Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-02 00:00:00

У квітні 2020 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просив визнати недійсним пункт 1.1 договору № 780317455 від 18.04.2020, який укладено між ним та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» в частині зобов`язання позичальника сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно п. 1.4. договору у період з 21 квітня 2020 року по 30 квітня 2020 року; визнати недійсним пункт 1.4 договору № 780317455 від 18.04.2020, який укладено між ним та відповідачем в частині застосування базової процентної ставки 1,7% в день у період користування кредитом з 21 квітня 2020 року по 30 квітня 2020 року. В обґрунтування позову зазначив, що він 18.04.2020 року, діючи як споживач фінансових послуг, на веб-сайті https://moneyveo.ua/ заповнив заявку на надання йому споживчого кредиту на суму 1500 грн. Зі змісту договору № 780317455 від 18.04.2020 року вбачається, що споживач отримує 1 500 грн на строк 2 дні, термін платежу 20.04.2020 року та сплачує за користування кредитом проценти у розмірі 28,50 грн, виходячи з ставки 0,95% за кожний день користування кредитом. Загальна сума до сплати 1 528,50 грн. Вважає, що зміст деяких пунктів договору не відповідає законодавству. В Законі України «Про споживче кредитування» в редакції, яка діяла станом на 18.04.2020 (яка діяла з 18.03.2020), в пункті 6 прикінцевих та перехідних положень (розділ IV) вказано: «У разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по 30 квітня 2020 року виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по 30 квітня 2020 року виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин, інших ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 ЦК України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період з 01 березня 2020 року по 31 травня 2020 року (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по 31 травня 2020 року виконання зобов`язань зі сплати платежів). Норми цього пункту поширюються у тому числі на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону». При цьому Договором передбачено що: «1.1. За цим Договором Товариство зобов`язується надати Позичальникові кредит без конкретної споживчої мети, на суму 1 500 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно п. 1.З., п. 1.4. або п. 1.5. цього договору ». «1.4. У випадку користування кредитом понад строк, встановлений п. 1.2 договору, умови щодо нарахування процентів за Дисконтною процентною ставкою скасовуються і до взаємовідносин між Сторонами застосовується Базова процентна ставка в розмірі 1,7 % (одна ціла сім десятих) відсотків від суми Кредиту за кожний день користування кредитом, відповідно до чого позичальник зобов`язується сплатити Товариству різницю між фактично сплаченими процентами за Дисконтною та нарахованою Базовою процентними ставками за весь строк користування кредитом (від дати отримання Кредиту до фактичної дати його повернення)». «4.3. Сторони погоджуються, що проценти, нараховані після закінчення строку надання Кредиту, визначеного в п. 1.2. цього договору, є процентами в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України». Одночасно з цим, стаття 625 ЦК України має назву «Відповідальність за порушення грошового зобов`язання» та передбачає у випадку невиконання грошового зобов`язання сплату боржником зокрема процентів за період неправомірного користування грошовими коштами, що є формою відповідальності. Таким чином, зміст пунктів 1.1, 1.4, 4.3 Договором передбачена відповідальність позичальника за неповернення кредитних коштів у визначений договором строк - у вигляді зобов`язання позичальника сплатити проценти у розмірі 1,7% в день за користування кредитними коштами за період неправомірного користування з моменту прострочення до фактичної дати повернення кредитних коштів, у тому числі у період з 21.04.2020 по 30.04.2020. Вважає, що зміст пунктів 1.1, 1.4 договору частково суперечить нормам законодавства, оскільки не враховує звільнення позичальника від відповідальності перед кредитодавцем за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань в період з 01.03.2020 до 30.04.2020, зокрема в даному випадку звільнення споживача від відповідальності у період прострочення з 21.04.2020 по 30.04.2020. Просив позов задовольнити. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.04.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву. 16.07.2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позов, в якому останній заперечує проти позовних вимог, посилаючись на обґрунтування, викладені в відзиві. Зокрема відповідач зазначив, що дійсно 18.04.2020 року між [PERSON] та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» був укладений договір кредиту № 780317455, відповідно до умов якого фінансова установа надала позичальникові кредит без конкретної споживчої мети, на суму 1 500 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно п. 1.3., п. 1.4. або п. 1.5. цього договору (п. 1.1. договору). Відповідно до п. 1.6 договору, позичальник зобов`язаний повернути фінансовій установі кредит, нараховані проценти згідно п. 1.3. цього договору не пізніше строку вказаного в п. 1.2. договору. Пунктом 2.2.2.1 визначено, що позичальник зобов`язаний вчасно повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в порядку, визначеному цим договором. Відповідно до п. 4.16 договору, позичальник підтверджує, що отримав від фінансової установи до укладення цього договору інформацію, вимоги надання якої передбачені в законодавстві України (у тому числі інформацію, надання якої передбачено ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»), отримав кредит не на споживчі цілі, інформація надана Відповідачем з дотриманням вимог законодавства України та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Факт отримання та користування грошовими коштами відповідно до умов договору - позивачем не заперечується. Уклавши договір, позичальник підтвердив, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись умов договору та Правил, які є невід`ємною частиною до нього. позивач мав змогу ознайомитись з умовами договору ще до його оформлення, отримав екземпляр договору на власну електронну пошту, а також мав вільний доступ до умов договору на сайті фінансової установи. Інформація була надана фінансовою установою з дотриманням всіх вимог законодавства, виклавши їх в чіткій, зрозумілій та доступній формі, при цьому саме позивач ініціював укладення такого договору, оформивши заявку на сайті фінансової установи. Позивачем не доведено на підставі чого він має звільнятись від сплати відсотків, відповідно до п. 1.1. договору кредиту. Також позивач зазначає, що пункти 1.1, 1.4 в частині договору є нікчемними в зв`язку з тим, що в період дії Прикінцевих положень Закону України «Про споживче кредитування» (розділ VI від 18.04.2020), відповідач застосував до позивача підвищену процентну ставку в розмірі 1,7% від суми кредиту за кожен день користування кредитними коштами. Даний факт не відповідає дійсності з огляду на таке. Відповідно до п. 1.4 договору кредиту, у випадку користування кредитом понад строк, встановлений п. 1.2 договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною процентною ставкою скасовуються і до взаємовідносин між сторонами застосовується базова процентна ставка в розмірі 1,70 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом, відповідно до чого позичальник зобов`язується сплатити товариству різницю між фактично сплаченими процентами за дисконтною та нарахованою базовою процентними ставками за весь строк користування кредитом (від дати отримання кредиту до фактичної дати його повернення). Згідно пункту 6 розділу IV Закону України «Про споживче кредитування», у разі прострочення споживачем у період з 01.03.2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (СОVID-19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01.03.2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (СОVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин, інших ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 ЦК України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період з 01.03.2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (СОVID-19) (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01.03.2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (СОVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів). Норми цього пункту поширюються у тому числі на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Відповідно до частини 4 статті 1056-1 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитодавець самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором Тобто, кредитор відповідно до умов п. 1.4. кредитного договору, має право змінювати розмір відсоткової ставки боржнику, оскільки це визначено в самому договорі. Договір містить умови про дисконтну (зменшену) та базову (звичайну) проценту ставку. У випадку, якщо позичальник сплачує грошові зобов`язання за кредитним договором належним чином у строк обумовлений договором, він користується зменшеною процентною ставкою, у випадку якщо позичальник не виконує зобов`язання у належний строк, пільгова дисконтна процентна ставка вже не застосовується, а сплачується звичайна. Це означає, що ставка 1.7% не є штрафною санкцією чи пенею. А, отже, не порушується норма пункту 6 розділу IV Закону України «Про споживче кредитування». Позивачем невірно визначено поняття дисконтної (зменшеної) та базової (звичайної) процентної ставки. Пункт 1.4 договору містить відомості про нарахування процентів за користування позикою, що не є відповідальністю за невиконання умов договору, а є платою за кредит, та п. 3.3 договору містить відомості про цивільно-правову відповідальність позичальника при порушенні виконання зобов`язання, не є подвійним притягненням до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Виходячи з вищевикладеного, передбачені п. 1.4. договору відсотки - є відсотками за користування кредитними коштами, та ніяким чином не порушують умов чинного законодавства. Окрім цього, в п. 4.4. договору міститься інформація про розрахунок відсотків за базову процентну ставку у річному еквіваленті. Враховуючи зазначене, а також принцип презумпції правомірності правочину та свободи договору, підстави для визнання п. 1.4. договору недійсним в частині - відсутні. Крім того, відповідач заперечив понесені позивачем судові витрати у вигляді правової допомоги, оскільки вони не підтверджені. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.08.2020 року замінено третю сторону - Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на правонаступника - Національний банк України. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, стаття 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (стаття 628 ЦК України) Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинено письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому чи електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Використання при вчинені правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічна електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразок відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Згідно ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Судом встановлено, що 18.04.2020 року між [PERSON] та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» був укладений договір кредиту № 780317455, відповідно до умов якого фінансова установа надала позичальникові кредит без конкретної споживчої мети, на суму 1 500 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно п. 1.3., п. 1.4. або п. 1.5. цього договору (п. 1.1. договору). Відповідно до п. 1.6 договору, позичальник зобов`язаний повернути фінансовій установі кредит, нараховані проценти згідно п. 1.3. цього договору не пізніше строку вказаного в п. 1.2. договору. Пунктом 2.2.2.1 визначено, що позичальник зобов`язаний вчасно повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в порядку, визначеному цим договором. Відповідно до п. 4.16 договору, позичальник підтверджує, що отримав від фінансової установи до укладення цього договору інформацію, вимоги надання якої передбачені в законодавстві України (у тому числі інформацію, надання якої передбачено ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»), отримав кредит не на споживчі цілі, інформація надана Відповідачем з дотриманням вимог законодавства України та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Факт отримання та користування грошовими коштами відповідно до умов договору - позивачем не заперечується. Уклавши договір, позичальник підтвердив, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись умов договору та Правил, які є невід`ємною частиною до нього. позивач мав змогу ознайомитись з умовами договору ще до його оформлення, отримав екземпляр договору на власну електронну пошту, а також мав вільний доступ до умов договору на сайті фінансової установи. Інформація була надана фінансовою установою з дотриманням всіх вимог законодавства, виклавши їх в чіткій, зрозумілій та доступній формі, при цьому саме позивач ініціював укладення такого договору, оформивши заявку на сайті фінансової установи. Відповідно до п. 1.4 договору кредиту, у випадку користування кредитом понад строк, встановлений п. 1.2 договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною процентною ставкою скасовуються і до взаємовідносин між сторонами застосовується базова процентна ставка в розмірі 1,70 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом, відповідно до чого позичальник зобов`язується сплатити товариству різницю між фактично сплаченими процентами за дисконтною та нарахованою базовою процентними ставками за весь строк користування кредитом (від дати отримання кредиту до фактичної дати його повернення). Згідно пункту 6 розділу IV Закону України «Про споживче кредитування», у разі прострочення споживачем у період з 01.03.2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (СОVID-19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01.03.2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (СОVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин, інших ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 ЦК України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період з 01.03.2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (СОVID-19) (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01.03.2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (СОVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів). Норми цього пункту поширюються у тому числі на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Відповідно до частини 4 статті 1056-1 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитодавець самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором Тобто, кредитор відповідно до умов п. 1.4. кредитного договору, має право змінювати розмір відсоткової ставки боржнику, оскільки це визначено в самому договорі. Договір містить умови про дисконтну (зменшену) та базову (звичайну) проценту ставку. У випадку, якщо позичальник сплачує грошові зобов`язання за кредитним договором належним чином у строк обумовлений договором, він користується зменшеною процентною ставкою, у випадку якщо позичальник не виконує зобов`язання у належний строк, пільгова дисконтна процентна ставка вже не застосовується, а сплачується звичайна. Це означає, що ставка 1,70 % не є штрафною санкцією чи пенею. Пункт 1.4 договору містить відомості про нарахування процентів за користування позикою, що не є відповідальністю за невиконання умов договору, а є платою за кредит, та п. 3.3 договору містить відомості про цивільно-правову відповідальність позичальника при порушенні виконання зобов`язання, не є подвійним притягненням до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Виходячи з вищевикладеного, вбачається, що передбачені п. 1.4. договору відсотки є відсотками за користування кредитними коштами, і його умови не порушують чинного законодавства. Окрім цього, в п. 4.4. договору міститься інформація про розрахунок відсотків базової процентної ставки в річному еквіваленті. Враховуючи наведене, а також принцип презумпції правомірності правочину та свободи договору, підстави для визнання п. 1.4. договору недійсним в частині відсутні. За таких обставин підстав для задоволення позову в частини визнання недійсними п.п. 1.1., 1.4. кредитного договору від 18.04.2020 року немає. Крім того, позивачем не доведені понесені ним витрати на правничу допомогу. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правовою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом не встановлено порушення прав позивача, як споживача, на нього покладаються судові витрати, які складаються із судового збору в сумі 840,80 грн на користь держави. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed