Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-20 00:00:00

У липні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 10 листопада 2000 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування частин домоволодіння, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], що зареєстровано в реєстрі за № 5480. За умовами договору (п.1) відповідач подарувала, а позивач прийняв у дар 15/100 частин домоволодіння з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходяться в місті Дніпропетровськ по вул. Бородинська, буд. 33, на земельній ділянці по фактичному користуванню 995 кв.м.Сорока О. М. зареєстрував своє право на частину домоволодіння у Дніпропетровському БТИ, про що зроблений запис в реєстрову книгу №Б32 за реєстровим номером №2523-442 від 21.12.2000р.Сорока [PERSON] 3 жовтня 2003 року змінив прізвище на [PERSON]. З метою реалізації права власності на частину домоволодіння та права на приватизацію земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян позивач 10 березня 2016 року звернувся до Управління держгеокадастру у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області. Управління держгеокадастру у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області 17 березня 2016 року повідомило позивачу, що станом на 01.01.2013 року у Державному реєстрі земель м. Дніпропетровська зареєстровано право приватної власності на частину земельної ділянки загальною площею 0,0218 га в місті Дніпропетровськ, вул. Бородинська, буд. 33 за відповідачем на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 05.07.1999р. номер реєстрації 023669. Отже, відповідачу до укладання договору належало на праві приватної власності не лише частина житлової будівлі, господарських будівель та споруд, що знаходяться в місті Дніпропетровськ по вул. Бородинська, буд. 33, а і частина земельної ділянки за зазначеною адресою. З огляду на викладене, позивач просить суд визнати за ним право власності на частину земельної ділянки загальною площею 0,0218 га в місті Дніпропетровськ, вул. Бородинська, буд. 33, яка належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 05.07.1999р. номер реєстрації 023669. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та дату судового засідання був повідомлений належним чином. Представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи за його відсутності в заяві зазначено, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи за наявними доказами. Згідно зі\~ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 липня 2017 року постановлено розглядати справу в заочному порядку на підставі наявних доказів.У відповідності до положень ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За наслідкам всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказівоцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд вважає встановленим наступне. Згідно\~ст.11 ЦПК України\~суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.\~Статтею 60 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до\~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і запереченні сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що\~10 листопада 2000 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування частин домоволодіння, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], що зареєстровано в реєстрі за № 5480. Пунктом 1 Договору визначено, що відповідач подарувала, а позивач прийняв у дар 15/100 частин домоволодіння з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходяться в місті Дніпропетровськ по вул. Бородинська, буд. 33, на земельній ділянці по фактичному користуванню 995 кв.м. Договір не містить посилання на перехід за цим договором права власності на земельну ділянку. Позивач зареєстрував своє право на частину домоволодіння у Дніпропетровському БТИ, про що зроблений запис в реєстрову книгу №Б32 за реєстровим номером №2523-442 від 21.12.2000р. У відповідності до свідоцтва про переміну прізвища, імя, по батькові серія І-КИ №011021 від 3 жовтня 2003 року [PERSON] змінив прізвище на [PERSON]. Отже, [PERSON] та [PERSON] є однією і тією же особою. Управління держгеокадастру у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області листом від 17 березня 2016 року № С-99/0/105/6-16 повідомило позивачу, що станом на 01.01.2013 року у Державному реєстрі земель м. Дніпропетровська зареєстровано право приватної власності на частину земельної ділянки загальною площею 0,0218 га в місті Дніпропетровськ, вул. Бородинська, буд. 33 за відповідачем на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 05.07.1999р. номер реєстрації 023669. За результатами оцінки наведених доказів у сукупності слід дійти до висновку, що до укладання договору відповідачу належало на праві приватної власності не лише частина житлової будівлі, господарських будівель та споруд, що знаходяться в місті Дніпропетровськ по вул. Бородинська, буд. 33, а і частина земельної ділянки за зазначеною адресою. Факт того, що після укладення договору дарування частини домоволодіння частина земельної ділянки залишалась зареєстрована за відповідачем вказує на існування спору між позивачем та відповідачем з цього приводу. За положенням ст. 397 ЦК України - власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За розясненнями наведеними Верховним Судом України у «Судовій практиці щодо права власності при розгляді цивільних справ Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» від 01.07.2014р., - при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002р., згідно з положеннями чинного до цієї дати ЗК (ст. 30) до набувача від відчужувача автоматично переходило право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження, з необхідністю подальшого оформлення переходу права власності. Судам при вирішенні справ зазначеної категорії слід застосовувати закон, що діяв на час виникнення спірних правовідносин. Отже, до спірних правовідносин щодо власності на земельну ділянку підлягає застосуванню положення Цивільного кодексу Української РСР в редакції від 08.10.1999р. та Земельного кодексу України від 18.12.1990р. №561-XII в редакції від 08.06.2000р., які були чинні на час виникнення правовідносин. У відповідності до ст. 131 Цивільного кодексу Української РСР, - складовою частиною речі є все те, що не може бути відділене від неї без пошкодження і істотного знецінення речі. При переході права на річ складові частини її не підлягають відділенню. Приналежністю є річ, призначена служити головній речі і зв'язана з нею спільним господарським призначенням. Приналежність наслідує долю головної речі, якщо в договорі або в законі не встановлено інше (ст. 132 ЦК УРСР). Згідно до ст. 128 ЦК УРСР - право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов'язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. Відповідно до ст. 30 Земельного кодексу України від 18.12.1990р., - при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. Отже, за діючим на час укладення договору законодавством дарування між позивачем та відповідачем до позивача, який отримав право власності на будинок (його частку), перейшло і право і на земельну ділянку. Аналогічними нормами у сучасному цивільному законодавстві, що регулюють такий вид правовідносин є стаття 377 ЦК України, 120 ЗК України. За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно статті 120 ЗК України при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності. Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд України у справі № 6-2225 цс16, викладених у постанові від 12 жовтня 2016 року. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує наведений висновок Верховного Суду України. Отже, позивач отримуючи у дарунок частину будівель отримав і право власності на частину земельної ділянки, але таке право власності не визнається відповідачем, що за положенням ст. 397 ЦК України є підставою для визнання такого права в судовому порядку. Тому суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved