Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

У липні 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в обґрунтування якого зазначила, що їй на праві власності належить будинок №18-А по провулку Вологодському в м. Запоріжжі. За вказаною адресою зареєстрована вона та відповідачка по справі, яка згідно Розпорядження голови Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради була її вихованкою. У травні 2012 року відповідачка за програмою для студентів вищих навчальних закладів виїхала до Сполучених Штатів Америки, де 14.02.2014 року уклала шлюб з громадянином США та залишилась мешкати там постійно. Намірів повертатись не висловлювала. У звязку з реєстрацією [PERSON] в належному позивачці будинку, остання повинна сплачувати комунальні послуги та інші платежі, що складають додаткові матеріальні витрати та порушує її право на володіння та розпорядження своєю власністю. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачка відзив на позов не подала, в судове засідання не зявилась, про день та час слухання справи повідомлялась своєчасно, належним чином, згідно вимог ЦПК України. Причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності суду не надала, у звязку з чим, відповідно до ст.ст. 280-283 ЦПК України зі згоди позивачки, суд ухвалює заочне рішення. Вислухавши пояснення позивачки, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Приписами статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.\~316\~ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. Положеннями ст.\~317\~ЦК України\~передбачено,\~що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до\~ст.\~319\~ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За правилами статті 150 Житлового кодексу України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні приписи містить і стаття 383 ЦК України. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб'єктивне право власності є абсолютним. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке належить йому на праві власності. В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01.12.2000 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 5596, позивачці на праві приватної власності належить житловий будинок №18-А по провулку Вологодському в м. Запоріжжі, право власності на який 06.12.2000 року було зареєстровано Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим номером № 22096. Згідно Розпорядження голови Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради №365 від 04.02.2000 року, [PERSON], [INFO], була встановлена опікуном над неповнолітньою [PERSON], [INFO]. Згідно долученої до матеріалів справи копії Домової книги та Довідки квартального комітету №40 Дніпровського району м. Запоріжжя, [PERSON], [INFO], уродженка м. Запоріжжя, будучи з 15.08.2006 року зареєстрованою у вищевказаному будинку, з травня 2012 року у ньому не мешкає. Згідно пояснень [PERSON], відповідачка у травні 2012 року за програмою для студентів вищих навчальних закладів виїхала до Сполучених Штатів Америки, де 14.02.2014 року уклала шлюб з громадянином США та наразі залишилась мешкати там. Таким чином, [PERSON] фактично більше року не проживає у належному позивачці будинку, житловим приміщенням не користується, особистих речей за вказаною адресою не має, не сплачує комунальні послуги, а в добровільному порядку знятись з реєстрації вона не бажає, оскільки з позивачкою не підтримує жодних стосунків, тому в вона втратила право користування цим приміщенням, а зняття її з реєстрації місця проживання за приписами статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на теперішній час, можливо здійснити лише на підставі судового рішення, про позбавлення її права користування житловим приміщенням. В пункті 34 Постанови Пленуму № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ наголосив, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Outcome: approved