Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-19 00:00:00

У липні 2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що 3 вересня 2004 року між нею та відповідачем укладено шлюб, який зареєстровано міським відділом реєстрації актів громадського стану Чернівецького обласного управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис № 1234. Від вказаного шлюбу у них з відповідачем народилися діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Разом з тим, сімейне життя у них з відповідачем не склалося й відповідно шлюбні відносини фактично припинені, а з червня 2014 року вони припинили шлюбні стосунки, спільного господарства ведуть, у зв'язку з чим збереження сім`ї та досягнення примирення з відповідачем є неможливим та суперечить її інтересам й відповідно наміру продовжувати подружні відносини з відповідачем він не має. Посилаючись на вказане, просила шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований міським відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького обласного управління юстиції розірвати. Відповідач [PERSON] поданий позивачем позов не визнав та звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами до позивачки [PERSON], в якому просив визначити місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] разом із ним. Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18 серпня 2014 року поданий [PERSON] зустрічний позов прийнято до спільного розгляду разом із позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу й відповідно подані сторонами позови об'єднано в одне провадження. Разом з тим, в ході розгляду справи, ураховуючи те, що спільний розгляд даних позовних вимог ускладнює розгляд справи за первісним позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, а також виходячи із наявного між сторонами спору щодо місця проживання дітей та для його подальшого вирішення необхідне надання сторонами додаткових доказів, актів обстеження місця проживання сторін, а також висновку органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання дітей з батьком тощо, суд ухвалою від 19 листопада 2014 року за клопотання представника позивача вирішив питання про роз'єднання позові в окремі провадження, передавши справу за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - Орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дітей до канцелярії суду для присвоєння єдиного унікального номеру та подальшого судового розгляду. Крім того, за клопотанням відповідача [PERSON], який в судовому засіданні не визнав позов [PERSON] про розірвання шлюбу та вважаючи, що між ним та позивачем з метою збереження сім`ї можливе досягнення примирення, ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 листопада 2014 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] зупинено та надано сторонам строк для примирення тривалістю 3 місяці. В подальшому, ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14 лютого 2015 року у зв'язку із закінченням встановленого судом строку для примирення сторін, провадження у справі відновлено та справу призначено до судового розгляду. У судове засідання 20 лютого 2015 року сторони не з'явилися та подальшу участь в справі приймали представники сторін. При цьому, як убачається з матеріалів справи, позивачкою [PERSON] надано суду нотаріально посвідчену заяву, в якій вона вказувала, що поданий позов підтримує в повному обсязі та просить розгляд справи провести у її відсутності (а.с. 13). Так, відповідно до ст. 158 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Крім того, представник відповідача в судовому засіданні підтвердив факт повідомлення відповідача про розгляд справи. Таким чином, ураховуючи подану позивачем нотаріально посвідчену заяву про розгляд справи у її відсутності, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності позивача, а також відповідача, якому відомо про розгляд справи та з участю у судовому засіданні представників сторін. У судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив шлюб укладений між сторонами розірвати. Вказав на те, що досягти примирення між позивачем та відповідачем не вдалось й відповідно їх шлюбі відносини остаточно припинилися. Представник відповідача у судовому засіданні проти розірвання шлюбу не заперечував та вказав на те, що наданий сторонам строк для примирення позитивного результату не дав. Крім того, представник відповідача у судовому засіданні подав заяву, в якій просив при вирішенні судом питання про розірвання шлюбу вирішити й питання про місце проживання дітей й відповідно просив визнати місце проживання [PERSON], [INFO] разом із батьком дитини. Разом із тим, суд заслухавши думку сторін з приводу поданої представником відповідача заяви, в якій він просив визначити місце проживання дитини [PERSON] разом із батьком, суд протокольною ухвалою відмовив у її прийнятті та роз'яснив представнику відповідача, ураховуючи стадію судового розгляду, а також наявність ухвали про роз'єднання позовних вимог, у тому числі й вимог [PERSON] про визначення місця проживання дітей у окремі провадження, право на звернення до суду із самостійний позовом про визначення місця проживання дитини разом із батьком, на що представником відповідача на підставі ст. 160 ЦПК України заявлено заперечення проти дій головуючого судді, які приєднані до матеріалів справи з подальшим наданням їм оцінки в ході постановлення судом рішення. Так, відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного із них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, у п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», визначено, що у випадку коли при розірванні шлюбу у судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплат коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Разом з тим суд, ураховуючи те, що зустрічний позов [PERSON] про визначення місця проживання обох дітей сторін виділено в окреме провадження та передано справу за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - Орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дітей в канцелярію суду для присвоєння єдиного унікального номеру та подальшого судового розгляду й відповідно у даному позові про розірвання шлюбу [PERSON] має процесуальний статус відповідача, а позивачка [PERSON] позовних вимог щодо місця проживання дітей не заявляла, суд входячи з того, що згідно вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, роз'яснивши на підставі ст.ст. 3, 10 ЦПК України відповідачу право на звернення до суду з позовом про визначення місце проживання дітей в окремому провадженні з подачею самостійного позову, з огляду на стадію судового розгляду справи про розірвання шлюбу, в прийнятті поданої представником відповідача заяви про визначення місця проживання дитини було відмовлено та дане питання в рамках розгляду справи про розірвання шлюбу не розглядалось. Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу, то суд, заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши письмові докази, приходить до наступного. Так, судом встановлено, що з 03 вересня 2004 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який між ними зареєстровано міським відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького обласного управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис № 1234 (а.с.3). Від вказаного шлюбу у сторін народилися діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтва про народження (а.с. 6). Як убачається з матеріалів справи, між сторонами існує спір щодо місця проживання дитини та зустрічний позов [PERSON], який внаслідок роз'єднання позовних вимог [PERSON] та [PERSON] передано на розгляд в окремому провадженні Крім того, під час розгляду справи, представником відповідача суду повідомлено про те, що згідно судового рішення місце проживання [PERSON] визначено з батьком, однак на час розгляду справи, сторонами не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження прийняття судом рішення щодо даного спору та визначення місця проживання обох дітей сторін. Крім того, також судом встановлено, що сторони фактично з червня 2014 року не підтримують подружніх відносин, спільного господарства не ведуть, проживають окремо й відповідно наміру відновити сімейні відносини не бажають. Наданий судом строк для примирення позитивного результату не дав й відповідно сторони не досягли примирення та їх шлюбно-сімейні відносини не поновлено. Таким чином, судом достовірно встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного. Сім'я розпалася й відповідно існує формально, сторони не підтримують подружніх відносин, проживають окремо та не ведуть спільного господарства. Оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, суд приходить до висновку, що її зберегти немає можливості. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин, ураховуючи вищевказані положення закону, суд заслухавши пояснення сторін, приходить до висновку, що збереження укладеного між сторонами шлюбу є неможливим, суперечить їх інтересам, оскільки сім'я розпалася та на даний час шлюб носить лише формальний характер, у зв'язку із чим приходить до висновку, що укладений між сторонами шлюб підлягає розірванню. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, так як позивач документально підтвердив понесені нею судові витрати, вони підлягають стягненню з відповідача в розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved