Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа державний нотаріус П`ятої львівської державної нотаріальної контори Кірілова Т.М., про визнання правочину недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння. Позовна заява мотивована тим, що вона 16 жовтня 2015 року набула право власності на квартиру [ADDRESS] . 17 листопада 2015 року між нею та [PERSON] було укладено цивільно-правову угоду, за умовами якої вищевказана квартира перейшла у власність [PERSON] . Зазначає, що вона є одинокою особою, а спірна квартира є її єдиним житлом, право власності на яке набуте в порядку спадкування після смерті дочки. Ураховуючи різке погіршення стану здоров`я, відсутність достатнього матеріального забезпечення у неї була необхідність в опікуні. З [PERSON] вона знайома з 2006 року, так як остання періодично приходила до неї та за грошову винагороду допомагала по домашньому господарству. Маючи потребу у догляді та матеріальній підтримці, вона погодилась на запропоновану [PERSON] угоду, а саме ними було погоджено, що [PERSON] буде надавати їй щомісячно допомогу, у тому числі шляхом догляду за нею, придбання ліків, оплати за комунальні послуги, за що вона передасть квартиру у власність останньої. За домовленістю між сторонами [PERSON] залишалася проживати в її квартирі, а після її смерті могла б вільно на власний розсуд розпорядитися квартирою. У позові зазначено, що позивач вважала, що між нею та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, будь-якого іншого правочину щодо свого єдиного житла вона не мала наміру укладати. У нотаріальній конторі під час укладення правочину їй пояснили, що квартира переходить безоплатно у власність [PERSON] , а остання їй надає щомісячну підтримку до смерті і вона залишається проживати у квартирі. При цьому, їй не був вручений примірник спірного договору. Протягом перших місяців після укладення спірного договору [PERSON] підтримувала її морально, вносила частину сум, нарахованих за комунальні послуги, приносила продукти. У 2015 році [PERSON] стала проживати у спірній квартирі, а у 2016 році відношення останньої до неї змінилося, оскільки [PERSON] стала пропонувати вселення до квартири брата. З часом [PERSON] перестала допомагати позивачеві. У квітні 2017 року вона звернулася до П`ятої львівської державної нотаріальної контори з заявою про надання інформації щодо договору від 17 листопада 2015 року, та 27 квітня 2017 року отримала відповідь про те, що між нею та [PERSON] було посвідчено договір дарування спірної квартири, а договір довічного утримання не посвідчувався. Вказувала про те, що при укладенні зазначеного договору дарування допустила помилку щодо природи цього правочину, оскільки мала на меті укласти саме договір довічного утримання, унаслідок чого спірний договір дарування є недійсним. Крім того, вона дізналася, що 22 грудня 2015 року [PERSON] відчужила 1/2 частку квартири шляхом укладення договору дарування з [PERSON] . З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог (т.1,а.с.44-47) [PERSON] просила суд визнати недійсним договір дарування квартири від 17 листопада 2015 року та витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] на її користь 1/2 частку вищевказаної квартири. Ухвалою суду віл 21 липня 2017 року в порядку ЦПК України в редакції 2004 року провадження у справі було відкрите. Судом 21 липня 2017 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Крім того, ухвалою суду від цього ж числа відстрочено [PERSON] оплату судового збору до ухвалення рішення у справі. Справа передана на розгляд судді Фроловій Л.Д. за результатами повторного автоматичного розподілу справи у зв`язку зі скасуванням судом касаційної інстанції рішення та направлення справи на новий розгляд. Ухвалою від 01 лютого 2019 року справа прийнята до провадження судді Фролової Л.Д. Ухвалою від 16 травня 2019 року задоволене клопотання представника позивача, суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 18 липня 2019 року судом закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про витребування доказів з Львівського обласного управління ПАТ «Ощадбанк», та задоволено її клопотання про долучення письмових доказів до матеріалів справи від 10 квітня 2019 року та 16 травня 2019 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали та просили задовольнити з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог. Додатково представник позивача просив врахувати, що підписанню спірного договору передував незадовільний стан здоров`я позивача, викликаний тяжкими сімейними обставинами(смерть чоловіка, дочки, втрата відомостей про сина). [PERSON] з 1995 року перебуває на обліку у психоневрологічному диспансері. Вказав, що зазначення у договорі дарування права проживання у квартирі, давало позивачеві розуміння, що сторонами був укладений саме договір довічного утримання. Зазначає, що в даному випадку наявна помилка у сприйнятті суті правочину, що обумовлювалося хворобливим станом здоров`я позивача. Позивач користувалася платними послугами [PERSON] по прибиранню квартири та виконанню окремих доручень, а відтак як одинока особа спробувала вирішити питання свого довічного утримання. Вона домовилася з [PERSON] , що остання буде допомагати їй по господарству, доглядати, а після смерті квартира перейде їй у власність. Примірник договору нотаріусом їй не був вручений. Вони стали разом проживати з [PERSON] у її квартирі, при цьому [PERSON] продовжувала допомоги їй, виконувала господарські роботи та окремі доручення, частково оплачувала комунальні послуги, придбавала ліки та продукти. У 2016 році [PERSON] перестала їй надавати допомогу та запропонувала поселити до квартири її брата [PERSON] . В подальшому вона дізналася, що [PERSON] відчужила 1/2частину квартири [PERSON] . Оскільки, через певний час стан її здоров`я покращився, вона зрозуміла, що помилилася у сприйнятті договору який вони уклали з [PERSON] , не усвідомлювала в той момент, що підписує договір дарування, так як їй пояснили, що це правочин з правом проживання, який вона сприйняла як договір довічного утримання. Представник відповідача [PERSON] адвокат Арутюнова Н.Ф. просила суд відмовити у задоволенні позову так як помилка на момент укладення договору була відсутня. Пояснила, що [PERSON] та [PERSON] знайомі тривалий час до укладення оспорюваного договору. [PERSON] допомагала позивачці по господарству, купувала продукти. Фактично вони спільно проживали, а їх відносини були аналогічні родинним. Так, позивачем у вересні 2015 року було надано довіреність на ім`я [PERSON] , яка займалася оформленням спадщини після смерті дочки [PERSON] , реєстрацією права власності на квартиру. При цьому, витрати на вказані дії ніс брат відповідача [PERSON] За домовленістю сторін між ними 17 листопада 2015 року був укладений договір дарування квартири, який вона вважає дійсним. Зазначає, що суду не надано жодних доказів, що позивач під час укладання договору була у депресивному стані. Крім того, при посвідченні договору нотаріусом була перевірена дієздатність учасників правочину. Зазначила, що матеріально [PERSON] не могла матеріально утримувати [PERSON] , так як отримує менший розмір пенсії ніж у позивача. В подальшому, позивач склала на [PERSON] заповіт на все належне їй майно. Просила врахувати, що [PERSON] має гарні характеристики та що [PERSON] є добросовісним набувачем 1/2 частки квартири, а відтак вимога про витребування цієї частки з його володіння задоволена судом бути не може. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] підтримала позицію свого представника та додала, що працювала двірником коли познайомилася з [PERSON] приблизно у 2006 році. Вона допомагала позивачу здійснювати догляд за тяжко хворою дочкою. З 2015 року вони стали проживати разом з позивачем як сестри, а свою квартиру вона залишила сину. За те, що вона доглядала її дочку, [PERSON] запропонувала їй подарувати свою квартиру. Під час спільного проживання вона готувала, прибирала. В подальшому їх стосунки погіршилися. Так як [PERSON] (брат чоловіка) допомагав оплачувати їй комунальні витрати, вона вирішила подарувати йому 1/2 частину квартири. Вони пропонували [PERSON] провести заміну вікон та дверей на металопластикові, але вона відмовилась. Звернула увагу, що підтвердженням довірливих стосунків між нею та позивачем є той факт, що у грудні 2016 року [PERSON] склала заповіт на її користь. Це, на думку відповідача, свідчить також і про обізнаність позивача у своїх правочинах, проявом її волевиявлення та свідомості. Зазначені обставини вказані також у письмових запереченнях [PERSON] (т.1,а.с.76-83). В судовому засіданні відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечив та пояснив наступне. [PERSON] та [PERSON] (його невістка) були знайомі давно. Остання повідомила йому, що позивач хоче подарувати їй свою квартиру. Він разом з ними ходив до нотаріуса та фактично оплатив всі витрати, пов`язані з укладенням договору дарування. Приблизно півтора роки, у них були чудові стосунки. Вони проживали разом, мали спільний бюджет з двох пенсій. [PERSON] оплачувала комунальні борги за квартиру, а останні два роки за квартиру сплачувала [PERSON] . При цьому, він їй давав гроші для оплати належної йому частини квартири. [PERSON] подарувала йому 1/2 частину квартири [ADDRESS] , але він не проживав у ній. Після того як [PERSON] та [PERSON] посварилися, він оплачував комунальні послуги за всю квартиру. Представник третьої особи державного нотаріуса Кірілової Т.М. під час розгляду справи зазначив, що договір дарування від 17 листопада 2015 року був укладений між сторонами та посвідчений нотаріусом у встановленому законом порядку. Нотаріусом дотримано всіх вимог форми договору, Порядку вчинення нотаріальних дій та виконано всі необхідні дії, а саме: перевірено дієздатність сторін, роз`яснено їм суть правочину. Позов вважає безпідставним, оскільки помилки волевиявлення у [PERSON] не було. \~ \~ \~ \~Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позову з огляду на наступне. Судом установлено, що [PERSON] народилася [INFO] , тобто на момент укладення спірного договору була людиною похилого віку. Згідно медичної довідки позивач з 1995 року знаходилася на обліку та амбулаторному лікуванні у психоневрологічному диспансері з діагнозом рекурентний депресивний розлад, помірний поточний(т.2 а.с.30). Згідно пояснень безпосередньо позивача, які були підтверджені відповідачами у судовому засіданні, вона була одинокою особою. А відтак вищезазначене дає можливість зробити висновок суду, що позивач потребувала догляду та сторонньої допомоги. Згідно даних свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 жовтня 2015 року [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] в якій фактично проживала. 17 листопада 2015 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана) було укладено договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом П`ятої львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. та зареєстрований в реєстрі за №3-2094, за яким [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар квартиру [ADDRESS] , яка в цілому складається із двох житлових кімнат та кухні, житловою площею 18,9 кв.м., загальна площа квартири 32,1 кв.м., комора в підвалі пл. 9,8 кв.м. При цьому, у договорі зазначено, що дарувальник [PERSON] залишає за собою право проживання у квартирі, а обдарована не заперечує(т.1 а.с.7-8). Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Згідно зі статями 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину(стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відтак, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на обман або помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Такі висновки викладені у правових позиціях Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16;від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16. \~ \~ \~ \~ Судовим розглядом встановлено, що ще до укладення оспорюваного правочину [PERSON] щомісячно оплатно допомагала по господарству позивачу, оскільки остання за віком та станом здоров`я це не могла робити самостійно. Видача довіреності на ім`я [PERSON] свідчить про неможливість [PERSON] , з тих же причин, здійснювати відвідування певних установ для впорядкування та оформлення своїх документів. Тобто [PERSON] була залучена для надання сторонньої допомоги позивачу. Після укладення оспорюваного правочину [PERSON] продовжувала жити у квартирі, так як не мала та не має іншого житла, що не заперечувалося відповідачами. Як людина\~похилого віку,\~за станом\~здоров`я\~вона потребувала\~стороннього догляду\~і погодилася\~на передачу\~квартири,\~яка є\~її єдиним\~житлом та\~у якій\~вона продовжувала\~проживати після\~укладення договору\~дарування,\~у власність\~ [PERSON] \~лише за\~умови довічного\~утримання й,\~укладаючи спірний\~договір,\~помилялася щодо\~правової природи\~правочину,\~прав та\~обов`язків,\~які виникнуть\~після його\~укладення між\~нею і\~відповідачем [PERSON] . Суд не\~може прийняти\~факт складення\~заповіту позивачем\~на відповідача\~ [PERSON] \~як безпідставність\~позовних вимог,\~оскільки [PERSON] \~пояснила в\~судовому засіданні,\~що протягом\~певного періоду\~у них\~були гарні\~стосунки,\~ [PERSON] \~проживала та\~допомагала їй, і вона після погіршення стану здоров`я склала цей заповіт. Таким чином, факт складення у 2016 році заповіту [PERSON] на ім`я [PERSON] , не пов`язується судом з фактом обізнаності позивачки у попередньому правочині, його суті та природі. Надані позитивні характеристики на [PERSON] не спростовують висновок суду про підставність позовних вимог. Крім того, суд не може прийняти посилання сторони відповідача на неможливість укладення договору довічного утримання з боку [PERSON] у зв`язку з малим розміром її пенсії, так як вказаний договір може передбачати не тільки матеріальне утримання, а й надання сторонньої допомоги у вирішенні побутових проблем, виконанні певних доручень. З пояснень позивача у судовому засіданні саме з 17 листопада 2015 року вона не оплачувала послуги [PERSON] , як робила це раніше, так як вона стала проживати разом з нею, допомагати та доглядати її на підставі договору довічного утримання, яким вона вважала оспорюваний договір. \~ \~ \~ \~Як зазначено, у згаданій вище правовій позиції Верховного Суду по даній справі сам по собі факт роз`яснення нотаріусом суті укладеного договору сторонам правочину не є безумовною підставою для висновку про правильне розуміння сторони договору про його суть. У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа, на підтвердження своїх вимог по визнання правочину недійсним, повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину. Для порівняння ст. 774 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. На підставі належних та допустимих письмових доказів, згідно пояснень сторін у справі, за встановлених та наведених вище у тексті рішення судом обставин, суд вважає, що під час укладення оспорюваного договору волевиявлення позивача не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Перебуваючи у хворобливому депресивному стані позивач вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач [PERSON] , яка раніше здійснювала за нею догляд за грошові кошти, буде і надалі це робити, але безкоштовно, фізично допомагаючи їй, тобто помилялася щодо правової природи правочину. Крім того, як вбачається з матеріалів справи та визнається відповідачами, остання дійсно при спільному проживанні надавала допомогу [PERSON] частково матеріальну по оплаті комунальних послуг та фізичну, що свідчить про те, що між сторонами склалися правовідносини, притаманні довічному утриманню. Фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування не відбулася, позивач продовжує проживати у спірній квартирі після укладання договору дарування та користуватися квартирою. Відтак, суд вважає, що позивачем доведені вимоги щодо визнання договору дарування недійсним з тих підстав, що він вчинений в результаті помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Обставини, щодо яких помилилася позивач, існували саме на момент вчинення правочину. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. В силу ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Зазначена правова норма кореспондується з ч. 4 ст. 41 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до положення ч. 1, 3 ст. 388 ЦПК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Вирішуючи позовну вимогу [PERSON] про витребування 1/2 частки квартири з чужого незаконного володіння [PERSON] , суд встановив, що 22 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування частки квартири, посвідчений державним нотаріусом П`ятої львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. та зареєстрований в реєстрі за №3-2388, за яким дарувальник подарувала, а обдаровуваний прийняв у дар 1/2 частку квартиру [ADDRESS] . Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимоги про витребування на користь [PERSON] з чужого незаконного володіння [PERSON] 1/2 (одну другу) частки квартири [ADDRESS] , оскільки така отримана за безвідплатним договором дарування. Суд при вирішенні питання розподілу судових витрат бере до уваги, що ухвалою від 21 липня 2017 року позивачеві [PERSON] оплату судового збору було відстрочено до ухвалення рішення у справі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову судовий збір стягується з відповідачів [PERSON] та [PERSON] у наступному порядку. Вимога про визнання договору дарування недійсним є вимогою немайнового характеру, що пред`явлена виключно до відповідача [PERSON] . Тому, відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з цього відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 0,4 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 840,80 грн. У той же час, вимога, що пред`явлена [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння є вимогою майнового характеру. Тому, при визначенні розміру судового збору, що складає 1 % від ціни позову, суд бере до уваги вартість квартири [ADDRESS] , що зазначена у договорі дарування від 17 листопада 2015 року 147980,00 грн. Оскільки предметом вимоги є витребування 1/2 частки квартири, суд вираховує суму судового збору з вартості (147980 / 2) 73990 грн, та така складає мінімальний розмір передбачений законом 840,80 грн.

Outcome: approved