов висновку про недоведеність вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання [PERSON] та малолітньої [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у зв`язку з чим підстави для задоволення позову відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed