Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 30 липня 2020 року він звернувся до Зарічного районного суду м. Суми з позовом до відповідача про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 21 січня 2021 року з відповідача на його користь стягнуто невиплачену заробітну плату за час перебування у відрядженнях у розмірі 480 грн 54 коп., за час перебування у відпустках (компенсації за невикористані дні відпусток) у сумі 2206 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у сумі 372 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 5000 грн. Вказане судове рішення було оскаржено відповідачем в апеляційному порядку і набрало законної сили 11 травня 2021 року. 25 травня 2021 року судове рішення було фактично виконане відповідачем. Позивач зазначає, що з моменту його першого звернення до суду 30 липня 2020 року до дня виплати заборгованості 25 травня 2021 року пройшло 204 робочих днів, тому відповідач має додатково сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Посилаючись на зазначене, позивач просить стягнути з ТОВ «Якобз Дау Егбертс Україна» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 липня 2020 року по 25 травня 2021 року у сумі 8000 грн. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 21 липня 2021 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду. У відзиві на позовну заяву відповідач ТОВ «Якобз Дау Егбертс Україна» просить закрити провадження у справі з підстав того, що позивач вирішив повторно звернутися до суду з вимогою про стягнення заборгованості по заробітній платі, яка вже була предметом розгляду у справі № 591/4682/20. 01 вересня 2021 року позивач подав відповідь на відзив, у якому просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі з підстав, заявлених в позові. Також зазначає, що помилковою є позиція відповідача про наявність підстав для закриття провадження у даній справі, оскільки предметом спору у цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 липня 2020 року по 25 травня 2021 року, тобто, інший предмет позову. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 06 вересня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Якобз Дау Егбертс Україна» про закриття провадження у справі. 09 вересня 2021 року відповідачем подані письмові заперечення щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів з наведенням мотивів їх відхилення. В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник відповідача ТОВ «Якобз Дау Егбертс Україна» адвокат Безпала В.І. заперечила проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надіслав клопотання про розгляд справи без його участі. Заслухавши думку представника відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 21 січня 2021 року у справі № 591/4682/20 з ТОВ «Якобз Дау Егбертс Україна» на користь [PERSON] було стягнуто невиплачену заробітну плату за час перебування у відрядженнях у розмірі 480 грн 54 коп., за час перебування у відпустках (компенсації за невикористані дні відпусток) у сумі 2206 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у сумі 372 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 5000 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ТОВ «Якобз Дау Егбертс Україна» на користь [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору у сумі 49 грн 93 коп. (а.с. 9-15). Постановою Сумського апеляційного суду від 11 травня 2021 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21 січня 2021 року у справі № 591/4682/20 залишено без змін (а.с. 46-48). 25 травня 2021 року ТОВ «Якобз Дау Егбертс Україна» фактично виконало рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21 січня 2021 року (а.с. 20, 21). Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненомупрацівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені на момент звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19). Вказаних висновків дійшов також Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 203/2580/20. Виходячи з матеріалів справи, у зв`язку з порушенням відповідачем права [PERSON] на отримання належних до отримання сум при звільненні рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 21 січня 2021 року у справі № 591/4682/20, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 11 травня 2021 року, з ТОВ «Якобз Дау Егбертс Україна» на користь [PERSON] було стягнуто невиплачену заробітну плату за час перебування у відрядженнях у розмірі 480 грн 54 коп., за час перебування у відпустках (компенсації за невикористані дні відпусток) у сумі 2206 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у сумі 372 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 5000 грн. При цьому, відповідач провів фактичний розрахунок з позивачем, а саме виконав зазначене судове рішення, поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, що підтверджується матеріалами справи. Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме - виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак, суд не погоджується з визначеним позивачем періодом стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме: з 30 липня 2020 року (тобто з дня його звернення до суду з попереднім позовом) до 25 травня 2021 року (до дня фактичного розрахунку), оскільки в силу імперативних норм статті 117 КЗпП України рішенням суду у цивільній справі № 591/4682/20 був стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто за період з наступного дня після звільнення позивача з роботи по день ухвалення рішення суду (21 січня 2021 року). Однак, установивши, що навіть наведений позивачем у позовній заяві розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні більше ніж у 55 разів перевищує суму належних працівнику до виплати сум, суд дійшов висновку про зменшення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат та зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 5000 грн. З вказаним висновком суду першої інстанції погодився також й апеляційний суд. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 січня 2021 року (тобто, з наступного дня після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості) по 25 травня 2021 року (по день фактичного розрахунку). Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Згідно з частиною першою статті 9 Цивільного кодексу України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності значною мірою спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності в цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Вказаних висновків дійшов також Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 203/2580/20. Як вбачається з матеріалів справи, розмір невиплаченої позивачу при звільненні суми відпускних з урахуванням коефіцієнту підвищення складав 2206 грн, а розмір недоплаченої суми за дні відряджень - 480 грн 54 коп. Остаточне судове рішення у справі № 591/4682/20 про стягнення цих коштів, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ухвалено 21 січня 2021 року і набрало законної сили 11 травня 2021 року, а кошти фактично сплачені роботодавцем 25 травня 2021 року. Отже, строк затримки розрахунку після ухвалення судового рішення у справі № 591/4682/20 становить 84 робочих дні. Розмір середньоденної заробітної плати позивача становив 1125 грн 85 коп., що відповідачем не заперечується (а.с. 16). Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 22 січня 2021 року (тобто, з наступного дня після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості) по 25 травня 2021 року (по день фактичного розрахунку) визначається наступним чином: 1125,85 грн * 84 робочих днів, що становить 94571 грн 40 коп. Однак, ураховуючи, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 94571 грн 40 коп. більше ніж у 35 разів перевищує розмір невиплаченої позивачу при звільненні суми відпускних з урахуванням коефіцієнту підвищення та розмір недоплаченої суми за дні відряджень (2686 грн 54 коп.), тому суд дійшов висновку, що вказаний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку є очевидно непропорційним наслідком правопорушення та несправедливим щодо роботодавця, що є підставою для його зменшення. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості з виплати відпускних та компенсації за дні відряджень, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи й критеріям, визначеним Великою Палатою Верховного Суду, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним виплати належних при звільненні позивачу і присуджених до стягнення коштів в сумі 2000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити. При цьому, загальний розмір компенсації, яка належить працівнику у зв`язку із порушенням роботодавцем строку проведення остаточного розрахунку при звільненні, складає 7000 грн (5000 грн + 2000 грн). Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню і з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 січня 2021 року по 25 травня 2021 року у сумі 2000 грн. Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст. 141 ЦПК України. Оскільки позов задоволено на 25 % (2000 грн * 100 % / 8000 грн), тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені ним і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у сумі 227 грн 00 коп. (25 % від 908 грн).

Outcome: partial