Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

У липні 2019 року позивачі звернулися до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (далі також - Позивачі) є співвласниками квартири [ADDRESS] . Зазначене підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 19-22). Так, [PERSON] є власницею 2/5 квартири на підставі: свідоцтва про право власності, виданого 28.10.1999 року Управлінням справами Національної академії наук України (а.с. 23); свідоцтва про право на спадщину виданого 16.12.2010 державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Погорілою Л.С. (а.с.25); рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19.05.2014 у справі № 757/22702/13-ц (а.с.27-28). Право власності [PERSON] підтверджується також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме про реєстрацію права власності від 07.06.2019р. №169668263 (а.с.26). [PERSON] є власницею 1/5 частини квартири на підставі договору дарування № 1390 від 30.04.2009, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Манохіною Г.О. (а.с. 31). [PERSON] є власником 1/5 частини квартири на підставі договору дарування № 1393 від 30.04.2009, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Манохіною Г.О. (а.с.32). [PERSON] є власницею 1/5 частини квартири на підставі договору купівлі-продажу майна на акуціоні від 13.07.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. (а.с.33). Таким чином, як зазначають позивачі, квартира на праві спільної часткової власності належить позивачам. Так, відповідач, [INFO] , є сином колишнього співвласника квартири - [PERSON] , який помер « [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 30). [PERSON] , за життя свого чоловіка - [PERSON] , доводилася відповідачу - мачухою. Спадщини від померлого батька відповідач не прийняв та відповідно, права власності на квартиру (її частину) не отримував, зазначене підтверджується рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19.05.2014 року у справі № 757/22702/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що не прийняла спадщину та визнання права власності у порядку спадкування (а.с. 27-28). Позивачі зазначаєть що у 1984 році відповідач добровільно залишив квартиру і з цього часу в ній не проживає, з [PERSON] не підтримує зв`язок та, окрім цього, не відомо фактичне місцезнаходження відповідача. При цьому, згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва № 41285091 від 17.07.2019 року про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, у квартирі зареєстровані [PERSON] та відповідач. Наразі всі співвласники квартири мають намір її продати, однак реєстрація в квартирі сторонньої людини, а саме відповідача, перешкоджає у вільному розпорядженні позивачами своєю власністю. Крім цього, факт не проживання відповідача за місцем своєї реєстрації, а саме: в квартирі [ADDRESS] , підтверджується Актом обстеження жилого приміщення про факт не проживання особи від 17.07.2019 року (а.с. 35). Отже, відповідач та [PERSON] спільного господарства не ведуть, побутом не пов`язані більше 30 років, спільних витрат та/або бюджету не мають. Жодних усних чи письмових домовленостей між [PERSON] та відповідачем про порядок користування квартирою, не існує. Внаслідок відсутності між відповідачем і [PERSON] реальних сімейних відносин, тому на думку позивачів, відповідач не може вважатися членом сім`ї власника квартири та, відповідно, мати право на користування нею. Таким чином, як зазначено, відповідач втратив статус члена сім`ї колишнього власника житла, а саме: померлого батька та не набув такого статусу стосовно інших власників квартири. В такій ситуації Верховний Суд у вищезазначеній постанові від 06.02.2019 (справа 750/3558/16-ц) зауважує, «що у визначенні балансу інтересів учасників спору чинне законодавство надає переваги саме інтересам нового власника, встановивши, що права колишнього користувача житла ґрунтуються та зберігаються виключно за умови збереження або існування близьких родинних стосунків з дійсним власником житла, на користування яким він претендує». З врахуванням зазначеного, позивачі просять суд, визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою, за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та стягнути з [PERSON] на користь позивачів суму судового збору у розмірі 3 073 грн. 60 копійок. 21.08.2019 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 04.11.2019 ухвалою суду було закінчено підготовчий розгляд справи та перейдено до розгляду справи по суті. Позивачі в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялись належним чином, до суду подали заяву про розгляд справи за їх відсутності, вимоги позову підтримують. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщенням на сайті Печерського районного суду м. Києва інформації про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву суду не надав. Третя особа про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, у судове засідання не з`явилась, разом з цим, до суду спрямовано листи від представника третьої особи про те, що Начальник управління Андріянов І. просить суд прийняти законне рішення. Згідно з висновками Європейського суду з прав людини, зазначених у рішенні у справі «Вячеслав Корчагін проти Росії» № 12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та громадському житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вини проживають, що суттєво відрізняє їхній правовий статус від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема, право розпорядження цим майном. Разом із тим їм належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обмеження (позбавлення) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб. Разом з цим, відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 5.11.2014 у справі №6-158цс14, від 16.11.2016 у справі №6-709цс16. Так, у відповідності до частини першої статті 81 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Частиною четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. З врахуванням зазначеного, суд бере до уваги, що позивачами факт належності їм на праві власності квартири, за адресою: [ADDRESS] , було доведено наданими матеріалами суду, окрім цього факт не проживання відповідача понад рік підтверджується актом від 17.07.2019, де зазначено, що відповідач не проживає за даною адресою з 1984 року, також надане рішення Печерського районного суду м. Києва від 19.05.2014, яке набрало законної сили 24.06.2014 року свідчить про те, що останній не прийнявши спадщину фактично відмовився від неї, а доказів оспорювання вказаного рішення відповідачем не надавалось. Так, з зазначеного свідчить, що [PERSON] не цікавиться розглядом справи, не подає документи на спростування доводів позивачів, при тому, що судом останньому було надано достатньо часу та вжито достатньо заходів відносно відповідача, а саме належного повідомлення останнього, з метою захисту його прав та інтересів, як учасника справи. Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, про обґрунтованість позову. Згідно з ст. 141 ЦПК України, витрати понесені позивачами з оплати судового збору в розмірі 3 073, 60 грн. підлягають стягненню з відповідача. Окрім цього, суд звертає увагу, що при визнанні судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла.

Outcome: approved