Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-06 00:00:00

У липні 2014 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідачів, в якому просив зняти арешт та заборону на відчуження з автомобіля марки VOLVO, модель ХС90, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], тип легковий універсал, колір оранжевий, р.н.[NUMBER], зареєстрований ВРЕР-12 УДАІ в м. Києві17 лютого 2009 року, Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого ВРЕР-12 УДАІ в м. Києві 17 лютого 2009 року; зняти з розшуку автомобіль марки VOLVO, модель ХС90, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], тип легковий універсал, колір оранжевий, р.н.[NUMBER], зареєстрований ВРЕР-12 УДАІ в м. Києві17 лютого 2009 року, Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого ВРЕР-12 УДАІ в м. Києві 17 лютого 2009 року. Позов обґрунтовував тим, що 23.11.2012 року він уклав з [PERSON] договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. та зареєстрований в реєстрі за №9092. Для забезпечення виконання зобов'язання за Договором, позивач та відповідач уклали договір застави транспортного засобу від 23 листопада 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. та зареєстрований в реєстрі за №9093. Одним із предметів договору застави був вищезазначений автомобіль. Проте, отримавши витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна позивач дізнався, що на автомобіль, який ще перебуває в заставі, накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження за виконавчим провадженням №38858424. Також в рамках цього виконавчого провадження постановою державного виконавця було оголошено в розшук даний автомобіль. Позивач вважає, що накладення арешту на автомобіль, заборони його відчуження, а також оголошення його у розшук, вчиненні з порушенням законодавства України, що порушує його права заставодержателя. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час розгляду справи був повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов та раніше надані пояснення підтримав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні, яке відбулось 02.06.2015р. визнав заявлений до нього позов і підтвердив укладення з [PERSON] договору позики та застави. Представник відповідача в судовому засіданні також визнав заявлений позов та вважав його обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідачі компанія «Європоліс СІІ Омікрон Холдінг ГмбХ», компанія «Європоліс СіІ Альфа Холдінг ГмбХ» в судове засідання представників не направили, про час розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник відповідача Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в судовому засіданні позов не визнав, вважаючи, що дії державного виконавця щодо накладення арешту на спірний автомобіль та інші дії, законність яких оспорюється позивачем, були здійснені в межах Закону України «Про виконавче провадження». Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Судовим розглядом встановлено, що 23.11.2012 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. та зареєстрований в реєстрі за №9092. Для забезпечення виконання зобов'язання за Договором, позивач та відповідач уклали договір застави транспортного засобу від 23 листопада 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. та зареєстрований в реєстрі за №9093. За Договором позики відповідач передав у заставу автомобілі: марки VOLVO, д.н.з [NUMBER] та марки LAND ROVER, д.н.з [NUMBER], що підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень нерухомого майна. Відповідно до ухвали Печерського районного суду м. Києва 05.12.2012 року було видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь Європоліс СІІ Омікрон Холдінг ГмбХ» грошових сум згідно остаточного рішення арбітражного суду при Торговій палаті м. Женева, Швейцарія, від 04 травня 2012 року. Постановою Державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Юхименко О.С. від 20.09.2013 року в рамках виконавчого провадження в ході виконання виконавчого листа №2-к-17/12 було накладено арешт на автомобілі марки VOLVO, модель ХС90, 2007 року випуску, колір оранжевий, д.н.з [NUMBER], LAND ROVER, 1999 року випуску, колір синій , д.н.з [NUMBER]. Також, в рамках даного виконавчого провадження 20.09.2013 року постановою Державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Юхименко О.С. оголошено в розшук автомобілі марки VOLVO, модель ХС90, 2007 року випуску, колір оранжевий, д.н.з [NUMBER], LAND ROVER, 1999 року випуску, колір синій , д.н.з [NUMBER]. Позивач, звертаючись до суду, в обґрунтування свого позову посилався на те, що наявний арешт, накладений державним виконавцем, порушує його права. Судом встановлено, що правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Частиною 5 зазначеної статті передбачено, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що передбачено ч.1 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження». Не допускається звернення стягнення на майно, зазначене в переліку видів майна громадян, на яке не може бути звернуто стягнення за виконавчими документами, згідно з додатком до Закону України «Про виконавче провадження» (стаття 56 Закону). З огляду на зазначені положення закону, дії державного виконавця щодо накладення арешту на спірний автомобіль є правомірними. Крім того, як зазначалось представником позивача, 07 червня 2013р. спірний автомобіль було вилучено з Державного реєстру обтяжень рухомого майна на підставі заяви позивача [PERSON] і 20 вересня 2013р. на нього був накладений арешт державним виконавцем та автомобіль оголошено у розшук. У відповідності з положеннями ч. 1 ст. 316 ЦК України та ч. 1 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» №6 від 27 серпня 1976 року за правилами, установленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володінні ним. З досліджених судом доказів, вбачається, що вимога [PERSON] ґрунтується при цьому не на праві власності, а на праві заставодержателя. Тобто, в даному випадку у позивача відсутні відповідні правові підстави для звернення з вимогою про звільнення майна з-під арешту, оскільки дане майно йому не належить та не знаходилось в його користуванні. Таким чином, враховуючи те, що позивач не є власником спірного автомобіля, інших виконавчих документів про стягнення з [PERSON] боргу на виконанні у ДВС не перебуває, тому підстав для захисту цивільного права [PERSON] шляхом зняття арешту з майна та заборони його відчуження суд не вбачає. Щодо вимоги позивача про зняття з розшуку автомобіля VOLVO, д.н.з [NUMBER], то така вимоги є передчасною. З урахуванням встановлених обставин справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного, ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 316, 319, 321, 328 ЦК України,

Outcome: dismissed