Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-31 00:00:00

У липні 2017 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказала суду, що 03 грудня 2005 року між нею та [PERSON], з однієї сторони та [PERSON], з другої сторони був укладений договір довічного утримання. Відповідно до укладеного договору, вона разом з чоловіком передали у власність [PERSON], яка приходиться їм дочкою, трикімнатну квартиру № 71 у будинку № 2 на мікрорайоні 7-й Зарічний в м. Кривому Розі. Відповідачка за укладеним договором, зобовязалась довічного утримування її та чоловіка, надавати щомісячну матеріальну допомогу, забезпечувати щоденним харчуванням, вбиранням, надавати побутові послуги, забезпечувати необхідною допомогою та належним лікуванням. Після укладення договору, відповідач свої обовязки навіть не почала виконувати, матеріальної допомоги жодного разу не надала, навпаки позивач та її чоловік надавали допомогу дочці та опікувалися їх онуками. 03 лютого 2015 року [PERSON] помер. Після смерті чоловіка, позивачу стало важко обходитися без сторонньої допомоги, її пенсія складає 1100 гривень, інших доходів вона не має. Крім цього, відповідач будучи власником квартири та будучи в ній зареєстрована не сплачує комунальні платежі, які нараховуються на її імя, що призвело до заборгованості, яка складає понад 10000 грн. Позивачка звернулася до суду з заявою, в якій просить справу розглянути у її відсутність, наполягає на постановленні у справі заочного рішення. Відповідачка про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, що підтверджено матеріалами справи, проте до суду не прибула, про причину неявки суду не повідомила. Суд, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає вимоги [PERSON] такими, що підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Так, згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, 03 грудня 2005 року між [PERSON] та [PERSON], з однієї сторони та [PERSON], з іншої сторони, було укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори [PERSON], за реєстровим № 2-4848 (а.с. 8). За умовами укладеного договору, [PERSON] та [PERSON] передали у власність [PERSON], на умовах цього договору, трьохкімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, мікрорайон 7-й зарічний[ADDRESS], взамін чого [PERSON] зобовязалася надавати [PERSON] та [PERSON] довічне матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» за № 9406348 від 23.12.2005 року договір довічного утримання зареєстрований у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, [PERSON] є власником квартири № 71 у будинку № 2 на мікрорайоні 7-й Зарічний в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (а.с. 7). Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Аналіз юридичної природи договору довічного утримання вказує на те, що змістом зобовязань набувача у такому договорі є систематичне матеріальне забезпечення відчужувателя, при цьому в натурі у вигляді житла, харчування, догляду та необхідної допомоги. Згідно розділу 2 укладеного договору, [PERSON] зобовязалась матеріально забезпечувати утримувати (доглядати) [PERSON] та [PERSON] в розмірі 300 гривень щомісячно, довічно повністю утримувати їх, забезпечуючи щоденним триразовим харчуванням (сніданок, обід і вечеря), вбранням, наданням побутових послуг (прання постійної білизни один раз на чотирнадцять днів), послуги перукарні - один раз на місяць, необхідною допомогою, належними лікувальними засобами, а також зберігаючи в довічному користуванні [PERSON] та [PERSON] квартиру № 71, площею 36,5 кв.м., яка знаходиться на девятому поверсі девятиповерхового житлового будинку, розташованої в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, на мкрн. 7-й Зарічний, буд. 2. Відповідно до пункту 3.1. Договору довічного утримання, відчужувач має право вимагати розірвання договору у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обовязків за цим договором. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідач свої зобовязання за договором не виконувала, матеріальної допомоги [PERSON] та [PERSON] не надавала, щоденним харчуванням не забезпечувала, не цікавилась їх самопочуттям, не надавала допомогу у побуті. 03 лютого 2015 року помер [PERSON], свідоцтво про смерть видане Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 11). Частиною 2 статті 755 ЦК України встановлено, що договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. Таким чином договір довічного утримання в частині укладення між [PERSON] та [PERSON] припинив свою дію 03 лютого 2015 року. Як встановлено судом, після смерті чоловіка, позивачу стало важко обходитися без сторонньої допомоги, її пенсія складає 1100 гривень, інших доходів вона не має, що підтверджено довідкою Криворізького північного обєднаного управління ПФУ Дніпропетровської області (а.с. 22). Крім цього, відповідач будучи власником квартири, не сплачує комунальні платежі, які нараховуються на її імя, що призвело до заборгованості, яка складає понад 10000 грн. На спростування зазначеного, відповідачем доказів не надано. Пунктом 4.4 договору довічного утримання передбачено, що він може бути розірваний за згодою сторін, а у випадку невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однією із сторін - у судовому порядку. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання може бути розірваний за вимогою відчужувателя, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обовязків, незалежно від його вини. За змістом ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання у звязку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обовязків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане. За встановлених судом обставин, суд погоджується з доводами позивача, що [PERSON] неналежно виконує зобовязання, взяті на себе за договором довічного утримання, а тому суд вважає за необхідне розірвати договір довічного утримання та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину спірної квартири. Так, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Частиною 4 ст. 60 ЦПК України установлено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в сукупності. Відповідно до ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Таким чином, дослідивши та перевіривши матеріали справи на надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання про відшкодування відповідачем понесених та документально підтверджених судових витрат, суд приходить до наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Таким чином, з огляду на вказане, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору в розмірі 640,00 грн. (а.с. 1), витрати понесені на правову допомогу в сумі 700,00 грн (а.с. 23) та витрати понесені у звязку з оцінкою майна в розмірі 450,00 грн (а.с. 44).

Outcome: approved