Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

У липні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», Державної казначейської служби України, в якій просив стягнути з Казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] 230000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначає, що 06 грудня 2012 року позивач був затриманий за обвинуваченням у вчиненні вбивства. 09\~лютого 2012\~року Індустріальний\~районний суд\~м.\~Дніпропетровська задовольнив\~подання прокурора\~про застосування\~до позивача\~запобіжного заходу\~у вигляді\~тримання під\~вартою та того ж дня позивач був поміщений до Дніпропетровського слідчого ізолятора м. Дніпропетровська, який пізніше змінив назву на Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань № (4)». 03 березня 2016 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська змінив позивачу запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт. Після скасування Апеляційним судом Дніпропетровської області вироку Індустріального районного суду м. Дніпропетровська справу було повернуто в той же суд на новий розгляд. Провадженні досі триває в Індустріальному районному суді м. Дніпропетровська. Протягом всього періоду (з 10 лютого 2012 року по 03 березня 2016 року) його тримання в різних камерах Дніпропетровського слідчого ізолятора умови його тримання суперечили нормам національного законодавства та статті 3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Позивач стверджує, що у камерах № 954, 657, 648, 650, 633, 634, 636, розмір яких складав 7,2 кв.м. жилої площі, одночасно з ним перебували ще 1-2 увязнених, відповідно на кожного припадало приблизно 2,2 або 3,6 кв.м загальної площі камери. Камери не провітрювались, вікна в камерах не відкривались, а штучна вентиляція не працювала. При цьому співкамерники позивача постійно палили цигарки, в результаті в камерах стояли клуби тютюнового диму і позивач був змушений бути пасивним курцем. Камери знаходились в антисанітарних умовах, відсутні необхідні санітарні зручності, в камерах відсутня гаряча вода, предмети першої необхідності та особистої гігієни не видавались, постільна білизна видавалась в поганому стані та не змінювалась протягом перебування в слідчому ізоляторі, що у випадку позивача становило 4 роки 21 день. Від тривалого використання мяка начинка матраців ущільнена по їх краях, що фактично не дозволяє використовувати матраци за їх призначенням. Харчування погане, одноманітна їжа, відсутні свіжі овочі або фрукти, м'ясо не видається. Право митися надавалось один раз на тиждень протягом 15 хвилин. Неодноразові усні скарги на вищевказане порушення умов утримання, висловлювання прокурору по нагляду за додержанням законності в місцях попереднього увязнення при прокурорських обходах та керівництва установи були залишені без уваги і не призвели до покращення умов утримання. Позивач вважає, що умови його тримання під вартою у Дніпропетровському слідчому ізоляторі були несумісними з людською гідністю. Більшу частину строку, проведеного у Дніпропетровському слідчому ізоляторі позивач провів у камерах, площа яких є меншою за мінімальну, рекомендовану Україні Європейським комітетом з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню. Посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини «Іглін проти України», «Мельник проти України», «Давиденко та інші проти України», «Горбатенко проти України», «Ігнатов проти України», «Тітаренко проти України» та інші, вважає, що вказаних фактів достатньо для висновку, що умови тримання позивача в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» є такими, що принижують гідність, поводження в порушення статті 3 Конвенції. Зазначає, що бездіяльність керівництва Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» як державного органу не сприяла зміцненню авторитету держави та призвела до глибоких моральних та психологічних страждань. Вважаючи, що тримання позивача під вартою в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», в умовах, що принижують честь і гідність громадянина, має прямий зв'язок з моральною шкодою, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних і фізичних страждань, позивач оцінює завдану йому моральну шкоду у розмірі 230000 грн. У звязку з цим, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. 11 вересня 2018 року від представника відповідача Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань № 4» вважає предявлений позов таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне. 10.02.2012 року [PERSON] було поміщено до Дніпропетровської установи виконання покарань № 4, в якій останній утримувався до 05 березня 2016 року. Під час тримання під вартою позивач утримувався в камерах за № 954, 657, 648, 650, 648. Тримання увязнених і засуджених відповідно до завдань кримінального судочинства здійснюється на принципах неухильного додержання Конституції України, вимог Загальної декларації прав людини, інших міжнародних правових норм і стандартів поводження з увязненими і не може поєднуватися з навмисними діями, що завдають фізичних чи моральних страждань або принижують людську гідність. Згідно з твердженням заявника умови тримання його в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань № 4» були несумісними з людською гідністю, перелічуючи у своєму позові безліч порушень та недоліків, але цей факт не має жодних підтверджень та не є дійсним, оскільки умови тримання позивача були належними. Так, перевіркою відповідальних осіб Установи підтверджено факт відповідності розміру зазначених камер та інвентарних споруд, що знаходяться у цих приміщеннях, вимогам ст. 11 Закону України «Про попереднє ув'язнення» в частині забезпечення норми площі в камері для однієї взятої під варту особи не менше 2,5 квадратного метра. Особам, взятим під варту, надаються безплатно за єдиними нормами, встановленими Кабінетом Міністрів України, харчування, індивідуальне спальне місце, постільні речі та інші види матеріально-побутового забезпечення. Щодо відсутності свіжого повітря, то всі камери корпусних відділень обладнані вентиляційними отворами та мають спеціальне розташування напроти вікна, над дверима камери, що дає змогу проводити провітрювання приміщення. Провітрювання в камерах проводиться кожен день протягом години під час прогулянки засуджених та підслідних. Вентиляція в камерах здійснюється постійно шляхом відкривання вікон та віконець для видачі їжі. Зазначені камери мають вікна, що забезпечує достатній доступ денного світла, а освітлювання електричним світлом забезпечувало увязненим читати та писати, не завдаючи шкоди їх очам. Крім того, камери обладнанні радіаторами опалення, що забезпечують стабільну температуру повітря. Санвузли були обладнані «колінами», що забезпечувало відсутність неприємних запахів, і були відокремлені від жилої зони перегородками. Щодо санітарно-гігієнічних заходів, то організація лазне-прального обслуговування відповідає вимогам наказу Міністерства юстиції України від 08.06.2012 № 849/5 «Про затвердження Положення про організацію лазне-прального обслуговування осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах». Засуджені та особи, узяті під варту, відвідують лазню згідно затвердженого графіка не менше 1 разу на тиждень з обов'язковою заміною білизни. У разі, якщо в день миття у лазні за графіком засуджений, або особа що утримується під вартою виїжджає на етап (судові засідання), то миття в лазні переноситься на наступний день. Контроль за якістю прання білизни здійснюють старші по корпусному відділенню, які присутні при здачі та видачі випраних речей, про що роблять відмітки у книзі обліку прийняття (видачі) білизни та використання мийних засобів по установі. У камерах та інших приміщеннях прибирання та дезінфекція проводилися регулярно, двічі на рік (навесні та восени) по всій Установі вживалися ретельні заходи з дератизації та дезінфекції. Харчування засуджених та осіб, узятих під варту, в установі організовано на підставі наказу Міністерства юстиції України від 08.06.2012 №850/5 «Про затвердження Положення про організацію продовольчого забезпечення у Державній кримінально-виконавчій службі України на мирний час». Постачання та придбання продуктів харчування здійснюється централізовано, за кошти загального та спеціального фондів Державного бюджету. Увязнені і засуджені щодня забезпечуються триразовим гарячим харчуванням за нормами, визначеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 червня 1992 року № 336 «Про норми харчування осіб, які тримаються в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби, ізоляторах тимчасового тримання, приймальниках-розподільниках та інших приймальниках Міністерства внутрішніх справ», їжа готується персоналом харчоблоку Установи. Харчування є урізноманітнене та відповідає чинному нормативно-правовому регулюванню. Всі продукти харчування на склад установи надходять при наявності документів, що засвідчують їх якість. Щотижня старшим інспектором відділу інтендантського та господарського забезпечення за участю завідуючого їдальнею та медичного працівника складаються меню-розкладки продуктів, які затверджуються начальником установи. В раціон харчування засуджених входять м'ясо, риба, картопля, макаронні вироби, крупи в асортименті, жири та овочі (свіжі та солені). Отже виходячи з викладеного, відповідач вважає, що ніякі соціальні цінності порушені не були. У звязку з цим, у задоволенні позовних вимог [PERSON] відповідач просив відмовити. 26 вересня 2018 року представник позивача [PERSON] надав до суду відповідь на відзив відповідача Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», в якій зазначено, що у відзиві відповідач не спростував твердження позивача та аргументи стосовно суті позовних вимог. З огляду на практику Європейського суду Суд констатував, що брак особистого простору під час тримання заявника під вартою сам по собі порушує питання за статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з огляду, зокрема, на суворі обмеження свободи пересування та прогулянок на свіжому повітрі. У низці справ проти України Європейський суд вже відхиляв заперечення Уряду щодо необґрунтованості скарг заявників на побутові умови тримання під вартою та звернув увагу, що проблеми, щодо яких подано скарги, мали систематичний характер. Умови тримання позивача під вартою в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» були нелюдськими і такими, що принижують гідність громадянина, що порушує статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, позивач посилався на ст.ст. 23, 1166, 1167, 1174 ЦК України та зазначав, що в даному випадку обовязок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається на державу Україна, а не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду. Моральна шкода спричинена позивачу важкими, глибокими і тривалими моральними стражданнями, які він переносив весь час тримання під вартою з 10 лютого 2012 року по 03 березня 2016 року. Під час тримання під вартою він піддавався нелюдському поводженню, яке полягало в самих умовах утримання в камерах установи. Відповідно до практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у вигляді неналежного утримання під вартою, за що держава несе відповідальність, презумується. У звязку з цим просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 19 грудня 2018 року від представника відповідача - Державної казначейської служби України до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Державна казначейська служба України позовні вимоги [PERSON] вважає необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Позивач повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач стверджує, що йому завдано моральну шкоду внаслідок тримання в умовах Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» та посилається на статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте, на підтвердження вищевикладеного позивачем не було надано жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про спричинення йому моральної шкоди. Крім того, позивачем жодним чином належно не обґрунтовано з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, яку він просить стягнути, спираючись при цьому на рішення Європейського суду з прав людини прийняті відносно Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)». Також, з матеріалів справи неможливо встановити причинно-наслідковий зв'язок між триманням позивача в умовах Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» та виникненням підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Також, позивачем було помилково обрано спосіб захисту його прав. Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» є державною організацією (установою, закладом). Матеріальна та моральна шкода, завдана громадянам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави (ст. 56 Конституції України). Проте, держава не відповідає по зобовязаннях державних організацій, які є юридичними особами. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов'язаннями коштами, які є в її розпорядженні. Отже, оскільки «Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» не є державним органом, то на неї не поширюються положення ст. 56 Конституції України. Зважаючи на викладене, відсутні законні підстави для відшкодування за рахунок держави (або Казначейства) шкоди, завданої позивачеві державною установою, а не державним органом. Також, обовязковою передумовою (підставою) для відшкодування шкоди є встановлений факт протиправної бездіяльності відповідного субєкта, однак на теперішній час не існує судових рішень, якими б дії Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» щодо позивача були визнані незаконними. Рішення Європейського суду з прав людини, на які посилається позивач, ухвалені не на його користь, а тому не можуть бути підставою для підтвердження факту протиправності дій певного органу чи його посадових (службових) осіб саме щодо позивача. У звязку з цим, у задоволенні позовних вимог [PERSON] відповідач просив відмовити. 08 січня 2019 року представник позивача [PERSON] надав до суду відповідь на відзив відповідача Державної казначейської служби України, в якому просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, навівши обставини, аналогічні викладеним у відповіді на відзив від 26 вересня 2018 року. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, але 19.02.2019 року надав заяву, у якій заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити та проводити розгляд справи без його участі. Представник відповідача Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» у судове засідання не зявилася, була повідомлена належним чином, причин неявки не повідомила. Представник відповідача Державної казначейської служби України у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Вислухавши представника відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У \~відповідності \~до \~ч. 1 \~ст. \~15 \~ЦК \~України, кожна \~особа \~має \~право \~на \~захист \~свого цивільного \~права \~у \~разі \~його \~порушення, \~невизнання \~або \~оспорювання. В судовому засіданні встановлено, що у період 10 лютого 2012 року по 05 березня 2016 року позивач [PERSON] утримувався під вартою в Дніпропетровському слідчому ізоляторі Управління державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області, який в подальшому було перейменовано у Державну установу «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» та 05 березня 2016 року був звільнений з-під варти Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська в залі суду, що підтверджується Довідкою № 3/2-90-18/Т-86 від 15 травня 2018 року, виданою Державною установою «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» (а.с. 19). Згідно вказаної довідки під час перебування у Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» [PERSON] утримувався в таких камерах: з 10.02.2012 року в камері № 954 загальною площею 14,5 кв.м., жилою площею 13,7 кв.м., в якій встановлено 3 ліжка; з 31.07.2012 року в камері № 657 загальною площею 7,7 кв.м., жилою площею 7,3 кв.м., в якій встановлено 2 ліжка; з 13.08.2013 року в камері № 648 загальною площею 7,7 кв.м., жилою площею 7,3 кв.м., в якій встановлено 2 ліжка; з 04.09.2014 року в камері № 650 загальною площею 7,7 кв.м., жилою площею 7,3 кв.м., в якій встановлено 2 ліжка; з 10.10.2014 року в камері № 648 загальною площею 7,7 кв.м., жилою площею 7,3 кв.м., в якій встановлено 2 ліжка. Осіб, взятих під варту, розміщують у маломісних або загальних камерах з додержанням вимог ізоляції, що закріплено у статті 8 Закону України «Про попереднє увязнення». Частиною 2 статті 11 Закону України «Про попереднє увязнення» визначено, що норма площі в камері для однієї взятої під варту особи не може бути менше 2,5 квадратного метра. Сторонами підтверджено та не оспорюється, що розміщення [PERSON] в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» у камерах № 954, 657, 648, 650 відповідало нормі житлової площі в камері для однієї особи, встановленій Законом України «Про попереднє увязнення», та не було меншим за 2,5 кв.м. Однак, разом з цим, визначена частиною 2 статті 11 Закону України «Про попереднє увязнення» норма площі в камері для однієї взятої під варту особи є меншою, ніж мінімальний стандарт, рекомендований для України Європейським комітетом з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, що вже неодноразово констатувалось у рішеннях Європейського суду з прав людини, в тому числі у рішеннях «Давидов та інші проти України», «Іглін проти України», «Мельник проти України», та становить проблему системного характеру, яка сама по собі порушує питання за статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Стаття 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод категорично забороняє катування або нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводження або покарання. Жорстке поводження підпадатиме під дію статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод лише у разі досягнення певного рівня жорстокості. Оцінка цього мінімуму є відносною і залежить від усіх обставин справи, таких як тривалість поводження, його фізичні та психічні наслідки, а в деяких випадках мають враховуватись також вік, стать і стан здоровя потерпілого. Посилаючись на те, що матеріально-побутові та санітарні умови тримання позивача [PERSON] в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» принижують його честь та гідність і є поводженням в порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважає, що внаслідок його утримання в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» йому було завдано моральної шкоди, яка виразилась у фізичному болі та глибоких моральних стражданнях, що і обумовило звернення позивача [PERSON] до суду з даним позовом до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» та Державної казначейської служби України про стягнення з Казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] 230000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Згідно положень ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, а також чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. Позивач у позовній заяві зазначав, що бездіяльність Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» як державного органу призвела до глибоких моральних та психологічних страждань позивача [PERSON] під час тримання його під вартою у вказаній установі, та як на одну з підстав позову у відповідях на відзив посилався на ст. 1174 ЦК України. Так, згідно ст. 56 Конституції України кожен має\~право на\~відшкодування за\~рахунок держави\~чи органів\~місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Аналогічне положення закріплене також у статтях 1173, 1174 ЦК України, які закріплюють, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи посадових осіб. До субєктів відповідальності згідно з нормою статей 1173, 1174 ЦК України належать органи державної влади і управління, які реалізують надані державою функції та повноваження у сфері управління, їх виконавчі органи, посадові або службові особи вказаних державних органів. Основними ознаками органів державної влади є: органи держаної влади є складовою частиною апарату (механізму) держави, уповноважені на здійснення завдань і функцій держави, наділені повноваженнями від імені держави (державно-владними повноваженнями). Наявність державно-владних повноважень відокремлює органи державної влади від інших державних установ, які також утворюються державою для здійснення завдань і функцій держави, але на відміну від органів державної влади не наділяються владними повноваженнями. Органи державної влади є складовою частиною державного апарату системи органів та осіб, які наділяються певними правами та обовязками щодо реалізації державної влади. У пункті 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, судам розяснено, що норми ст. 56 Конституції України не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб. Згідно витягу з сайту Міністерства юстиції України https://usr.minjust.gov.ua, Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» (ідентифікаційний код юридичної особи 14316882) є юридичною особою та за організаційно-правовою формою є державною організацією (установою, закладом). Державні організації (установи, заклади) на відміну від державного органу не мають державно-владних повноважень, не виступають від імені держави та виступають частиною механізму, а не апарату держави. Державна організація це створений державою колектив працівників чи службовців, що характеризується організаційною єдністю, а також наявністю нормативно-визначених повноважень в одній зі сфер суспільних відносин. Отже, з аналізу вищевикладеного вбачається, що Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» (попередня назва Дніпропетровський слідчий ізолятор Управління державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області), в умовах якої позивач тримався під вартою у період з 10 лютого 2012 року по 05 березня 2016 року, та в умовах тримання в якій за твердженнями позивача йому було завдано моральної шкоди, не є органом державної влади або органом місцевого самоврядування, а отже очевидним є висновок про те, що норми ст. 56 Конституції України та відповідно і статей 1173, 1174 ЦК України в даному випадку застосуванню не підлягають та такий спосіб захисту обраний позивачем помилково. За відсутності підстав для застосування ст.ст. 1173, 1174 ЦК України така шкода відшкодовується на загальних підставах. Так, стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. У п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, розяснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння\~її заподіювача,\~наявність причинного\~зв'язку\~між шкодою\~і протиправним\~діянням заподіювача\~та вини\~останнього в\~її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому\~в деліктних\~правовідносинах саме\~на позивача\~покладається обов'язок\~довести наявність\~шкоди та\~її розмір,\~протиправність поведінки\~заподіювача шкоди\~та причинний\~зв'язок\~такої поведінки\~із заподіяною\~шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв'язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Зазначене вище повністю узгоджується з позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року по справі № 640/3837/17 та постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року по справі № 686/16161/16-ц. Отже, в даному випадку необхідною умовою для притягнення відповідачів до відповідальності у вигляді стягнення моральної шкоди є встановлений факт неправомірних дій цього відповідача чи його посадових чи службових осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Однак, стороною позивача під час розгляду справи не доведено причинно-наслідкового звязку між діями або бездіяльністю заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач. Неправомірність дій або бездіяльності посадових чи службових осіб безпосередньо Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» є недоведеною, факт протиправності або незаконності дій чи бездіяльності відповідачів у встановленому законом порядку не встановлений. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позивач [PERSON] позовних вимог про визнання незаконною (неправомірною) бездіяльності чи дій відповідача Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» або їх посадових чи службових осіб, не заявляв, а також жодних судових рішень, якими б було встановлено незаконність або протиправність таких дій відповідача чи його працівників, до суду не надав. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Враховуючи викладене, оскільки стороною позивача було помилково обрано спосіб захисту, не доведено перед судом протиправності чи незаконності поведінки заподіювача шкоди та причинного звязку такої поведінки із заподіяною шкодою, а також не заявлено вимог про встановлення неправомірності дій або бездіяльності заподіювача шкоди, то суд приходить до переконливого висновку про відсутність на теперішній час правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, а тому позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до\~висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Згідно з п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Як вбачається з матеріалів справи, позивач за подачу позову судовий збір не сплатив, посилаючись як на підставу звільнення від сплати судового збору на п. 13 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про судовий збір». Однак, оскільки під час розгляду справи судом встановлено, що позовні вимоги позивача не відносяться до тих, що підпадають під дію п. 13 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про судовий збір», оскільки відповідач не є органом державної влади, а є державною установою, то за вказаними позовними вимогами позивач не звільнений від сплати судового збору. Враховуючи, що за результатами розгляду справи суд прийшов до висновку про необхідність відмовити позивачу у задоволенні позову немайнового характеру про відшкодування моральної шкоди, то з позивача [PERSON] на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved