Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] звернулася до суду із вказаною вище заявою, в якій просила встановити факт народження дівчинки - [PERSON], [INFO], народженої у селищі міського типу Леніно Ленінського району Автономної республіки Крим Україна від матері [PERSON], громадянки України, [INFO], уродженки м. Київ та батька [PERSON], громадянина України, [INFO], уродженця м. Харків. В обґрунтування заяви зазначається, що [INFO] у селищі Леніно Ленінського району Автономної Республіки Крим [PERSON], [INFO], перебуваючи у шлюбі із [PERSON], [INFO], народила доньку [PERSON]. У закладі охорони здоров'я, що знаходиться на тимчасово окупованій території України, [PERSON] видано медичне свідоцтво про народження № 016398 від [INFO] та свідоцтво про народження. Разом з тим, отримати свідоцтво про народження дитини встановленого українського зразка не виявляється можливим. З підстав встановлення факту народження дитини на окупованій території заявник змушена звернутися до суду. У судове засідання заявник [PERSON] не з'явилася. 01 серпня 2017 року представник заявника [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій вказав, що заявлені вимоги підтримує у повному обсязі. Заінтересована особа Броварський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області у судове засідання представника не направила. Про день, час і місце розгляду справи повідомлялася у встановленому цивільним процесуальним законодавством порядку. До суду надійшов письмовий лист від начальника відділу Мальченко Л.В. про розгляд даної заяви без участі їх представника. Перевіривши матеріали справи й дослідивши зібрані докази, суд приходить до наступного. Із матеріалів справи вбачається, що [INFO] у місті Києві народилася [PERSON]. Її батьками значаться - [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до паспорту громадянина України серії [NUMBER], виданого 24 лютого 1998 року Радянським РУ ГУМВС України в місті Києві [PERSON] є громадянином України. Згідно зі свідоцтвом про шлюб 19 грудня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, зареєстровано шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. З медичного свідоцтва про народження серії 3512 № 016398 від [INFO] вбачається, що [INFO] у [PERSON],[INFO], яка проживає за адресою: [ADDRESS], у селищі міського типу Леніно Ленінського району Автономна Республіка Крим народила дівчинку. 19 жовтня 2016 року Ленінським районним відділом записів актів громадянського стану, видано свідоцтво про народження [PERSON], [INFO]. Згідно із пунктом 7 частини статті 256 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження, а відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Відповідно до частини другої статті 257-1 ЦПК України - заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Таким чином, у порядку статті 275-1 ЦПК України мають розглядатись заяви про встановлення факту народження або смерті як на території Автономної Республіки Крим, так і на території населених пунктів Донецької та Луганської областей, визначених у розпорядженні Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085. Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Відповідно до Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Відповідно до статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження, а у разі народження дитини мертвою - не пізніше трьох днів. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров'я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров'я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. На сьогоднішній час вищезгадане медичне свідоцтво про народження та свідоцтво про народження дитини, видані органами, які діють поза межами Конституції та законодавства України та не визнаються на території України, отже відповідно до частини 3 статті 9 Закону є недійсним і не створюють правових наслідків. Разом з тим, виходячи з практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами як джерело права, необхідно враховувати висновки суду у справах проти Туреччини (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001), Молдови та Росії (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016), де наголошено, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]. Цей висновок в контексті сформульованого у Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватись недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованих територіях, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цих територій при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать. При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, суд вважає можливим, як виняток, взяти до уваги відомості, зазначені у свідоцтві про народження дитини та медичному свідоцтві про народження, які видано органами, що знаходяться на тимчасово окупованій території Криму (інформаційний лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2016 року вих.№9-1130/0/4-16). Згідно зі статтею 7 Закону України «Про громадянство України», особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. За змістом статті 14 ЦПК України рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом. У разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду. Згідно із частиною четвертою статті 257-1 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягають негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Outcome: approved