Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

у квітні 2019 року [PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду м.Києва з позовом до Філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця», Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», згідно з яким просив суд: визнати незаконним та скасувати наказ Філії «Пасажирська компанія» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» № 175/ос від 07.03.2019 року «по особовому складу»; поновити [PERSON] на роботі на раніше займаній посаді першого заступника начальника виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська залізниця» з 07.03.2019 року; в порядку п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі на раніше займаній посаді першого заступника начальника виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія «ПАТ «Українська залізниця» з 07.03.2019 року; стягнути з Філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути з Філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] понесені ним судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Наказом Директора філії «Пасажирська компанія» від 07.03.2019 року за №175/ос [PERSON] було звільнено з посади заступника начальника виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський за одноразове грубе порушення трудових обов`язків відповідно до п. 1 ст. 41 КЗпП України. Проте, як зазначає позивач, відповідач при його звільненні не дотримався вимог, передбачених ч.3 ст. 40 КЗпП України, а саме: звільнив його в період тимчасової непрацездатності. Крім того, в обґрунтування незаконності свого звільнення, позивач також вказує, відповідачем при застосуванні дисциплінарних стягнень не було дотримано вимог КЗпП України, а саме: не відібрано у нього пояснень, а сам наказ про звільнення не містить жодного посилання на підстави звільнення. Одночасно з позовною заявою позивачем подано до суду заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду з цим позовом з поважних причин, а саме через перебування на лікарняному в період звільнення та необхідністю певного часу для отримання документів від відповідача з метою подальшого звернення до суду з позовом. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02.05.2019 року справу з матеріалами вказаної позовної заяви передано до Шевченківського районного суду м. Києва за підсудністю. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22.07.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 10.01.2020 року до суду надійшла заява представника позивача про виправлення описки в ухвалі про відкриття провадження у справі. Ухвалою від 05.02.2020 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про виправлення описки в ухвалі про відкриття провадження у справі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18.02.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про зміну суб`єктного складу сторін у справі. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача АТ «Укрзалізниця» у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, підтривас заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності. Представник відповідача Філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістив. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що Наказом Директора філії «Пасажирська компанія» від 07.03.2019 року за №175/ос [PERSON] було звільнено з посади заступника начальника виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський за одноразове грубе порушення трудових обов`язків відповідно до п. 1 ст. 41 КЗпП України. При цьому, як вбачається, на момент видання вказаного Наказу позивач перебував на лікарняному, про що свідчать копія листка непрацездатності серії [NUMBER] . Так, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; Разом з тим, ч. 3 ст. 40 КЗпП України визначено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Також, розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, - також вимог статті 43 цього Кодексу. Отже, виходячи з вищенаведених положень законодавства, відповідач не мав законних підстав звільняти позивача з займаної посади, оскільки останній в день видання відповідного наказу перебував на лікарняному. Крім того, слід зазначити, що відповідно до положень ст. 147 КЗпП України за порушення дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Згідно з вимогами ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Отже, зміст вищезазначених норм закону зобов`язує власника або уповноваженого ним органу при вирішенні питань щодо дисциплінарної відповідальності працівника довести до відома особу про встановлені факти порушень з її сторони, зажадати від неї пояснення. При цьому, Верховний Суд у своїй постанові від 23.01.2018 року по справі № 273/212/16-ц зазначив, з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Проте, відповідачем не надано будь-яких доказів, які б підтверджували, що до застосування дисциплінарного стягнення ним було відібрано від позивача письмові пояснення. Також не доведено, що пояснення від позивача відповідач зажадав, але позивач відмовився їх надати. Більш того, сам наказ про звільнення позивача не містить жодних підстав для звільнення останнього за п. 1 ст. 41 КЗпП України. В свою чергу, частиною першою ст. 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відтак, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач був звільнений із займаної посади без достатніх правових підстав та під час перебування в на лікуванні в період його тимчасової непрацездатності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу Філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська залізниця» № 175/ос від 0.03.2019 року, а також поновлення [PERSON] на посаді першого заступник начальника виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська залізниця» з 07.03.2019 року підлягають задоволенню. Щодо строків звернення позивача до суду з вказаним позовом, слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Водночас, згідно із статтею 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. В свою чергу, суд вважає за необхідне зазначити, що норми КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна враховувати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Тобто, поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які зобов`язують оточуючих, органи державної влади та інших суб`єктів, з урахуванням норм моралі, виявити повагу та поблажливість до працівника. Як вже зазначалось вище, судом встановлено, що позивач в день звільнення та по 16.03.2019 року перебував на лікуванні в період його тимчасової непрацездатності. З копії наказу про звільнення вбачається, що позивач ознайомився зі змістом останнього 07.03.2019 року та не погодився з ним. 18.03.2019 року позивач за допомогою засобів поштового зв`язку надіслав на адресу керівництва роботодавця оригінал лікарняного листа. Згідно зі зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення вказаний лист було отримано відповідачем 08.04.2019 року. 11.04.2019 року представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом з проханням надати усі перелічені в ньому документи для забезпечення виконання обов`язків за укладеним договором про надання правової допомоги. Позов було надіслано до суду 25.04.2019 року. Таким чином, враховуючи вище встановлені обставини, а також те, що позивачем при зверненні до суду було подано відповідне клопотання про поновлення пропущеного строку, суд, обговоривши в судовому засіданні вказане питання, вислухавши думку сторін, а також враховуючи незначний строк пропуску звернення до суду (кілька днів), приходить до висновку про доведеність позивачем поважність причин неможливості звернутись до суду із позовом у встановлений КЗпП України строк. Поряд з цим, слід зазначити, що згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно роз`яснень, які містяться в п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Так, з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 р. за №100, та враховуючи те, що згідно довідки відповідача, перевіреної у судовому засіданні, середня заробітна плата позивача становила 1 677 грн. 77 коп., суд прийшов до висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 385 213 грн. 03 коп. (239 днів х 1677,77 грн. = 385 213,03 грн. ). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця», Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає задоволенню. Крім того, суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення поновлення позивача на роботі на та стягнення середнього заробітку за один місяць. Також, в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь держави пропорційно до задоволених позовних вимог судовий збір у розмірі 5 533,73 грн. Однак, підстав щодо стягнення з відповідачів на користь позивача понесені останнім судові витрати на підлягають задоволенню, оскільки матеріали справи не містять доказів понесення останнім таких витрат. На підставі викладеного, керуючисть ст.ст. 40, 41, 147, 149, 233, 234, 235 КЗпП України, ст.ст. ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354, п.п. 15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, ЦПК України, суд, -

Outcome: approved