Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 5000 доларів США, що курсом Національного банку України на момент звернення до суду складає 136 982,00 грн та витрати сплаченого судового збору в розмірі 1369,82 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 01.10.2017 між ним та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав кошти у розмірі 5000 доларів США. На момент складання позовної заяви, згідно курсу Національного банку України (1 долар США - 27,3964 гривень), сума 5000 (п`ять тисяч) доларів США складає 136 982,00 грн. Відповідно до договору позики від 01.10.2017 відповідач [PERSON] зобов`язаний повернути грошові кошти у розмірі 5000 доларів США до 30 вересня 2020 року. На теперішній час відповідач борг не повернув. На спроби позивача вирішити питання щодо повернення боргу у досудовому порядку відповідач не реагує, уникає зустрічі, не виходить на зв`язок. Посилаючись на ст.533, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України, просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою судді 05.07.2021 відкрито провадження по даній справі в порядку загального позовного провадження. Позивач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду через канцелярію заяву про долучення оригіналу договору позики, розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, у разі неявки належно повідомленого відповідача не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов суду не подав. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача згідно з ч.4 ст.223 ЦПК України та, зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Судом встановлено, що 01 жовтня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики. За умовами п.1 Договору позики від 01 жовтня 2017 року «Позичальник» позичив у «Позикодавця» грошові кошти у сумі еквівалентній 5000 (п`ять тисяч) доларів США на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути зазначену вище суму до 30 вересня 2020 року (а.с.2, 26). Відповідно до пункту 8 Договору позики свідками засвідчено дійсність передавання грошових коштів. Пунктом 7 Договору позики визначено порядок повернення грошових коштів «позичальником» «позикодавцю», а саме: запис на обороті договору зроблений «Позикодавцем» власноруч наступного змісту: Отримано суму в еквіваленті. Дата. Підпис «Позикодавця». Підпис «Позичальника». В оригіналі договору позики відсутні записи, які б свідчили про повернення грошових коштів. Таким чином, позивачем належним чином виконані умови Договору позики, в той час як відповідачем отримані грошові кошти в передбачені строки не повернуті, чим порушив права та законні інтереси позивача. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідач [PERSON] погодився з умовами про строк і порядок повернення позики, про що свідчить особистий підпис відповідача в договорі позики. За приписами статті 207 ЦК України, письмова форма договору має містити підписи всіх його сторін. Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Згідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ч.1 ст.530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в України у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене в грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в грошовій валюті. За приписами ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №723/304/16-ц якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Враховуючи вищенаведене та розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог на підставі наданих позивачем доказів, приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення з [PERSON] суми заборгованості за договором позики від 01 жовтня 2017 року у сумі 5000 (п`ять тисяч) доларів США. Питання щодо судових витрат судом вирішується відповідно до положень ст.141 ЦПК України. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та підлягає стягненню в повному обсязі з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved