Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

у липні 2019 р. позивач звернулася до суду із зазначеними позовними вимогами, які 13.03.2020 нею було уточнено на підставі чого просить суд виділити в натурі [PERSON] , 28/100 частину земельної ділянки з цільовим призначенням - будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальним розміром 0.647 га, кадастровий номер: 8000000000:75:208:0007, розташована за адресою: [ADDRESS] згідно плану поділу земельної ділянки та в розмірі 0,0265 га.; виділити в натурі [PERSON] , 27/100 частину земельної ділянки з цільовим призначенням - будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальним розміром 0.647 га. кадастровий номер: 8000000000:75:208:0007. розташована за адресою: [ADDRESS] згідно плану поділу земельної ділянки та в розмірі 0.0231 га та виділити в натурі [PERSON] , 45/100 частину земельної ділянки з цільовим призначенням - будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальним розміром 0.647 га. кадастровий номер: 8000000000:75:208:0007, розташована за адресою: [ADDRESS] згідно плану поділу земельної ділянки та в розмірі 0.0151 га. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач та відповідачі являються власниками земельної ділянки з цільовим призначенням будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальним розміром 0,647 га, кадастровий номер 8000000000:75:208:0007, державний акт від 23.03.2007 серії КВ № 137045, в зв`язку з тим, що між сторонами відсутня згода щодо розпорядження та користування вищевказаною земельною ділянками, а тому позивач просить суд виділити їй в натурі її частину вказаної земельної ділянки, що становить 28/100 від загальної площі оспорюваної земельної ділянки, а також стягнути з відповідачів на її користь судові витрати. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Марко Я.Р. від 15.07.2019 позовну заяву залишено без руху з підстав наявності недоліків (а.с. 34). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Марко Я.Р. від 23.08.2019 відкрито загальне позовне провадження (а.с. 48). 13.03.2020 позивач подала до суду заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 74, 75). Розпорядженням керівника апарату №218 від 06.04.2020 у зв`язку з закінченням повноважень судді Марко Я.Р., як судді Святошинського районного суду м. Києва по справі призначено повторний автоматизований розподіл справи (а.с. 78, 79). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08.04.2020 справу прийнято до провадження судді Ул`яновської О.В. (а.с. 80). У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України судом вирішено здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. У такому випадку судове засідання не проводиться. Позивач у судове засідання не з`явилася, про слухання справи повідомлена належним чином, 23.10.2019 нею було подано до суду заяву про слухання справи без її участі (а.с. 55). Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про слухання справи повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомили. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.07.1983 №5ДН-ІІІ33, зареєстрованого 17.12.1971 в реєстрі №1-10609, спадкоємцями після смерті [PERSON] є жінка [PERSON] та син [PERSON] в рівних долях (а.с. 9, 10). Згідно договору дарування від 30.03.1998 [PERSON] подарувала [PERSON] 7/25 частин житлового будинку по [ADDRESS] , що знаходиться на земельній ділянці розміром 587 кв.м розташований один житловий будинок, загальною площею 109,0 кв.м позначений на плані під літерою «А», яка належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності виданого Першою Київською державною конторою, 14.07.1983 №5ДН-ІІІ35 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого Першою Київською державною нотарільною конторою 14.07.1983 №5ДН-ІІІ35 та зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації 15.09.1983 за №252958 (а.с. 11-14). Як вбачається із технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , загальна площа якого складає 676 кв.м (а.с. 15). Згідно державного акту від 23.03.2007 серії КВ №137045 на право власності на земельну ділянку [PERSON] , належить земельна ділянка площею 28/100 [PERSON] належить 27/100 та [PERSON] належить 45/100 від 0,0647 га у межах з планом, що розташована на [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:75:208:0007, (а.с. 23, 24). Відповідно до довідки ПБ -2018 №498 від 25.04.2018 про показники об`єкта нерухомого майна виданого КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» встановлено, житловий будинок за адресою [ADDRESS] має такі показники: загальна площа 291,3 кв.м; житлова площа 168, 8 кв.м, а також відповідно до дозволу №057 від 26.01.2004 УДАБК прийнято в експлуатацію прибудови літ. «а1-1пов.», «а2», загальною площею 55,4 кв.м, житловою площею 24, 8кв.м, гаража літ. «Д» та сарай літ. «Ж», крім того повідомлено, що зменшення житлової площі на 9,9 кв.м за рахунок переобладнання в підсобну та літній душ «Л» згідно п. 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24.05.2001 за №127 та зареєстрований в МЮУ 10.07.2001 за №582/5773 не відноситься до категорії самочинного переобладнання та будівництва0 вбиральня літ. «В» знесена (а.с. 25, 26). Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. У пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 у справі № 908/1754/17 зроблено висновок, що ст. 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, у пунктах 1-3). Закріплена п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Аналіз зазначеного дає підстави для висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини 1 статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Частиною 1 ст. 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Так, відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст. 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні ст. 181 ЦК України та п. 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8.12.2010 №1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них». Виходячи з аналізу змісту норм ст.ст. 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 30.03.2016 у справі № 6-2811цс15, від 16.11.2016 у справі № 1443цс16. Для виділу частки із спільного нерухомого майна повинна бути технічна можливість. Насамперед це означає, що частка яка виділяється повинна бути реально окремим об`єктом нерухомого майна. При цьому частка яка залишається у іншого власника (власників) має також бути окремим об`єктом нерухомого майна в розумінні ст. 181 ЦК України. Тобто, з певної точки зору при будь-якому видилі частки з нерухомості, завжди відбувається поділ цієї нерухомості на два самостійних об`єкта. Для цього у справі проводяться будівельно-технічні та земельно-технічні експертизи, однак зазначені експерти у справі не проводилися. У порушення наведених положень, запропонований позивачем поділ домоволодіння не може бути взятий судом до уваги. Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed