Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила розірвати шлюб, укладений з відповідачем, зареєстрований 28.05.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено актовий запис № 728. В обґрунтування вимог, викладених у позовній заяві, зазначає про те, що протягом останнього року сімейні стосунки між сторонами погіршились, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Між сторонами у справі часто виникають сварки, склалися конфліктні відносини, у квітні 2016 року мало місце фізичне насильство зі сторони відповідача до позивача. Вважає, що подальше спільне життя та примирення є неможливим, у зв'язку із чим просить не надавати строку для примирення. У судовому засіданні позивач позов підтримала. Відповідач, не заперечуючи проти задоволення позовних вимог та розірвання шлюбу, вказав, що обставини, викладені позивачем у позові, зокрема щодо факту застосування до неї насильства, не відповідають дійсності та не підтверджені позивачем жодними доказами. Разом з тим, зазначив, що дійсно шлюб існує формально, примирення між сторонами є неможливим, у зв'язку із чим також просив шлюб розірвати. Вислухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. 25.05.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено актовий запис № 728, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого 28.05.2014 року. Від шлюбу сторони у справі мають малолітню доньку - [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що спільне життя сторін у справі не склалось, у зв'язку із тим, що останні мають різні погляди на сімейне життя, що призвело до втрати взаємопорозуміння та почуття любові та поваги одне до одного. Примирення між собою та збереження сім'ї вважають неможливим. Протягом тривалого строку сторони у справі не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства, мають окремі бюджети. Статтею 56 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Суд виходить з того, що вжиття заходів щодо збереження сім'ї у даному випадку не може дати позитивного результату, оскільки подальше спільне життя подружжя неможливе та є таким, що суперечило б інтересам сторін у справі, враховуючи обставини, що склалися у даному конкретному випадку, у зв'язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved