Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-27 00:00:00

У липні 2016 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом. Зазначала, що 12 квітня 2014 року вона та [PERSON] склали розписку, за умовами якої [PERSON] взяв на реалізацію у неї до 12 квітня 2015 року автозапчастини на загальну суму 36 тис. грн. У цій же розписці [PERSON] взяв на себе зобов'язання виплатити їй суму в розмірі 36 тис. грн. до 12 квітня 2015 року. Посилаючись на те, що [PERSON] взяті на себе зобов'язання в повному обсязі не виконав, на прохання добровільної сплати боргу не відреагував, залишок невиплачених грошових коштів по розписці складає 17500 грн., просила визнати зобов'язання, яке взяв на себе [PERSON] у розписці, складеній 12 квітня 2014 року грошовими, стягнути з [PERSON] на її користь 17500 грн. боргу по розписці та судові витрати по справі. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги. Пояснив, що відповідно до ч. 2 ст. 628 ЦК України між сторонами укладено змішаний договір, тобто договір, який містить елементи різних договорів. У першій частині розписки мова йде про реалізацію запчастин. Проте в другій частині розписки йдеться про те, що остаточною датою розрахунку за товар (автозапчастини), що були передані [PERSON] на реалізацію на загальну суму 36500 грн. є 12 квітня 2015 року, при цьому вказуючи таке зобов'язання, [PERSON] взяв на себе безумовне грошове зобов'язання, що має бути ним виконане у визначений у правочині строк - до 12 квітня 2015 року. З контекстного розуміння правовідносин, що виникли між сторонами спору під час укладення спірної розписки вбачається, що відповідач зобов'язався надати позивачеві послугу у виді здійснення реалізації належних [PERSON] запчастин. Таку послугу [PERSON] надавав. Як вбачається з тексту розписки між сторонами плата за послуги з реалізації запчастин не встановлювалася, так як оплатою було право відповідача визначати ціну продажу автозапчастин на власний розсуд, що передбачало його комерційну вигоду від надання [PERSON] вказаних послуг по реалізації запчастин. Щодо виконання [PERSON] грошового зобов'язання у визначений у розписці строк, то у розписці не пов'язується факт розрахунку у визначеній сторонами сумі з фактом повної реалізації отриманого [PERSON] товару. Тому у випадку, коли настала дата виконання грошового зобов'язання, а товар, чи його частина, залишився нереалізованим, це не є підставою уникнення [PERSON] виконання грошового зобов'язання, яке він взяв на себе шляхом складення і підписання спірної розписки, оскільки [PERSON] взяв на себе безумовне зобов'язання по реалізації автозапчастин (без будь-яких застережень на випадок їх неповної реалізації на визначену у розписці дату проведення розрахунку) та сплаті за них коштів у визначеній сумі без вказання сторонами у розписці, що така сплата [PERSON] грошових коштів настає лише у випадку їх повної та остаточної реалізації. Крім того, представник позивача надала клопотання про стягнення витрат на правову допомогу. Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, пояснивши, що відповідач взяв у позивача товари під реалізацію, частину товару він реалізував, а отже повернув позивачу 17500 грн., решту товару він не реалізував, відповідно гроші [PERSON] не повернув. Саме така домовленість була між позивачкою та відповідачем, про що свідчать і тексти розписок. [PERSON] навіть намагався повернути решту запчастин позивачці, однак вона такі запчастини приймати відмовилась. Заслухавши доводи представника позивача та представника відповідача, вивчивши надані докази, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено, що 12 квітня 2014 року [PERSON] надала [PERSON] на реалізацію автозапчастини на загальну суму 36500 грн., про що [PERSON] написав власноруч розписку, в якій зобов?язався повернути грошові кошти в розмірі 36500 грн. до 12 квітня 2015 року. У вказаний строк [PERSON] сплатив [PERSON] грошові кошти в сумі 17500 грн. за фактично реалізовані запчастини (а.с. 5, 5 зворот розписки на 12500 грн. і 5 тис. грн.). За змістом ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають, зокрема, на підставі договорів та інших правочинів. Стаття 6 та стаття 627 ЦК України закріплюють принцип свободи договору. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка та представник позивача посилаються на те, що в другій частині розписки йдеться про те, що остаточною датою розрахунку за товар (автозапчастини), що були передані [PERSON] на реалізацію на загальну суму 36500 грн. є 12 квітня 2015 року, при цьому вказуючи таке зобов'язання, [PERSON] взяв на себе безумовне грошове зобов'язання, що має бути ним виконане у визначений у правочині строк - до 12 квітня 2015 року і що у розписці не пов'язується факт розрахунку у визначеній сторонами сумі з фактом повної реалізації отриманого [PERSON] товару, а тому у випадку, коли настала дата виконання грошового зобов'язання, а товар, чи його частина, залишився нереалізованим, це не є підставою уникнення [PERSON] виконання грошового зобов'язання, яке він взяв на себе шляхом складення і підписання спірної розписки, оскільки [PERSON] взяв на себе безумовне зобов'язання по реалізації автозапчастин. Разом із тим, оцінюючи відповідно до правил ст. 212 ЦПК України надані сторонами докази, зокрема, розписки сторін по справі, суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів позивача про те, що згідно розписки від 12 квітня 2014 року [PERSON] повинен повернути [PERSON] кошти у сумі 17500 грн. 12 квітня 2015 року незалежно від того, чи були реалізовані запчастини, чи ні. При цьому суд приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що [PERSON] не бажає забирати запчастини назад, що підтверджено у судовому засіданні показаннями свідка [PERSON] Суд приймає до уваги ту обставину, що представник відповідача не оспорює виникнення у [PERSON] грошового зобов'язання і ту обставину, що такий спосіб захисту права як визнання зобов'язання грошовим не відповідає способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених чинним законодавством, оскільки захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення, а власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який частіше за все прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Також суд погоджується з позицією представника відповідача про те, що грошове зобов'язання [PERSON] відповідно до умов розписки від 12 квітня 2014 року полягає в тому, що [PERSON] взяв на себе обов'язок повернути [PERSON] кошти від фактично проданих запчастин і такий обов'язок [PERSON] виконав, сплативши [PERSON] кошти після продажу автозапчастин на відповідну суму. Право вимоги решти кошті, які фактично є компенсацією вартості нереалізованих [PERSON] запчастин, [PERSON] згідно розписки від 12 квітня 2014 року могла б набути лише після реалізації решти переданих [PERSON] запчастин, станом на час розгляду справи доказів того, що [PERSON] реалізував решту запчастин у суді здобуто не було, а відтак у [PERSON] існує лише право вимагати повернення переданих [PERSON] і нереалізованих ним запчастин. Ураховуючи наведене, суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed