Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

У листопаді 2016р. [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до Приватного підприємства «Поляріс» (далі - ПП «Поляріс»), посилаючись на те, що з 02 квітня 2012 року між ним та відповідачем було укладено контракт на виконання обов'язків директора та рішенням відповідача від 30 березня 2012року він був призначений на посаду директора ПП «Поляріс». Стверджував, що у зв'язку із звільненням всіх співробітників підприємства та припиненням будь-якої фінансово-господарської діяльності підприємства, він вирішив звільнитись з посади директора за власним бажанням. 15 грудня 2015року, 31 грудня 2015року та 17 жовтня 2016року ним на адресу відповідача надсилались заяви про дострокове розірвання контракту та звільнення з посади директора, які відповідачем були проігноровані. Згідно п.3.1. статуту ПП «Поляріс» до виключної компетенції засновника відноситься призначення та звільнення директора. У зв'язку із тим, що ПП «Поляріс» фактично не працює позивач бажає звільнитися, однак такої можливості він немає, оскільки особа, на ім'я якої він подав заяви на звільнення за власним бажанням та особа, що уповноважена підписати наказ про звільнення його заяви ігнорує. Посилаючись на порушення своїх прав передбачених Кодексом законів про працю України, позивач просив суд винести рішення, яким розірвати контракт б/н від 02 квітня 2012року з 31 жовтня 2016року; визнати припиненими трудові відносини між приватним підприємством «Поляріс» з 31 жовтня 2016року; стягнути з відповідача на його користь судові витрати. Протокольною ухвалою суду від 19 січня 2017 року до участі у зазначеній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору було залучено [PERSON] (а.с.52). Представник позивача, діючий на підставі довіреності від 20 грудня 2016року у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі (а.с.36). Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відповідно до вимог ст. 74 ЦПК України (а.с. 75). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON], діюча на підставі довіреності від 13 лютого 2017року у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечувала. Раніше надала д суду письмові заперечення проти позову (а.с.57,64-65). Дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Кодексом законів про працю України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими вказані правовідносини регулюються. Судом встановлено, що 02 квітня 2012року між засновником ПП «Поляріс» [PERSON] та [PERSON] був укладений контракт б/н з директором ПП «Поляріс» (а.с.5-8). Рішенням засновника ПП «Поляріс» [PERSON] від 30 березня 2012року [PERSON] було призначено на посаду директора ПП «Поляріс», за сумісництвом, за власним бажанням згідно його заяви від 30 березня 2012 року, що підтверджується копією нотаріально посвідченого рішення (а.с.9). Відповідно до ч.1 ст.3, ст.4 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України й інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Згідно ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмовій формі є обов'язковим при укладенні контракту. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Пункт 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992р. із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України №4 від 01.04.1994р., №18 від 26.10.1995р., №15 від 25.05.1998р. вказує на те, що згідно зі ст.24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота проводилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. Отже, суд вважає встановленим факт того, що позивач був прийнятий на посаду директора ПП «Поляріс» і приступив до виконання своїх обов'язків з 30.03.2012року. Відповідно до статуту ПП «Поляріс» є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахункові та інші рахунки в банківських установах України, круглу печатку з власним найменуванням, кутовий штамп, фірмові бланки та інші реквізити. У своїй діяльності ПП «Поляріс» керується чинним законодавством України, зокрема: Господарським та Цивільним кодексами України, законодавством про зовнішньоекономічну діяльність, та іншим, Статутом та рішеннями засновника. Відповідно до ст.62 Господарського кодексу України - підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки. Згідно ст.63 ГК України приватне підприємство діє на основі приватної власності громадян чи суб'єкта господарювання (юридичної особи). Статтею 65 ГК України передбачено, що управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада такого підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) керівника підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженому органу чи наглядовій раді. Керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи. У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов'язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін. Керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами. Керівника підприємства може бути звільнено з посади достроково на підставах, передбачених договором (контрактом) відповідно до закону. Відповідно до п.1.6 статуту ПП «Поляріс» засновником та власником підприємства є громадянин України, [PERSON] Згідно п. 3.1. Статуту - до виключної компетенції засновника відноситься призначення та звільнення директора, визначення порядку розподілу прибутку та покриття збитків. Судом встановлено, що ПП «Поляріс» фактично припинило свою діяльність, що не заперечувалось представником третьої особи у судовому засіданні та зазначено у письмових запереченнях проти позову (а.с.64-65). Відповідно до п. 4.2 Контракту б/н від 02 квітня 2012 року, контракт припиняється: -після закінчення строку його дії; -за угодою сторін; -достроково, у випадках вказаних нижче; -в інших випадках, передбачених законодавством. З матеріалів справи вбачається, що 17 жовтня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до засновника ПП «Поляріс» із заявою про дострокове розірвання контракту та звільнення з 31 жовтня 2016року з посади директора підприємства (а.с.23). Встановлено, що зазначена заява була отримана представником відповідача 24 жовтня 2016року, проте останнім проігнорована (а.с.24). Крім того, як було встановлено, позивачу у зв'язку з припиненням діяльністю підприємства, не виплачується заробітна плата, що є порушенням його трудових прав. Пунктом 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України зазначено, що підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Відповідно до ст. 39 КЗпП України строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу. Спори про дострокове розірвання трудового договору вирішуються в загальному порядку, встановленому для розгляду трудових спорів. Таким чином, після закінчення строку попередження про звільнення працівник має право припинити роботу, і власник підприємства зобов'язаний в день звільнення видати йому належним чином оформлену трудову книжку та провести розрахунок в строки, передбачені ст.116 КЗпП України. Суд вважає, що діями засновника підприємства [PERSON] порушуються конституційні та трудові права позивача, як громадянина, так і працівника, оскільки останній не має можливості звільнитися з роботи, тому що ПП «Поляріс» фактично припинило свою діяльність, а засновник підприємства згоди на звільнення останнього не надає, чим порушує вимоги ст. 38 КЗпП України. Відсутність можливості оформити документи, щодо звільнення позивача з роботи за власним бажанням, є порушенням трудового законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Суд вважає, що оскільки бездіяльністю засновника ПП «Поляріс» [PERSON] щодо надання згоди на звільнення позивача з роботи, порушуються трудові та конституційні права останнього, то [PERSON] правомірно завернувся до суду за захистом своїх прав. Відповідно до ч.2 ст.2 КЗпП України право на звернення до суду за захистом порушеного права, у тому числі щодо забезпечення можливості виконувати трудові обов'язки, має працівник-особа, суб'єктівні права якої порушені іншою стороною трудового договору. За таких обставин, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки вони законні та обґрунтовані.

Outcome: approved