Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-06 00:00:00

У квітні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з цим позовом. Позовні вимоги позивач мотивував тим, що житловий будинок [ADDRESS] , має статус колгоспного двору. Станом на 15 квітня 1991 року в житловому будинку [ADDRESS] , була зареєстрована [PERSON] , яка померла [INFO] . З введенням в дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори було ліквідовано. [PERSON] в установленому порядку не отримала свідоцтво та не зареєструвала права власності на дане майно. [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Після її смерті залишилася спадщина, яка складається з житлового будинку [ADDRESS] . Станом на 3 вересня 1991 року в житловому будинку [ADDRESS] , [PERSON] була зареєстрована разом із сином [PERSON] . [PERSON] за життя заповіту не складала, а тому спадкування після її смерті здійснюється за законом. Спадщину позивач прийняв. Спадкова справа відкрита у приватного нотаріуса Носівського районного нотаріального округу Чернігівської області Чуєнко JI.A. У видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами йому відмовлено з тих підстав, що в матеріалах спадкової справи відсутній правовстановлюючий документ на будинок, а також в зв`язку з тим, що за життя померла офіційно не зареєструвала право власності, а сам будинок відносився до категорії колгоспних дворів, і на даний час змінити статус колгоспного двору неможливо. Окрім того, з уведенням в дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори було ліквідовано, а, отже, свідоцтво про право власності на колгоспний двір на даний час не є чинним. Тому позивач просив судовим рішеннями визнати за ним право власності на спадкове майно, що складається з житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 66,3 кв. м., житловою площею 17,4 кв. м. у порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 21 квітня 2021 року відкрито провадження в цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 20 травня 2021 року. Ухвалою суду від 17 травня 2021 року вказану справу прийнято до провадження суддею Крупиною А.О., постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 07 липня 2021 року. У підготовче судове засідання позивач не з`явився, але подав до суду заяву, у якій указав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив їх задовольнити, розгляд справи проводити без його участі. У підготовче судове засідання представник Носівської міської ради Чернігівської області не з`явилася, але до початку підготовчого судового засідання подала до суду заяву, у якій зазначила, що міська рада визнає позовні вимоги, не заперечує проти задоволення позову, просила розгляд справи проводити без участі представника міської ради. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд проводить підготовче судове засідання за відсутності учасників справи та відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України вважає за можливе за його результатами ухвалити рішення, оскільки відповідач визнав позов. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши й дослідивши матеріали справи, суд робить нижченаведений висновок. Судом установлено, що згідно копії свідоцтва на право власності на жилий будинок від 22 вересня 1989 року житловий будинок [ADDRESS] відносився до типу колгоспного двору, головою якого була [PERSON] (а. с. 12). Станом на 15 квітня 1991 року в домоволодінні [ADDRESS] була зареєстрована [PERSON] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Носівської міської Чернігівського області № 443 від 24 березня 2021 року (а. с. 8). У п. 6 Постанови № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» Пленум ВСУ роз`яснює, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, тобто ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Отже, [PERSON] як члену ліквідованого колгоспного двору належав в цілому житловий будинок [ADDRESS] , але після ліквідації колгоспних дворів вона не отримала свідоцтва та у встановленому законом порядку не зареєструвала своє право власності на цей будинок. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а. с. 10). Після її смерті відкрилася спадщина на вищевказаний житловий будинок. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року Про судову практику у справах про спадкування відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. У судовому засіданні встановлено, що за життя [PERSON] заповіту не складала, що підтверджується копією спадкової справи № 15/2021 до майна померлої [INFO] [PERSON] (а. с. 28-36). Згідно з ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), той з подружжя, який його пережив, і батьки (усиновителі) померлого. [PERSON] є сином померлої [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а. с. 9). Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Абзацом 2 пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Міністерством юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5, установлено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним. У судовому засіданні встановлено, що в силу ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР спадщину після смерті [PERSON] прийняв її син [PERSON] , вступивши у фактичне управління та володіння спадковим майном, оскільки проживав разом зі спадкодавицею на час її смерті, що підтверджується копією довідки виконавчого комітету Носівської міської ради Чернігівської області № 259 від 17 лютого 2021 року (а. с. 11), а також видно з матеріалів спадкової справи до майна померлої [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірний житловий будинок у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на будинок, а також у зв`язку з тим, що за життя померла офіційно не зареєструвала право власності, а сам будинок відносився до категорії колгоспних дворів, і даний час змінити статус колгоспного двору неможливо, що підтверджується копією постанови приватного нотаріуса Носівського районного нотаріального округу Чуєнко Л.А. про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 96/02-31 від 25 березня 2021 року (а. с. 18). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Матеріали справи підтверджують, що на будинок [ADDRESS] виготовлена технічна документація (а. с. 13-15). Ринкова вартість житлового будинку станом на 06 квітня 2020 року становить 68000 грн., що підтверджується копією звіту про незалежну оцінку (а. с. 16, 17). Згідно з ч. 2 ст. 318 ЦК України усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до статті 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, зокрема, шляхом визнання права. Ураховуючи встановлені обставини та вищенаведені правові норми, суд робить висновок, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України Про судовий збір , ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у сумі 908 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а. с. 4). Ураховуючи, що заява про визнання позову подана відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне повернути позивачеві з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved