Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

У липні 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовна заява мотивована тим, що 18 квітня 2017 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого вона передала відповідачу у позику грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України складає 538 000 грн зі строком повернення до 15 квітня 2020 року. На підтвердження передачі грошових коштів [PERSON] 18 квітня 2017 року склала розписку. 17 червня 2020 року на адресу відповідача направлено вимогу про повернення позики, яку вона отримала 06 липня 2020 року. Проте кошти відповідачем сплачені не були. Ураховуючи наведене, [PERSON] просила суд стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 538 000 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Клочко І.В. від 23 липня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі. 27 жовтня 2020 року відповідача до суду надійшла заява у якій зазначено, що позовні вимоги визнає, проти задоволення позову не заперечує. 27 жовтня 2020 року від позивача на електронну адресу суду надійшла заява якій зазначено, що позов підтримує, просить здійснювати розгляд справи за її відсутності. У судове засідання сторони не з`явились. За даних обставин, враховуючи вищезазначені заяви, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних в матеріалах справи документів. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 18 квітня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого остання отримала у позику грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України складає 538 000 грн зі строком повернення до 15 квітня 2020 року, що підтверджується розпискою (а. с. 9). 17 червня 2020 року [PERSON] наадресу [PERSON] направлено вимогу (претензію) про повернення грошових коштів за договором позики від 18 квітня 2017 року, яку остання отримала 06 липня 2020 року (а. с. 10-12). Аналізуючи встановлені у справі обставини в їх сукупності, суд вважає заявленіпозовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник,а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Судом встановлено, що укладений між позивачем та відповідачем письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, а тому між сторонами виникли боргові зобов`язання. При цьому наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Враховуючи наведене, встановивши, що спірний договір позики був укладений між сторонами у письмовій формі, у зв`язку з чим зазначені докази підтверджують не лише факт укладення цього договору між сторонами, але й факт передання зазначених у договорі позики грошей позичальникові, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 538000 грн за договором позики від 18 квітня 2017 року. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі частини першої статті 141 ЦПК України, відповідно до якої з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 380 грн.

Outcome: approved