Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-02 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення упущеної вигоди, посилаючись на те, що в квітні 2016 року він уклав договори оренди земельних ділянок державної власності сільськогосподарського призначення, розташованих на території Іванівської Другої сільської ради Барвінківського району Харківської області. Як зазначає позивач, він мав намір обробити вказані земельні ділянки, засіяти насінням соняшника, зібрати врожай та реалізувати його з метою отримання доходу у розмірі 500\~000 грн. Проте, пізніше дізнався, що [PERSON] самовільно зайняв орендовані земельні ділянки. А тому, позивач вважає, що йому протиправними діями [PERSON] завдано збитків у вигляді упущеної вигоди, у звязку з чим, посилаючись на ст. ст. 623, 1166 ЦПК України, просить стягнути з відповідача 500\~000 грн. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, просили в задоволенні позовних вимог відмовити повністю, у звязку з відсутністю доказів. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від03.10.2017, яким ЦПК України викладеного в новій реакції. У відповідності до п.9 п.1 Розділу ХІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції - справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Суд, заслухавши позивача, відповідача та їх представників, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи суд встановив наступне. У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обовязків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. За змістом статей 15,16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Судом встановлено, що 13 квітня 2016 року між Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області та [PERSON] було укладено договори оренди земельних ділянок державної власності, кад.№6320483600:01:000:0467, площею 32,3353 га, та кад.№6320483600:02:000:0883, площею 23,3144 га, розташованих на території Іванівської Другої сільської ради Барвінківського району Харківської області, сільськогосподарського призначення, зареєстровані 14 квітня 2016 року Барвінківською районною державною адміністрацією Харківської області (а.с.6-8, 16-18, 19-21, 30-32). В день укладення вищезазначених договорів оренди сторонами також були підписані акти визначення меж орендованих земельних ділянок в натурі (на місцевості) та акти про передачу і прийом земельних ділянок (а.с.11-13, 24-27). Податковими повідомленнями - рішеннями від 15 червня 2016 року № 5262-00 та №5266, [PERSON] визначено суму податкового зобовязання за платежем „Орендна плата з фізичних осіб у розмірі 58613,45 грн. та 45757,82 грн. (а.с.36-37). Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Підстави для настання цивільно-правової відповідальності за порушення земельного законодавства встановлено, зокрема, ЗК. Згідно зі ст. 95 Земельного Кодексу України, землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право, зокрема, самостійно господарювати на земельній ділянці, на відшкодування збитків, у випадках, передбачених законом, споруджувати виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права землекористувача підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. За приписами ст. 152 Земельного Кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Отже, відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Таким чином, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. При цьому на позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки. Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим грошових сум (чи інших цінностей), якби інший учасник відносин не допустив правопорушення. При цьому пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання іншою стороною своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення (постанови Верховного Суду України від 14 червня 2017 року у справі № 923/2075/15, від 9 грудня 2014 року у справі № 5023/4983/12). Відповідно до ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільним зайняттям земельної ділянки вважаються будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Як передбачено ст. 212 Земельного Кодексу України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Позивачем [PERSON] було надано до суду витяг з кримінального провадження №12016220200000219, з якого вбачається що останній у травні 2016 року звернувся до Барвінківського ВП Балаклійського ВП ГУ НП в Харківській області з заявою про вжиття заходів до [PERSON], який самовільно зайняв земельні ділянки кадастровий № 6320483600:01:000:0467 площею 32,3353 га та кадастровий № 6320483600:02:000:0883 площею 23,3144 га, що знаходяться в орендному користуванні заявника на підставі договорів оренди від 13.04.2016, укладених між Заявником та Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області. Даний факт було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.05.2016 року за № 12016220200000219, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України (а.с.33). 04 жовтня 2018 року старшим слідчим Ярошенком М.С. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12016220200000219 від 10.05.2016 року за заявою [PERSON] в звязку з відсутністю діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 197-1 ч. 1 КК України. Ухвалою слідчого судді Барвінківського районного суду Харківської області від 12 лютого 2019 року, яка залишена без змін ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду від 28 березня 2019 року, в задоволенні скарги адвоката [PERSON], який діяв в інтересах [PERSON] на постанову старшого слідчого СВ Барвінківського відділення поліції Балаклійського відділу поліції ГУ НП в Харківській області [PERSON] від 04 жовтня 2018 року про закриття кримінального провадження № 12016220200000219 від 10 травня 2016 року у звязку із відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 197-1 ч. 1 КК України було відмовлено. Верховний Суд України у постанові від 24 грудня 2015 року зробив правовий висновок, згідно якому якщо якесь діяння у своєму конкретному прояві відповідає складу одного із злочинів, передбачених статтями Особливої частини КК України, вина особи у цьому діянні може бути доказана вироком суду, що набрав чинності, тому що в іншому разі суд, роблячи висновок про здійснення особою цього діяння, тим самим фактично визнає її винною у вчиненні злочину. Самовільне зайняття земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її законному володільцю або власнику, є складом злочину, передбаченого статтею 197-1 КК України. З огляду на наведене вина відповідачів у самовільному зайняття земельної ділянки повинна бути доведена вироком у кримінальному провадженні чи постановою у справі про адміністративне правопорушення, які набрали чинності. Згідно з положеннями ст. ст. 22, 623 ЦК України особа, доказуючи наявність упущеної вигоди, має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання доходів, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене Насамперед, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; збитків; причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди. Згідно вимог ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд відхиляє доводи позивача та його представника викладені в позові та судовому засіданні, оскільки позивач не надав суду будь-яких доказів (зокрема рішення суду та/або іншого компетентного органу) на підтвердження наявності вини у діях, бездіяльності або рішеннях відповідача. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України, визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому враховуючи відсутність доведення факту винної протиправної поведінки відповідача, вбачається очевидним та логічним відсутність безпосереднього звязку між винною поведінкою та завданою позивачу шкодою, про наявність якого безпідставно стверджує позивач. Тобто, в даному випадку, суд встановив, що позивач не надав суду належних, допустимих, переконливих доказів у обґрунтування своїх вимог в розумінні ст.ст.76, 81 ЦПК України. Крім того, слід відмітити і той факт, що на підтвердження реальності своїх намірів з отримання прибутку від вирощування соняшнику [PERSON] не надав суду будь-яких доказів, як і того, що ним завчасно, у передбачені строки здійснено придбання насіння, добрив, засобів захисту рослин. Також, не надано письмових доказів наявності у нього відповідної техніки чи укладення договорів із господарюючими субєктами чи інших реальних можливостей щодо обробітку землі та посівів, а також збирання, транспортування та зберігання врожаю. З урахуванням зазначеного, заявлена позивачем вимога про відшкодування упущеної вигоди задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed