Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

У липні 2020 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою (яку пізніше було уточнено), в якій просила визнати недійсними право відношення поруки, що виникли між [PERSON] та [PERSON] , у вигляді договору іпотеки, що були зафіксовані 03.11.2017 року, серія та номер: 1697, виданий 03.11.2017, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зєнікова М.С.; визнати правовідношення поруки, що виникли між [PERSON] та [PERSON] , що були зафіксовані 03.11.2017 року у вигляді договору іпотеки припиненими, серія та номер: 1697, виданий 03.11.2017, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зєнікова М.С.; застосувати наслідки недійсності/припинення право відношення поруки, що виникли між [PERSON] та [PERSON] , у вигляді договору іпотеки, що були зафіксовані 03.11.2017 року, серія та номер: 1697, виданий 03.11.2017, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зєнікова М.С. та скасувати право власності за гр. [PERSON] на квартиру адреса: [ADDRESS] ; поновити право власності на нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що 03.11.2017 між позивачкою та відповідачкою був укладений договір іпотеки, згідно якого іпотекодавець передав, а іпотекодержатель прийняв в іпотеку квартиру [ADDRESS] , з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з договору позики від 03.11.2017. Позивач зазначає, що договору позики від 03.11.2017 на момент підписання договору іпотеки не існувало. 04.11.2017 між позивачкою та відповідачкою був укладений договір позики, датований 03.11.2017, згідно якого позикодавець нібито надав у власність, а позичальник нібито прийняв грошові кошти в сумі 754 040,00 грн, що становить еквівалент 28 000,00 доларів США строком до 03.11.2018. Зазначені правочини були укладені з наступних причин. Влітку 2017 року у рідної доньки позивачки, [PERSON] , виникли значні фінансові проблеми у її господарській діяльності. У зв`язку із цим [PERSON] у 2017 році вимушена була укласти інвестиційний договір із [PERSON] (відповідач) умови якого, зокрема, передбачали надання коштів у сумі 500 000,00 грн. [PERSON] для ведення бізнесу з [PERSON] . 03.11.2017 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зєніковою М.С. було внесено запис про іпотеку № 23177193 та запис про обтяження № 23177642 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо квартири [ADDRESS] . Жодних домовленостей про те, що [PERSON] надасть якісь кошти [PERSON] ніколи не існувало. [PERSON] ніколи б не підписала такий договір позики, тим більше, з такими непомірними штрафними санкціями, які, як виявилося, містяться в договорі. 04.11.2018 після підписання договору позики, [PERSON] відвезла [PERSON] додому. [PERSON] , нікому не повідомивши про цю поїздку, поклала договір позики вдома і більше не згадувала про нього, вважаючи, що виконала прохання доньки та змогла запобігти її проблемам - віддала квартиру в забезпечення боргових зобов`язань на суму 750 000,00 грн. [PERSON] перед [PERSON] . Згодом, отримавши 19.12.2018 письмову вимогу від [PERSON] про усунення порушення зобов`язань за договором позики від 03.11.2017, позивачка була шокована, оскільки для неї було незрозумілим, про який договір позики йде мова, оскільки [PERSON] ніяких грошових коштів від [PERSON] не позичала та не отримувала. У зв`язку з незгодою позивачки з відповідними обставинами, нереальністю відповідних правовідносини з причини не передання коштів за договором позики, введенням в оману відповідачкою позивачку, нею було подано позовну заяву про визнання відповідних договорів позики та іпотеки недійсними. Однак, Рішенням Красногвардійського суду м. Дніпропетровська по справі 204/9549/18 від 24.03.2020 року та Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01.07.2020 по справі 204/9549/18 відповідні правовідносини були визнані порукою. Однак без застосування можливих наслідків визнання відповідних правовідносин недійними, неукладеними, чи припиненими. Отже, у позивачки з`явилося право на оскарження відповідних правовідносин поруки, оскільки для визнання як неукладеним, так і недійсним та таким, що припинив свою дію, є всі підстави. 25 січня 2021 року представником відповідачки Бевза М.О. подано відзив на уточнену позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування вищевказаного зазначив, що в якості підстав для визнання недійсним договору іпотеки, позивач посилається на те, що даний договір насправді має характер правовідносин поруки. [PERSON] вважала і вважає, що даний договір спрямований на забезпечення виконання зобов`язань її дочки - [PERSON] перед [PERSON] за інвестиційним договором, укладеним між останніми. Позивач зазначає, що договору позики на момент підписання договору іпотеки не існувало. Так, 03 листопада 2017 року між [PERSON] (іпотекодавець) та [PERSON] (іпотекодержатель) було укладено договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу - Зєніковою М.С. Згідно договору іпотеки від 03 листопада 2017 року сторони за цим договором підтверджують, що ними особисто прочитано увесь текст цього договору на українській мові, оскільки вони володіють українською мовою, а також, що укладення цього договору відповідає їх дійсним намірам і щодо кожної з умов договору заперечень немає, і у тексті договору зафіксовані усі істотні умови, ними однаково розуміється значення, зміст, умови договору, його правові наслідки для кожної із сторін, права та обов`язки сторін за договором, про що свідчать їх особисті підписи на цьому договорі. У договорі іпотеки від 03 листопада 2017року позивачем власноручно написано «З текстом ознайомлена» та проставлений підпис і прізвище позивача [PERSON] . Даний факт свідчить про ознайомлення позивача з усіма умовами підписаного договору. Вказані обставини не оспорюються позивачем. Відповідно до договору іпотеки від 03 листопада 2017 року іпотекодавець [PERSON] передала, а іпотекодержатель [PERSON] прийняла в іпотеку в порядку і за умов, визначених у цьому договорі, об`єкт нерухомого майна, який значиться згідно з правовстановлюючими документом як квартира [ADDRESS] , з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з договору позики від 03 листопада 2017 року, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем, за умовами якого іпотекодавець зобов`язана повернути іпотекодержателю позику у розмірі 754040,00 грн., що становить 28000 дол. США, зі строком повернення не пізніше 03 листопада 2018 року. За таких обставин, доводи позивача про те, що договір іпотеки від 03 листопада 2017 року був укладений з метою забезпечення виконання її донькою [PERSON] за неукладеним інвестиційним, договором з [PERSON] , а не зобов`язань позивача за договором позики від 03 листопада 2017 року, не відповідають дійсним обставинам справи. Посилання позивача на проект інвестиційного договору, що планувався до підписання між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] не заслуговують на увагу, оскільки вказаний правочин не був укладений в розумінні cт. 638 ЦК України, так як сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, зокрема щодо дати його укладення та правовідносин сторін до яких він буде застосовуватись. Також, сума інвестицій, яка визначалась у проекті інвестиційного договору складала 500000 гри., що суперечить доводам позивача про наявність у її доньки [PERSON] заборгованості перед [PERSON] у розмірі 750000 грн. Більше того, позивачем не доведено факту виконання цього договору та передачі коштів на користь ФОП [PERSON] . Крім того, відповідно до відомостей, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, підприємницька діяльність фізичної особи-підприємця [PERSON] припинена 01.11.2017. Отже, договір іпотеки, який було укладено між [PERSON] та [PERSON] - 03.11.2017, тому він не міг бути укладений з метою забезпечення виконання зобов`язань ФОП [PERSON] за проектом інвестиційного договору, оскільки її підприємницька діяльність була припинена - 01.11.2017, тобто до дати укладення вказаного договору іпотеки. Враховуючи умови договору іпотеки від 03.11.2017, у яких сторони вказували на наявність вільного волевиявлення на укладення даного договору на визначених умовах, з якими була ознайомлена та погодилась позивач [PERSON] , про що свідчить її власноручні записи та підпис у договорі, а також свідчення сторін у п.2.9 договору про те, що правочин не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, вважаємо, що позовні вимоги [PERSON] , у редакції заяви про уточнення позовних вимог, про визнання договору іпотеки від 03 листопада 2017 року недійсним, не підлягають задоволенню. Договір іпотеки не містить жодних положень про те, що [PERSON] поручається перед [PERSON] за виконання зобов`язань ФОП [PERSON] по неукладеному інвестиційному договору, чи будь-який інших боргових зобов`язань третьої особи - [PERSON] . Таким чином, оцінку позивача [PERSON] щодо правової природи правочину - договору іпотеки від 03.11.2017 року, як договору поруки, не можна вважати обґрунтованою, оскільки вона суперечить дійсним обставинам справи. Відповідач [PERSON] вважала і вважає, що договір іпотеки від 03.11.2017 спрямований саме на настання реальних наслідків, які ним обумовлені, а саме забезпечення належного виконання [PERSON] своїх зобов`язань за договором позики від 03.11.2017. Більше того, 03 листопада 2018 року [PERSON] не було виконано зобов`язання щодо повернення, [PERSON] грошових коштів у сумі 754 040,00 грн., яка становить 28000 доларів США з коригуванням еквіваленту грошового зобов`язання за офіційним курсом гривні до долару США, встановленим НБУ на день здійснення платежу (03.11.2018 року). Таким чином, недобросовісні посилання [PERSON] на те, що договір іпотеки від 03.11.2017 є удаваним правочином та не спрямований на реальне настання наслідків, що ним обумовлені, не можуть бути підставою для визнання договору іпотеки від 03.11.2017 недійсним. Доводи позивача про те, що правовідносини поруки припинились, внаслідок збільшення зобов`язань третьої особи [PERSON] перед [PERSON] , також не заслуговують на увагу, з вищевказаних підстав, оскільки між позивачем та відповідачем були відсутні правовідносини поруки, а [PERSON] належними та допустимими доказами не доведено факту укладення між [PERSON] та [PERSON] договору поруки, з метою забезпечення боргових зобов`язань третьої особи [PERSON] . Разом з тим, звертаючись до суду з вимогами про скасування права власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] ; поновлення права власності на нерухоме майно на квартиру за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] не зазначено жодних обставин, якими позивач обґрунтовує дані позовні вимоги, та вказано правових підстав для скасування права власності [PERSON] на спірне нерухоме майно та поновлення права власності [PERSON] на спірну квартиру. За таких обставин, зазначені позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з їх безпідставністю. Позивачка в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше її представник [PERSON] надав заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше її представник Бевза М.О. надав заяву, в якій просив судове засідання провести без його участі та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, а також вирішити питання стосовно розподілу судових витрат. [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше надала письмові пояснення по справі, в яких просила розгляд справи провести без її участі, а позовну заяву задовольнити в повному обсязі. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2020 року встановлено наступне. На підставі розписок від 18 серпня 2017 року, 21 серпня 2017 року, 22 серпня 2017 року, 29 серпня 2017 року та 31 серпня 2017 року третя особа [PERSON] отримала у відповідача грошові кошти в сумі 500000 грн (т.1 а.с.24). Згідно розписки, наданої третьою особою [PERSON] вбачається, що вона також 06 листопада 2017 року отримала за договором від відповідача 6935 доларів США, що еквівалентно 187245 грн, та 07 листопада 2017 року отримала ще 75 доларів США (т.1 а.с.209). З договору про надання позики вбачається, що 03 листопада 2017 року між сторонами укладено договір про надання позики, відповідно до умов якого відповідач передала у власність позивачу грошові кошти у розмірі 754040 грн, що становить еквівалент 28000 доларів США, строком до 03 листопада 2018 року. Пунктом 2.1 даного договору передбачено, що в якості забезпечення виконання зобов`язань за цим договором позичальник не пізніше 1 календарного дня після укладення та підписання цього договору, надає (забезпечує надання) позикодавцю в іпотеку об`єкт нерухомого майна, який значиться згідно з правовстановлюючим документом, як квартира [ADDRESS] . Згідно п.3.1 договору про надання позики, позика передана в повному обсязі у готівковій формі до підписання цього договору (т.1 а.с.11-13, т.2 а.с.32). Станом на 03 листопада 2017 року позивач була власником квартири [ADDRESS] . (т.2 а.с.42). 03 листопада 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір іпотеки, згідно якого позивач передала в іпотеку об`єкт нерухомого майна, який значиться згідно з правовстановлюючим документом, як квартира [ADDRESS] , з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з договору позики від 03 листопада 2017 року, за умовами якого [PERSON] зобов`язана повернути позику в розмірі 754040 грн, що становить еквівалент 28000 доларів США, зі строком повернення не пізніше 03 листопада 2018 року. Відповідно до п.1.4 даного договору, у разі невиконання іпотекодавцем зобов`язань за договором позики іпотекодержатель має право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами відповідно до законодавства України та цього договору. Пунктом 2.10 зазначеного договору передбачено, що сторони за цим договором стверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину та укладається на вигідних для них умовах і не під впливом помилки, обману або насильства, і не є результатом впливу тяжких для сторін обставин (т.2 а.с.18-20). Під час укладання договору іпотеки, позивачем нотаріусу була надана заява, згідно якої вона повідомила, що відсутні особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на квартиру [ADDRESS] , у тому числі відповідно до статей 61 ч.5, 65, 74 та 95 Сімейного кодексу України, а також відсутні права малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування вищезазначеною квартирою (т.2 а.с.21). Також 03 листопада 2017 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо квартири [ADDRESS] , приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зєніковою М.С. внесені запис про іпотеку №23177193 та запис про обтяження №23177642 (т.1 а.с.27-30). 21 листопада 2018 року відповідач надіслала на адресу позивача письмову вимогу про усунення порушення зобов`язань за договором позики від 03 листопада 2017 року (т.1 а.с.25-26). 22 січня 2019 року квартира [ADDRESS] , зареєстрована на праві власності приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Ганною Олегівною на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 45182552 від 23 січня 2019 року, за відповідачем [PERSON] . Підстава виникнення права власності: договір іпотеки, серія та номер:1697, виданий 03 листопада 2017 року, видавник приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Зєнікова М.С., про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно також внесено запис про право власності №29975411 від 22 січня 2019 року на дану квартиру (т.1 а.с.33-34,56-59, т.2 а.с.34-44). Крім того, відповідно до довідки №103 від 01 листопада 2017 року, виданої ДП «ДПІ», за адресою: [ADDRESS] зареєстровані позивач, третя особа [PERSON] та третя особа [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с.108). Дій стосовно зняття з реєстрації або реєстрації по домовій книзі не було (т.1 а.с.109-110, 235-238). З довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої 25 квітня 2016 року Відділом формування та ведення реєстру територіальної громади ДАДП ДМР, також вбачається, що третя особа [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (т.2 а.с.101). Під час укладення спірного договору іпотеки 03 листопада 2017 року приватному нотаріусу була надана довідка №б/н від 03 листопада 2017 року, видана ДП «ДПІ» за підписом заступника директора Пономаренка А.С., відповідно до якої за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані лише позивач та третя особа [PERSON] (т.2 а.с.33). Однак, листом від 05 серпня 2019 року директор [PERSON] ДП «ДПІ» повідомив слідчого слідчого відділення ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області Шевченківського відділення поліції, що така довідка позивачу не видавалася, а печатка і підпис сфальсифіковані із застосуванням комп`ютерних технологій (т.2 а.с.103,117). Як встановлено судом, 18 серпня 2017 року, 21 серпня 2017 року, 22 серпня 2017 року, 29 серпня 2017 року та 31 серпня 2017 року третя особа [PERSON] отримала у відповідача грошові кошти в сумі 500000 грн, 06 листопада 2017 року вона також отримала за договором від відповідача 6935 доларів США, що еквівалентно 187245 грн, та 07 листопада 2017 року вона отримала ще 75 доларів США від відповідача. Таким чином, 03 листопада 2017 року між сторонами замість спірного договору про надання позики в дійсності було укладено договір поруки в забезпечення виконання позивачем певних грошових зобов`язань третьої особи [PERSON] перед відповідачем на забезпечення виконання яких між сторонами також було укладено спірний договір іпотеки. Вищевказане рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 липня 2020 року, а також вищевказані судові рішення залишені без змін постановою Верховного Суду від 04 листопада 2020 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України, равочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Поняття поруки закріплено у статті 553 ЦК України, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. В судовому засіданні встановлено, що 03 листопада 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір іпотеки, відповідно до якого іпотекодавець передав в іпотеку, а іпотекодержатель прийняв в іпотеку об`єкт нерухомого майна, а саме: квартиру [ADDRESS] (а.с. 7-12). Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зєніковою М.С. Відповідно до ст. 44 Закону України «Про нотаріат», нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Відповідно до п. 7.6 договору іпотеки від 03 листопада 2017 року, сторони за цим договором підтверджують, що ними особисто прочитано увесь текст цього договору на українській мові, оскільки вони володіють українською мовою, а також, що укладання цього договору відповідає їх дійсним намірам і щодо кожної з умов договору заперечень немає, і у тексті договору зафіксовані усі істотні умови, ними однаково розуміється значення, зміст, умови договору, його правові наслідки для кожної із сторін, права та обов`язки сторін за договором, про що свідчать їх особисті підписи на цьому договорі. Нижче на даному договорі зазначено: «З текстом ознайомлена [PERSON] ». що засвідчено її підписом. Відповідно до п. 1.1 вищевказаного договору, іпотекодавець передав в іпотеку, а іпотекодержатель прийняв в іпотеку в порядку і за умов, визначених у цьому договорі, об`єкт нерухомого майна, який значиться згідно з правовстановлюючим документом як квартира [ADDRESS] , з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з договору позики від 03 листопада 2017 року, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем, за умовами якого іпотекодавець зобов`язаний повернути іпотекодержателю позику у розмірі 754040,00 грн., що становить еквівалент 28000 дол. США, зі строком повернення не пізніше 03 листопада 2018 року. Позивачкою до матеріалів справи долучено інвестиційний договір, ніби укладений між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] позивачка зазначає, що влітку 2017 року у рідної доньки - [PERSON] виникли значні фінансові проблеми у її господарській діяльності. На підставі вищевикладеного, останньою і було укладено інвестиційний договір. В той же час, з наявної інформації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що підприємницька діяльність [PERSON] була припинена 01.11.2017 року (а.с. 83-84). Таким чином, доводи позивачки про те, що договір іпотеки від 03 листопада 2017 року був укладений з метою забезпечення виконання її донькою [PERSON] за інвестиційним договором, а не зобов`язань позивача за договором позики від 03 листопада 2017 року, не відповідають дійсним обставинам справи. Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У п. 2.10 договору іпотеки від 03 листопада 2017 року сторони за цим договором стверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину та укладається на вигідних для них умовах і не під впливом помилки, обману або насильства, і не є результатом впливу тяжких для сторін обставин. У п.2.9 вказаного договору іпотеки від 03 листопада 2017 року сторони, в тому числі, підтвердили, що цей правочин не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною третьою статті 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У частині першій цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 204/9549/18 (з повним текстом постанови можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/92765270). У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16 зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оспорює правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Судами під час розгляду справи № 204/9549/18 встановлено, що позивач та відповідач підписали 03 листопада 2017 року договір позики. Також судами підтверджено наявність зобов`язання по поверненню позики на користь [PERSON] . Обману з боку [PERSON] судами не встановлено. В постанові Дніпровського апеляційного суду від 01.07.2020 року зазначено: доводи апелянта щодо того, що договір поруки є недійсним, як такий, що вчинений під впливом обману, а договір іпотеки-такий, о вчинений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигодних умовах не знайшли свого підтвердження. (а.с.35) В постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 вказано, що тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (з повним текстом постанови можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/79472438). Позивачем не надано доказів на підтвердження введення її відповідачем в оману стосовно обставин, які впливали на вчинення спірного договору позики, наявності умислу в діях відповідача, істотності значення обставин, щодо яких позивача введено в оману, і самого факту обману. Спірний договір про надання позики особисто підписаний позивачем. Також позивачем не доведено вчинення нею спірного договору іпотеки під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах. Нас час укладення спірного договору іпотеки волевиявлення позивача було спрямовано на його укладення, позивач не заперечувала існування оспорюваного зобов`язання розуміла наслідки укладення договору іпотеки, про що зокрема свідчать пункти 2.9, 2.10, 7.6 договору іпотеки від 03 листопада 2017 року. Підписуючи договір іпотеки від 03 листопада 2017 року та погоджуючись з визначеними умовами, позивач вказувала, що договір іпотеки не був укладений нею під впливом тяжкої обставини і укладався на вигідних для неї умовах. Договір іпотеки було укладено між сторонами 03 листопада 2017 року з метою забезпечення виконання грошових зобов`язань перед відповідачем. Реальність цих зобов`язань не спростована. Стосовно порушення інтересів неповнолітніх дітей при виникненні правовідносин поруки, суд зазначає наступне. В постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 204/9549/18 вказано, що стосовно доводів позивача про те, що договір іпотеки був вчинений без відповідного дозволу органу опіки та піклування слід зазначити наступне. Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. Вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування є порушенням установленої статтею 177 СК України заборони. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками (іншими особами) без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Частиною першою статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно із статтями 150, 156 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згода органів опіки та піклування необхідна лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником) або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 520/258/16-ц (провадження № 61-5653св18). Судами встановлено, що під час укладення договору іпотеки позивачем нотаріусу була надана заява, згідно якої вона повідомила, що відсутні особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на квартиру [ADDRESS] , у тому числі відповідно до частини п`ятої статті 61, статей 65, 74 та 95 СК України, а також відсутні права малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування вищезазначеною квартирою. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного в сукупності, суд вважає необхідним відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог в повному обсязі. Стосовно вимог відповідачки щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. В свою чергу, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. (ч. 1 ст. 137 ЦПК України). Витрати на правову допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, апеляційної скарги, надання консультацій тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. На підтвердження витрат на правничу допомогу відповідачка надала: договір № 05/20-1-АО про надання правової допомоги від 10.03.2020 року; додаткову угоду № 1 (додаток) до договору № 05/20-1-АО про надання правової допомоги від 10.03.2020 року від 07.10.2020 року; додаткову угоду № 2 до договору № 05/20-1-АО про надання правової допомоги від 10.03.2020 року від 30.12.2020 року; акт № 2 наданих послуг до договору № 05/20-1-АО про надання правової допомоги від 10.03.2020 року від 22.12.2020 року; розрахунок витрат на правову допомогу до Акту № 2 наданих послуг від 22.12.2020 року до договору № 05/20-1-АО про надання правової допомоги від 10.03.2020 року; рахунок № 2 від 22.12.2020 року згідно договору № 05/20-1-АО про надання правової допомоги від 10.03.2020 року; дублікат квитанції про оплату рахунку № 2 від 22.12.2020 року на суму 10400,00 грн.; акт № 3 наданих послуг до договору № 05/20-1-АО про надання правової допомоги від 10.03.2020 року від 15.03.2021 року; розрахунок витрат на правову допомогу до Акту № 3 наданих послуг від 15.03.2021 року до договору № 05/20-1-АО про надання правової допомоги від 10.03.2020 року; рахунок № 3 від 15.03.2021 року згідно договору № 05/20-1-АО про надання правової допомоги від 10.03.2020 року; дублікатом квитанції про оплату рахунку № 3 від 15.03.2021 року на суму 4800,00 грн.; Крім цього, адвокат Бевза М.О. неодноразово приймав участь у судовому засіданні. Представником позивачки було надано заяву, в якій він не порушувати принцип співмірності та врахувати ті обставини, що позивачка є особою похилого віку з тяжким захворюванням, а також з низьким фінансовим доходом, оскільки отримує лише пенсію та інших доходів не має. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. За таких обставин, суд приходить до висновку, що на користь відповідачки підлягає стягненню 15200 грн. 00 коп. в якості відшкодування судових витрат. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 15, 16, 204, 215, 230, 235, 553, 627, 638, 1046, 1047 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-82, 89, 133, 137, 141, 229, 247, 258-259, 263-265, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved