Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-09 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] звернулася до суду із даним позовом, в якому просить: визнати [PERSON] [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS]. В обґрунтування позову вказується, що позивачу на підставі свідоцтва про право власності на житло, свідоцтва про права на спадщину за законом та свідоцтва про право на спадщину за заповітом належить квартира [ADDRESS]. У належному позивачу житловому приміщенні серед зареєстрованих осіб значиться брат - [PERSON], який з 2000 року у квартирі не проживає, жодних витрат по її утриманню не несе. З підстав визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням позивач змушена звернутися до суду. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася. 10 січня 2018 року надала заяву про розгляд справи у її відсутності, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує, також просить стягнути із відповідача на свою користь понесені судові витрати. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому цивільним процесуальним законодавством порядку. Причини неявки суду не повідомлені. Враховуючи наведене, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01 вересня 1997 року, виданого Фондом комунального майна Броварського міськвиконкому згідно із розпорядження № 672 від 01 вересня 1997 року, свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-1303 від 18 квітня 2013 року, виданого Броварською міською державною нотаріальною конторою й свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 1-651, виданого 23 березня 2014 року, Броварською міською державною нотаріальною конторою [PERSON] належить квартира [ADDRESS]. Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 26 листопада 2008 року, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області, 26 листопада 2008 року зареєстровано шлюб між [PERSON] й [PERSON] Після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка та дружини [PERSON]. Відповідно до довідки від 11 жовтня 2017 року № 195, виданої комунальним підприємством Броварської міської ради Київської області «Житлово-експлуатаційна контора-2» за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] З акту обстеження житлово-побутових умов, складеного депутатом Броварської міської ради Київської області Зінченко М.А. від 05 вересня 2017 року вбачається, що на житловій площі за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], [INFO], але дійсно не проживає з 2000 року. Місце проживання [PERSON] на момент обстеження невідоме. Факт не проживання відповідача [PERSON] підтверджений сусідами, про що зазначено у акті. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Із вимог частини другої статті 405 ЦК України вбачається, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Так, при розгляд справи по суті встановлено, що відповідач не проживає й не користуються житловим приміщенням у кватирі № [ADDRESS], добровільно залишив його без наміру повернутися. Сервітут на користування цим нерухомим майном не встановлений, і тому відповідача слід визнати такими, що втратив право на користування вищезгаданим житловим приміщення. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України стягненню із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі - 640 грн. 00 коп.

Outcome: approved