Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-01 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до Державного казначейства України (згідно Указу Президента України від 09 грудня 2010 року № 1085/2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Державну казначейську службу України), Прокуратури м. Києва, в якому просить стягнути з Державного казначейства України 2702700 грн. 00 коп. моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що неодноразово звертався до прокуратури м. Києва із заявами про ініціювання питання щодо перегляду за нововиявленими обставинами кримінальної справи, у якій Ватутінським районним судом м. Києва винесено вирок відносно [PERSON] за вчинення ним наклепу на Президента України Кучму Л.Д. та на Голову Адміністрації Президента України Табачника Д.В. Проте на час звернення до суду отримував лише відписки прокуратури м. Києва з цього приводу. За наведених обставин [PERSON] вважає, що внаслідок бездіяльності прокуратури м. Києва його до цього часу не реабілітовано, в зв'язку з чим він позбавлений можливості працевлаштуватися, а тому просить задовольнити позов в заявлений ним спосіб. В судовому засіданні [PERSON] позов з викладених у ньому підстав підтримав, просив задовольнити. Представник прокуратури м. Києва проти позову заперечила, просила відмовити у його задоволенні з посиланням на те, що відповідач діяв в межах норм чинного законодавства та не порушував прав позивача. Державна казначейська служба України свого представника в судове засідання не направила, про місце, день і час розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки представника суду не повідомила. Відповідно до ч. 2 ст. 169 ЦПК України, неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Враховуючи викладені обставини, думку осіб, які беруть участь у розгляді справи, положення ч. 2 ст. 169 ЦПК України, суд визнав за можливе провести судове засідання у відсутність представника державної казначейської служби України. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача - прокуратури м. Києва, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Так, в своєму позові [PERSON] посилається на те, що він неодноразово звертався до прокуратури м. Києва із заявами про перегляд за нововиявленими обставинами кримінальної справи № 1-313, по якій постановлено вирок, щодо його притягнення до кримінальної відповідальності за ч. ч. 2, 3 ст. 125, ст.ст. 42, 46 КК України, проте отримував лише відписки. Вважає, що бездіяльність прокуратури м. Києва позбавила його права бути реабілітованим, що в свою чергу позбавило його можливості працевлаштуватися. За наведених обставин вважає, що йому завдано моральної шкоди, яку він і просить стягнути, в примусовому порядку. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами, що вироком Ватутінського районного суду м. Києва від 27 червня 1996 року у кримінальній справі № 1-313 залишеним без змін ухвалою Київського міського суду від 08 серпня 1996 року [PERSON] засуджено за ч. ч. 2, 3 ст. 125, ст.ст. 42, 46 КК України (в редакції 1960 року) до 2 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки (а.с. 39-55). Дійсно, як вбачається з матеріалів справи [PERSON] неодноразово звертався до прокуратури м. Києва із заявами про ініціювання звернення про перегляд за ново виявленими обставинами кримінальної справи № 1-313 (а.с. 2, 3, 5). Разом з тим, прокуратурою м. Києва в листі № 09/1-2422-09 від 04 грудня 2012 року (а.с. 65), зокрема, було роз'яснено [PERSON], що згідно ст. 33, 463 КК України, який набрав чинності 20 листопада 2012 року, йому необхідно звертатися із відповідною заявою до Деснянського районного суду м. Києва. Крім того, у вказаному листі [PERSON] було поставлено до відому, що кримінальну справу № 1-313, згідно повідомлення Деснянського районного суду м. Києва (а.с. 61), знищено у зв'язку із закінченням терміну зберігання. Відповідно до ч. 5 ст. 33 КПК кримінальне провадження за нововиявленими обставинами здійснюється судом, який ухвалив рішення, що переглядається. Згідно ч. 1 ст. 463 КПК України заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами подається до суду тієї інстанції, який першим допустив помилку внаслідок незнання про існування таких обставин. Окрім наведеного, слід також звернути увагу [PERSON] й на те, що 17 травня 2005 року ухвалою Верховного Суду України (а.с. 56-58) скасовано постанову судді Печерського районного суду від 16 грудня 2003 року якою було скасовано постанову в.о. прокурора м. Києва від 24 липня 2003 року про відмову в перегляді за нововиявленими обставинами справи № 1-313 та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2004, якою залишено без змін постанову судді Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2003 року, справу закрито провадженням. Таким чином, вищевикладені обставини свідчать про те, що прокуратура м. Києва надавши роз'яснення [PERSON], діяла відповідно до норм чинного законодавства та не порушувала його прав. Частина 1 ст. 23 ЦК України закріплює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно із ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження порушення прокуратурою м. Києва прав позивача, а також доказів на підтвердження визначення розміру моральної шкоди, [PERSON] суду не надано. Оскільки в судовому засіданні не встановлено, порушень прав [PERSON] з боку прокуратури м. Києва, то й підстави для стягнення моральної шкоди - відсутні. За наведених обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed