Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

У листопаді 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави, посилаючись на те, що 23 жовтня 2013 року між публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» і [PERSON] було укладено кредитний договір №R52110473843В, відповідно до якого остання отримала кредит у сумі 148100 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 0,01% річних та строком повернення до 23 жовтня 2020 року. Для забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором 23 жовтня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» і [PERSON] було укладено договір застави транспортного засобу: автомобілю марки KIA, модель Carens, тип легковий універсал, 2012 року випуску, колір бежевий, реєстраційний номер [NUMBER], який належить на праві власності [PERSON], за №R52110473843В-Z1, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу реєстраційний №1203. Крім того, 20 березня 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» і [PERSON] було укладено кредитний договір №R52110211592В, відповідно до якого остання отримала кредит у сумі 120000 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 20% річних та строком повернення до 20 березня 2019 року. Для забезпечення виконання даного зобовязання 20 березня 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» і [PERSON] було укладено договір застави транспортного засобу: автомобіль марки KIA, модель RIO, тип легковий універсал, 2012 року випуску, колір білий, реєстраційний номер [NUMBER], який належить на праві власності [PERSON], за №R52110211592В, посвідченого приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу, реєстраційний №660. 22 червня 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами №220615нв, відповідно до якого ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло право нового кредитора до відповідача за вищевказаними кредитними договорами, також, 22 червня 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір відступлення права вимоги за договорами застави №220615зп, в державному реєстрі обтяжень рухомого майна первісним кредитором здійснено зміну заставодержателя з ПАТ «ВТБ Банк» на ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», на підставі чого позивач набув права заставодержателя відносно транспортних засобів, що є забезпеченням виконання зобовязань. На виконання вимог закону позивачем як ініціатором звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження до початку процедури були зареєстровані відомості про звернення стягнення відносно предмета застави. У звязку з тим, що [PERSON] з 23 липня 2014 року не виконує зобовязання за кредитним договором від 23 жовтня 2013 року, а з 19 липня 2014 року за кредитним договором від 20 березня 2012 року, виникла заборгованість у сумі 391236,10 грн., а саме: заборгованість за кредитним договором від 23 жовтня 2013 року в сумі 137239,71 грн., заборгованість по відсотках 13,49 грн., заборгованість по комісії 17327,70 грн., заборгованість за кредитним договором від 20 березня 2012 року в сумі 84072,74 грн., заборгованість по відсотках 8,42 грн., заборгованість по комісії 16800 грн., та з урахуванням індексу інфляції та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, що станом на 21 жовтня 2015 року становить 135774,04 грн., тому просить в рахунок погашення зазначеної заборгованості звернути стягнення на предмети застави у вигляді автомобілів шляхом визнання за позивачем права власності на них. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 29 лютого 2016 року у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави відмовлено. З вказаним рішенням не погодився позивач ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позов. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, суд, відмовляючи в задоволенні позову, не врахував наявні в матеріалах справи докази, а також те, що відповідачка дійсно порушила умови кредитних договорів. Представник позивача ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні апеляційної інстанції в режимі відеоконференції підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання апеляційного суду не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник відповідачки [PERSON], який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні апеляційного суду просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що 23 жовтня 2013 року між публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» і [PERSON] було укладено кредитний договір №R52110473843В, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у сумі 148100 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 0,01% річних та строком повернення до 23 жовтня 2020 року (а.с.4-8 т.1). Для забезпечення виконання зобовязання за вказаним кредитним договором 23 жовтня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» і [PERSON] було укладено договір застави транспортного засобу: автомобілю марки KIA, модель Carens, тип легковий універсал, 2012 року випуску, колір бежевий, реєстраційний номер [NUMBER], який належить на праві власності відповідачці, за №R52110473843В-Z1, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу реєстраційний №1203 (а.с.15-16 т.1). 20 березня 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» і [PERSON] було укладено кредитний договір №R52110211592В, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у сумі 120000 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 20% річних та строком повернення до 20 березня 2019 року (а.с.9-13 т.1). Для забезпечення виконання вказаного кредитного договору 20 березня 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» і [PERSON] було укладено договір застави транспортного засобу: автомобіль марки KIA, модель RIO, тип легковий універсал, 2012 року випуску, колір білий, реєстраційний номер [NUMBER], який належить на праві власності відповідачці, за №R52110211592В, посвідченого приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу, реєстраційний №660 (а.с.18,109 т.1). 22 червня 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами №220615нв, відповідно до якого ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло право нового кредитора до відповідача за вищевказаними кредитними договорами, також, 22 червня 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір відступлення права вимоги за договорами застави №220615зп, в державному реєстрі обтяжень рухомого майна первісним кредитором здійснено зміну заставодержателя з ПАТ «ВТБ Банк» на ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», на підставі чого позивач набув права заставодержателя відносно транспортних засобів, що є забезпеченням виконання зобовязань. На виконання вимог закону позивачем як ініціатором звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження до початку процедури були зареєстровані відомості про звернення стягнення відносно предмета застави (а.с.21-26, 112-123 т.1). У звязку з тим, що [PERSON] з 23 липня 2014 року не виконує зобовязання за кредитним договором від 23 жовтня 2013 року, а з 19 липня 2014 року за кредитним договором від 20 березня 2012 року, виникла заборгованість у сумі 391236,10 грн., а саме: заборгованість за кредитним договором від 23 жовтня 2013 року в сумі 137239,71 грн., заборгованість по відсотках 13,49 грн., заборгованість по комісії 17327,70 грн., заборгованість за кредитним договором від 20 березня 2012 року в сумі 84072,74 грн., заборгованість по відсотках 8,42 грн., заборгованість по комісії 16800 грн., та з урахуванням індексу інфляції та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, що станом на 21 жовтня 2015 року становить 135774,04 грн. (а.с.27-28,127-132 т.1). З обставин справи вбачається, що отримання кредитних коштів за кредитними договорами №R52110473843В від 23 жовтня 2013 року та №R52110211592В від 20 березня 2012 року в розмірі 120000 грн. та 148100 грн. відповідачкою не заперечується. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні достатні правові підстави для його задоволення, оскільки суду не надано допустимих та переконливих доказів про те, що позивач набув права вимоги як новий кредитор, всі документи, що надані позивачем до суду не завірені належним чином, на вимогу суду оригінали документів не надані з причин, які суд визнав неповажними. Крім того, в договорі про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами №220615нв відсутні розділи «2.Предмет договору» та «4.Ціна договору та порядок оплати», суду не надано докази оплати по даному договору, що є суттєвим, оскільки згідно із п.3.1.3 цього договору право вимоги переходить до нового кредитора з моменту зарахування коштів у розмірі ціни договору на рахунок первісного кредитора. З такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, оскільки вони не відповідають нормам матеріального та процесуального права. Відповідно до ст.ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до пунктів 3.2., 3.4., 3.5., 5.2.1. кредитних договорів позичальник зобовязався повернути кредит у повному обсязі 23 жовтня 2020 року та 20 березня 2019 року або достроково у випадках передбачених цим договором; спосіб повернення кредиту та процентів щомісячно відповідно до графіка, дата списання платежів банком 22 число кожного місяця та 18 число кожного місяця; позичальник зобовязаний у разі порушення умов договору на вимогу кредитора достроково повернути кредит. Згідно розрахунку заборгованості відповідачка припинила виконувати зобовязання за кредитними договорами: від 23 жовтня 2013 року з 23 липня 2014 року, від 20 березня 2012 року з 19 липня 2014 року, внаслідок чого за зазначеними кредитними договорами утворилась заборгованість відповідно 137239,71 грн. та 84072,74 грн. Згідно із ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший відсоток не встановлений договором. Згідно розрахунку, наданого позивачем, за кредитним договором від 23 жовтня 2013 року 3% річних складають 3178,64 грн., індекс інфляції складає 48416,69 грн., від 20 березня 2012 року 3% річних складають 5143,67 грн., індекс інфляції складає 79035,04 грн. Згідно із ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися заставою. Відповідно до ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобовязання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Відповідно до ч. 6 ст. 20 Закону України «Про заставу» звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18 листопада 2003 року № 1215-IV звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобовязаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження. Згідно із п. 5.8 договору застави від 23 жовтня 2013 року заставодержатель має право здійснити реалізацію предмета застави або набути право власності на предмет застави у раз невиконання позивальником зобовязань за кредитним договором та/або порушення справи про банкрутство заставодавця. Згідно із п. 9.3 договору застави від 20 березня 2012 року заставодержатель має право згідно з кредитним договором за рахунок предмета застави задовольнити свої вимоги в повному обсязі на момент фактичного задоволення (максимальний розмір вимоги), включаючи кредит, проценти за користування кредитом, пеню, комісію та будь-які платежі, передбачені кредитним договором, збитки, завдані йому у звязку з неналежним виконанням позичальником зобовязання, також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги. Відповідно до п. 9.4 цього договору у разі невиконання зобовязань за кредитним договором та/або за цим договором застави достроково стягувати суму кредиту та звернути стягнення на предмет застави (у тому числі вилучити предмет застави). Відповідно до п. 10 договору застави від 20 березня 2012 року звернення стягнення та реалізація предмета застави відбувається у порядку, визначеному заставодержателем, у тому числі, але не виключно на підставі виконавчого напису нотаріуса, рішення суду або у позасудовому порядку згідно з чинним законодавством України. З витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна вбачається, що позивачем здійснено звернення щодо стягнення відповідно до договору відступлення права вимоги за договором застави від 22 червня 2015 року(а.с.121 т.1). Згідно із ч. 2 ст. 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18 листопада 2003 року якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження зобовязання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобовязаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. Якщо боржник не виконує обовязок щодо передачі предмета обтяження у володіння обтяжувача, звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду. З листів від 26 червня 2016 року вбачається, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» направило на адресу відповідачки вимоги щодо погашення кредитної заборгованості за кредитними договорами №R52110473843В від 23 жовтня 2013 року та №R52110211592В від 20 березня 2012 року та повідомлення про відступлення права вимоги за вказаними кредитними договорами, відправлення підтверджено списком поштових відправлень №12618-58-2 зі штампом поштового відділення 07 липня 2016 року, де за №№ 23, 24 значиться [PERSON] (а.с.124-126 т.1, 86 т.2). 22 червня 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» був укладений договір відступлення права вимоги, згідно якого банк передав позивачеві всі права вимоги за договором про іпотечний кредит, іпотечним договором та договором поруки. Отже, з дня укладення договору про відступлення прав вимоги (купівлі-продажу боргових зобовязань) за кредитним договором, тобто з 22 червня 2015 року, до нового кредитора - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» перейшли всі права вимоги (замість первісного кредитора - ПАТ «ВТБ Банк» до позичальника [PERSON]М.). Таким чином, внаслідок укладення вказаного договору відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договорами №R52110473843В від 23 жовтня 2013 року та №R52110211592В від 20 березня 2012 року. З вказаних кредитних договорів вбачається, що [PERSON] зобовязалася щомісячно здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані кредитором відсотки на залишок заборгованості за кредитом у розмірі та строки передбачені умовами договору. Проте прийняті на себе зобовязання позичальник належним чином не виконував і має прострочення строків сплати процентів та суми кредиту, що не заперечується. Згідно із ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобовязанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обовязку первісному кредиторові є належним виконанням. Частиною 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обовязку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобовязанні. Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обовязку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року № 6-979 цс 15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосування таких норм права. Суд першої інстанції вищезазначене не врахував, не звернув увагу на те, що [PERSON] не проводила погашення кредитної заборгованості ні ПАТ «ВТБ Банк», ні ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Проте встановивши, що боржник не був повідомлений про заміну первісного кредитора, суд у порушення ст.ст. 212-214 ЦПК України не навів переконливих доводів, чому факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобовязання у повному обсязі, взагалі є підставою для звільнення боржника від виконання зобовязань. За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про звернення стягнення на предмети застави за вищенаведеними кредитними договорами. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати. Позивач, звертаючись до суду першої інстанції з позовом, сплатив судовий збір у сумі 5868,54 грн. та за подачу апеляційної скарги судовий збір у сумі 6455,39 грн., які підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача.

Outcome: approved