Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-16 00:00:00

У квітні 2019 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Позов обґрунтований такими обставинами. На підставі договору про розподіл майна подружжя від 30.07.2013 позивач є власником квартири [ADDRESS] , у якій зареєстровано п`ятеро осіб, в тому числі і відповідач. Після розірвання шлюбу і розподілу майна в 2013 р. відповідач не проживає в квартирі, кошти за комунальні послуги не сплачує, поштової кореспонденції не отримує, особисті речі відповідача в квартирі відсутні. Ухвалою від 25.04.2019 суд відкрив провадження у справі та вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач подала заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідач викликався в судове засідання шляхом направлення повісток за зареєстрованим місцем проживання, проте до суду він не з`явився без повідомлення причин неявки, відзив на позов не подав. За таких обставин суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Нез`явлення сторін є підставою для розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який 27.06.1987 р. був зареєстрований Відділом ЗАГС Дніпровського району м. Києва. 10.09.2013 шлюб сторін розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 5). Відповідно до договору про поділ спільного майна подружжя від 30.07.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., набута за час шлюбу сторін квартира [ADDRESS] перейшла в особисту приватну власність [PERSON] . Згідно з умовами договору про поділ спільного майна подружжя від 30.07.2013 подальше володіння, розпорядження і користування квартирою здійснюється [PERSON] самостійно, на власний розсуд і не потребує додаткової згоди [PERSON] . Відповідно до положень статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Частиною 1 статті 346 цього Кодексу передбачено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Із заяв по суті справи та за відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» (а.с. 14) вбачається, що незважаючи на припинення права власності відповідача на частину спірної квартири, його зареєстрованим місцем проживання до цього часу залишається квартира [ADDRESS] . Водночас судом встановлено, що більше п`яти років відповідач не проживає за вказаною адресою, що підтверджується поясненнями позивача та нотаріально посвідченою заявою членів правління житлово-будівельного кооперативу «Ромашка - 3» - голови [PERSON] і майстра [PERSON] , а також двірника - прибиральника [PERSON] . Доказів, які б підтверджували, що відповідач цікавився чи цікавиться житловою площею, сплачує комунальні послуги та намагався вселитися у спірну квартиру, суду не надано. Поважних причин відсутності відповідача у спірній квартирі судом не встановлено. Угода щодо певного порядку користування спірною квартирою та інших умов припинення права користування житлом між сторонами не укладалася. З огляду на вказане суд вважає доведеним, що [PERSON] , обравши собі інше місце проживання, добровільно залишив спірну квартиру, забравши з неї усі свої речі, і не проживає у ній більше п`яти років без поважних причин. За приписом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 цього Кодексу, яка встановлює визначальні принципи здійснення права власності, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Сервітутне право членів сім`ї власника житла на користування житлом, а також підстави та умови, за яких член сім`ї власника втрачає право на користування житлом, врегульовані нормами статті 405 ЦК України та статті 156 Житлового кодексу УРСР, за змістом яких члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство (стаття 64 Житлового кодексу УРСР), мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина 2 статті 405 ЦК України). Відтак на підставі аналізу наведених норм матеріального закону та оцінки встановлених фактичних обставин суд дійшов висновку, що внаслідок відчуження майна право власності відповідача на частку у спірній квартирі припинилося, а право користування квартирою ним як членом сім`ї власників житла втрачене у зв`язку з відсутністю у житлі без поважних причин більше п`яти років. Враховуючи, що реєстрація місця проживання відповідача у спірній квартирі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися та розпоряджатися своїм майном, суд вбачає підстави для захисту порушеного права позивача в обраний нею спосіб - шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України покладає на відповідача сплачений позивачем судовий збір в сумі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved