Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

У липні 2021 року ПАТ КБ «Приват Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого вказував, що відповідно до укладеного договору №б/н від 01 серпня 2016 року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Крім того, умовами та правилами надання банківських послуг визначено, що погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 01 по 25 число кожного місяця позичальник зобов`язався надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) що складає 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості, для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. При цьому, підписуючи заяву про надання кредиту, відповідач засвідчив, що ознайомився та погодився з умовами та правилами надання банківських послуг. Посилаючись на те, що банк свої зобов`язання перед позичальником виконав в повному обсязі й відповідно надав позичальнику обумовлену суму коштів, однак відповідач у порушення умов договору свої зобов`язання належним чином не виконує, що призвело до того, що станом на 13 червня 2021 року утворилась заборгованість перед банком в сумі 34158,44 грн., яка складається у тому числі із заборгованості за тілом кредиту - 34158,44 грн., просив позов задовольнити та стягнути на користь банку вищевказану заборгованість за кредитним договором № б/н від 01 серпня 2016 року в сумі 34158,44 грн. та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в матеріалах справа міститься заява, в якій просить суд справу розглядати у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив позов задовольнити. В судове засідання відповідач не з`явився, однак від нього через канцелярію суду надійшов відзив на позов, в якому вказав, що позовні вимоги Банку не визнає, вважає їх без підставними та такими, що не підлягають задоволенню. Вказував, що оцінюючи надані позивачем докази вважає, що з анкети заяви, яку позивач додав до матеріалів цивільної справи, неможливо зробити висновок про те, чи було направлено його волевиявлення на отримання кредиту у встановленому позивачем розмірі, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Крім того зазначав, що з матеріалів справи не вбачається факту ознайомлення його із тарифами Банку. При цьому вважає, що умови та правила надання банківських послуг, а також правила користування платіжною карткою не можуть підтвердити факт існування боргу, оскільки в цих документах немає жодного посилання на нього, а також вони ним не підписані, що на його думку свідчить про те, що на нього не розповсюджуються. Таким чином, враховуючи вищевикладене, посилаючись на позицію Верховного Суду України, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Крім того, просив розгляд справи провести у його відсутності. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Так, відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Як убачається з матеріалів справи, відповідно до укладеного в розумінні положень ст. 634 ЦК України кредитного договору №б/н від 01.08.2016 року, відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з умовами сплати відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Умовами укладеного між сторонами договору визначено, що погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 01 по 25 число кожного місяця позичальник зобов`язався надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) що складає 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості, для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. При цьому, відповідач [PERSON] , підписуючи заяву про надання кредиту, засвідчив, що ознайомився та погодився з усіма умовами кредитування (а.с. 15) й відповідно на спростування вказаного суду належних та допустимих доказів не надав. Разом з тим як встановлено судом, відповідач [PERSON] не виконує взятих на себе зобов`язань згідно Договору, у зв`язку із чим станом на 13 червня 2021 року утворилась заборгованість перед банком в сумі 34158,44 грн., яка складається у тому числі із заборгованості за простроченим тілом кредиту, на підтвердження чого банком надано відповідний розрахунок (а.с. 5-11), який відповідачем не спростовано. Так, згідно вимог ч. 1, п.1 ч. 2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмір та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов,визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України)). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Крім того слід зазначити, що згідно правової позиції, сформованої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 (справа № 342/180/17),без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Отже, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Заява-анкета позичальника не містить положень щодо розміру процентів, неустойки, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Таким чином, за відсутності належних та допустимих доказів погодження умов договору, ПАТ «КБ «Приватбанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. При цьому, із позовної заяви убачається, що Банк просить стягнути з відповідача тільки суму тіла кредиту, яка була фактично отримана відповідачем, а питання про стягнення процентів за користування кредитом та неустойки (пені, штрафу) Банком не ставилося, а тому посилання відповідача про відсутність підстав для задоволення позову є безпідставними. Крім того, як убачається з наданої банком виписки по картковому рахунку відповідача (а.с. 62-76), останній у період з серпня 2016 року по червень 2021 року користувався карткою, здійснював зняття та поповнення коштів, проводив безготівкові розрахунки тощо й відповідно користувався встановленим банком кредитним лімітом, який у період користування кредитною карткою неодноразово змінювався в бік збільшення, що на думку суду свідчить про те, що відповідач погоджувався із збільшенням банком встановленого йому кредитного ліміту. При цьому, будь-яких доказів щодо звернення до банку із відповідною заявою-запереченням проти збільшення кредитного ліміту відповідачем суду не надано, як й доказів здійснення повернення використаних кредитних коштів та належне виконання кредитних зобов`язань. За таких обставин, суд виходячи з того, що боржник [PERSON] не виконує взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача [PERSON] є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по зверненню до суду в розмірі 2270,00 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved