Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

У листопаді 2016 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд звільнити з-під арешту нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS], яка перебуває під арештом на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження №25537435 від 10.12.2010 видана Святошинським районним відділом державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві та стягнути з відповідача судові витрати по справі, посилаючись на ті підстави, що 11.10.2016 при звернення позивачем до нотаріуса йому стало відомо, що на майно у тому числі нерухоме яке є предметом іпотеки за іпотечним договором №2706/0708/71-430-Z від 14.07.2008 накладено арешт в забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором №2706/0708/71-430 від 14.07.2008 укладеного між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк», однак арешт який був накладений на вказану квартиру застосовується з метою забезпечення виконання рішення суду, але на даний момент не дає можливості скористатися законним правом позивачу щодо задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився повторно про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив (а.с. 44, 45, 58, 59). Третя особа у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини няевки суд не повідомила (а.с. 51, 57). Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 14.07.2008 між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» укладено кредитний договір №2706/0708/71-430 (а.с. 6-9). У забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» укладено іпотечний договір №2706/0708/71-430-Z-1 від 14.07.2008 за умовами якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якого забезпечення виконання іпотекодавцем зобов'язань за договором кредиту наступне майно: квартира [ADDRESS] (а.с. 10, 11). Обтяження вищевказаного іпотечного договору відступлено ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» та зареєстровано у Державному реєстрі іпотек (а.с. 19). 28.11.2012 ВАТ «Сведбанк» відступило ТОВ Факторингова компанія «Вектор плюс» відповідно до договору факторингу №15 свої права вимоги за зобов'язанням відповідача по кредитному договору (а.с. 12-16). 11.10.2016 позивачу при зверненні до нотаріуса стало відомо, що на дане майно у тому числі на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за Іпотечним договором №2706/0708/71-430-Z-1 від 14.07.2008 накладено арешт на підставі постави про відкриття виконавчого провадження №25537435 від 10.12.2010 видана Святошинським районним відділом державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (а.с. 20). Згідно листа Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 11.05.2018 №32677 встановлено, що на примусовому виконанні у відділі перебуває виконавче провадження №25537435 за виконавичм написом ПНКМНО Осипенко Д.О. №7069 від 05.11.2010 про звернення стягнення на майно [PERSON], а саме квартиру №204 по бул. Кольцова, 5 у м. Києві, однак перевіркою фактичної наявності виконавчого провадження встановлена відсутність останнього (а.с. 60). Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. У п. 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку»іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суд має виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2, ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Відповідно до ч. 1 ст. 590, ст. 578 ЦК України звернення стягнення на предмет застави/іпотеки здійснюється лише за рішенням суду, якщо для укладення такого договору щодо майна фізичної особи вимагалось отримання згоди чи дозволу іншої особи чи органу. Крім того, у п. 37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. На підставі наведеного суд, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вомог. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку позовна заява підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на відповідача. Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення судовий збір на користь позивача у розмірі 1378 грн 00 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved