Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-02 00:00:00

У липні 2018 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеною заявою, у якій просить розірвати шлюб між нею та [PERSON], зареєстрований 17.05.2016 року, актовий запис № 123. В обґрунтування заяви зазначає, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Шлюб було зареєстровано під час відбування [PERSON] покарання за вчинення кримінального правопорушення. Неповнолітніх дітей з [PERSON] не маємо. Спільне життя несклалось, однією сім'єю не проживають, перебування в шлюбі та примирення є неможливим і суперечить їх інтересам, оскільки давно втратили один до одного почуття любові та поваги. Заявник у судове засідання не прибула. Подала письмову заяву, в якій, зазначила, що заявлені вимоги підтримує в повному обсязі і просить шлюб розірвати. Заінтересована особа в судове зсідання не прибув, оскільки відбуває покарання в Коростенській виправній колонії № 71. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі наявних доказів. Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17.05.2016 року (а.с.5). Вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду від 12.10.2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначеному його покарання у вигляді 4-х років 6 місяців позбавлення волі (а.с.9-10). Відповідно до ч. 3 ст. 293 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 56 СК України кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Ураховуючи вищевикладене, у суду є підстави вважати, що сім'я розпалася остаточно, шлюб існує лише формально і його збереження суперечило б інтересам сторін, що має суттєве значення для них, а відтак, існують підстави для розірвання шлюбу. За таких обставин, суд дійшов висновку, що заява обґрунтована та підлягає до задоволення.

Outcome: approved