Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-18 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] звернулась до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] та Товариства з обмеженою відповідальністю «Преображенське», треті особи Гуляйпільська державна нотаріальна контора Запорізької області, Реєстраційна служба виконавчого комітету Залізничної селищної ради Гуляйпільського району Запорізької області, в якому просила визнати недійсною довіреність, видану 01.12.2010 року від її імені на імя [PERSON], застосувати наслідки недійсності правочину та визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 11.03.2014 року, що укладений [PERSON] від імені позивача на підставі довіреності, та ТОВ «Преображенське», в особі директора [PERSON], що зареєстрований в реєстрі речових прав 06.09.2016 року, стосовно оренди земельної ділянки з кадастровим номером 2323985500:02:003:0024 на території Новоселівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, яка належить позивачу на праві приватної власності. Після декількох уточнень своїх вимог позивач остаточно просила визнати недійсною довіреність, видану 01.12.2010 року від її імені на імя [PERSON] та [PERSON], визнати недійсним Договір оренди землі від 11.03.2014 року, укладений між позивачем в особі [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Преображенське» в особі [PERSON], на підставі якого державним реєстратором виконавчого комітету Залізничної селищної ради Гуляйпільського району Запорізької області за ТОВ «Преображенське» було зареєстровано право оренди на земельну ділянку з кадастровим номером 2323985500:02:003:0024 на території Новоселівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, а також застосувати наслідки недійсності цього правочину. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що довіреність від 01.12.2010 року, якою позивач надала відповідачу [PERSON] та [PERSON] повноваження вчиняти від її імені певні юридичні дії, в тому числі укладати правочини та отримувати платежі за ними, і яка була посвідчена державним нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрована в реєстрі за № 4445, була видана позивачем під впливом тяжких життєвих обставин та внаслідок помилки позивача щодо справжнього юридичного значення цього документу та його змісту. Також, оскільки на підставі вказаної довіреності відповідач [PERSON] уклав від імені позивача з ТОВ «Преображенське» Договір оренди землі від 11.03.2014 року, за яким передав цьому підприємству в оренду на 49 років належну позивачу на праві власності земельну ділянку за кадастровим номером 2323985500:02:003:0024, цей договір, на думку позивача, підлягає визнанню недійсним як укладений на підставі недійсної довіреності. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої вимоги підтримала та пояснила, що дійсно ще з 2006 року мала договірні відносини з ТОВ «Преображенське» в особі [PERSON], та передавала йому в оренду свою земельну ділянку на пять років. Відповідний договір припинився у звязку із спливом строку, на який він був укладений, а його дія не продовжувалась. У 2010 році позивач досягла домовленості з [PERSON] на передачу своєї земельної ділянки ще на десять років в оренду ТОВ «Преображенське», та отримала оренду плату наперед у розмірі 27500,00 грн. Був підписаний відповідний договір, текст якого у самої позивача не зберігся. Крім того, приблизно у 2011 році позивач їздила до Гуляйпільскої державної нотаріальної контори, де вона підписала документи, точний зміст та юридичне значення яких не памятає, однак точно може стверджувати, що ніколи не мала наміру на видачу довіреності [PERSON] строком на 30 років, а хто така [PERSON] позивач взагалі не знає. Про існування оспорюваної довіреності та Договору оренди землі від 11.03.2014 року позивач дізналась лише у 2016 році, коли звернулась за черговою орендною платою. При цьому позивач зазначила, що спірний Договір оренди землі від 11.03.2014 року не відповідає її внутрішній волі саме щодо умови про строк дії договору 49 років. Якби сторони досягли відповідних домовленостей з цього питання, то позивач не зверталась би з позовом про визнання договору оренди землі. Представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав, пославшись на факти та норми права, викладені в позовній заяві, та підкреслив, що позивач під час складання та посвідчення оспорюваної довіреності не знала та не розуміла повного змісту цієї довіреності, зокрема, і в неї не було наміру передавати свої земельні ділянки в оренду на 49 років. Крім того, при укладенні спірного Договору оренди землі відповідачами були порушені вимоги ст. 238 ЦК України щодо недопустимості укладення правочину представником від імені довірителя в своїх інтересах. Представник відповідачів [PERSON] позовні вимоги не визнала та в заперечення проти них пояснила, що спірна довіреність була укладена з повним дотриманням вимог чинного законодавства, з розясненням позивачу юридичного значення її змісту та наслідків. Спірний договір оренди землі бу укладені також у повній відповідності з вимогами чинного на той час законодавства, зареєстрований у встановленому порядку, а тому підстав для визнання його недійсним немає. Позивач як на час видачі довіреності, так і на час укладання договору оренди землі, знала та розуміла значення своїх дій, сама звернулась у 2010 році за наданням їй орендної плати наперед. Також представник відповідачів посилалась на те, що спірний Договір оренди землі жодним чином не порушує права та законних інтересів позивача, оскільки вона наміру самостійно обробляти землю не має, орендну плату отримує в повному обсязі. Гуляйпільська державна нотаріальна контора Запорізької області явку представника не забезпечила, просила розглянути справу без її участі, надала письмові пояснення про те, що нотаріус [PERSON] вже не працює, а тому пояснень щодо обставин посвідчення спірної довіреності контора надати не може. Реєстраційна служба Оріхівського районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції Запорізької області просила розглянути справу без участі її представника. Виконавчий комітет Залізничної селищної ради Гуляйпільського району Запорізької області явку представника не забезпечив, надавши письмові пояснення по суті позову, в якому заперечував наявність будь-яких порушень при реєстрації спірного договору. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані ними докази, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні відносин, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково, з таких підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 171206 від 29.06.2006 року належить на праві власності земельна ділянка на території Новоселівської районної ради Оріхівського району Запорізької області площею 6,4263 га з кадастровим номером 2323985500:02:003:0024, з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва». На підставі Договору оренди землі від 26.07.2006 року, укладеного між позивачем та ТОВ «Преображенське», зареєстрованого у Оріхівському районному відділі ЗРФ «Центр Державного земельного кадастру» 10.12.2007 року за № 040727500055, вказана земельна ділянка була на пять років передана в оренду вказаному підприємству. Після закінчення строку дії цього договору спірна земельна ділянка продовжила перебувати у фактичному володінні та користуванні у ТОВ «Преображенське». Позивач не вчиняла жодних дій щодо повернення своєї земельної ділянки, відповідних вимог до орендаря не предявляла. 01.12.2010 року від імені позивача була видана довіреність директору ТОВ «Преображенське» [PERSON] та [PERSON] (кожен мав право діяти самостійно), якою вони був уповноважені здавати в оренду належну позивачу на праві власності земельну ділянку, визначати на власний розсуд умови, ціну та строк договору оренди, отримувати належну їй орендну плату у грошовій, натуральній чи відробітковій формах у будь-яких розмірах чи сумах, передбачених договором оренди земельних ділянок. Ця довіреність була видана строком на 30 років, з правом передоручення, та також включала надання [PERSON] повноважень на представництво позивача в судових установах та інших компетентних органах та установах. Вказана довіреність була посвідчена державним нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори [PERSON], та зареєстрована в реєстрі за № 4445. Факт отримання позивачем від ТОВ «Преображенське» грошової суми в розмірі 27500,00 грн. у 2010 році документально сторонами не підтверджений, але позивачем не заперечується, а тому не підлягає доказуванню. 11.03.2014 року [PERSON], діючи від імені позивача на підставі оспорюваної довіреності, уклав з ТОВ «Преображенське» оспорюваний Договір оренди землі, за яким ТОВ «Преображенське» знову отримало в оренду належну позивачу земельну ділянку з кадастровим номером 2323985500:02:003:0024 строком на 49 років. Від імені ТОВ «Преображенське» діяла [PERSON] на підставі довіреності від 19.03.2011 року № 869. На підставі цього Договору до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 06.09.2016 року був внесений запис про реєстрацію права оренди на належну позивачу земельну ділянку строком на 49 років за ТОВ «Преображенське». 05.10.2016 року позивач скасувала довіреність від 01.12.2010 року, що підтверджується витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей № 32280038. Оцінюючи доводи сторони позивача щодо недійсності довіреності від 01.12.2010 року, суд виходить з того, що за змістом ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю , яка є письмовим документом, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відтак, видача довіреності є одностороннім правочином, на який розповсюджуються загальні правила щодо укладання правочинів, визнання їх недійсними та наслідків цього. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу, тобто невідповідність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, відсутність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсяг цивільної дієздатності, відсутність вільного волевиявлення учасника правочину і невідповідність його внутрішній волі, неспрямованість на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, суперечність правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей осіб, які укладають правочин. При цьому статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Позивач та її представник як на підстави визнання спірної довіреності недійсною посилались на те, що позивач в момент видачі довіреності не розуміла правові наслідки цього правочину. Разом з тим позивач та її представник не надали жодного доказу на підтвердження того, що позивач на момент видачі спірної довіреності помилялась щодо юридичного значення та наслідків цієї юридичної дії. Похилий вік як такий не може бути єдиною та достатньою підставою для такого висновку. Більше того, за власними поясненнями позивача, вона на той час дійсно мала намір здавати свої земельні ділянки в оренду, бажає здавати її в оренду й на момент розгляду справи в суді, але іншому орендарю, а не ТОВ «Преображенське», або на інших умовах. Таким чином, судом не встановлено фактів, у звязку з якими спірна довіреність могла б бути визнана недійсною в порядку ст. ст. 225, 229 або 230 ЦК України. Не надано стороною позивача й жодних доказів на підтвердження того, що спірна довіреність була видана під впливом тяжкої обставини, а тому немає підстав й для визнання її недійсною в порядку ст. 233 ЦК України. Вирішуючи по суті вимоги про визнання недійсним спірного договору оренди землі та застосування наслідків його недійсності, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Як свідчать встановлені судом обставини, спірний Договір оренди землі від 11.03.2014 року був укладений шляхом підписання його з боку орендодавця [PERSON] як його представником на підставі спірної довіреності, а з боку орендаря ТОВ «Преображенське» - також представником [PERSON] на підставі довіреності. При цьому суд бере до уваги, що [PERSON] одночасно є директором, єдиним власником та кінцевим бенефіціаром ТОВ «Преображенське». Відтак, будь-який правочин, стороною в якому виступає це підприємство, опосередковано створює інтерес для [PERSON] особисто, оскільки впливає на майновий стан підприємства, створеного за рахунок його власності. З огляду на це, укладаючи від імені позивача спірний Договір оренди від 11.03.2014 року, [PERSON] фактично вчинив правочин від імені позивача опосередковано у власних інтересах, тобто прямо порушив заборону, встановлену у ч. 3 ст. 238 ЦК України. При цьому самостійного юридичного значення не має навіть те, що фактичним підписантом спірного Договору від імені ТОВ «Преображенське» був не [PERSON], а інша особа на підставі довіреності, хоча ця довіреність суду так і не була надана суду відповідачами. У звязку з цим суд відхиляє всі доводи представника відповідачів в обґрунтування заперечень проти позову про визнання недійсним договору оренди землі, оскільки вони не спростовують наведеного вище факту. Суд виходить також з того, що укладення спірного договору на строк, що явно перевищує навіть найоптимістичніші уявлення про ймовірну тривалість життя позивача (на момент укладення договору їй виповнилось 61 рік, а на кінець строку дії цього договору їй має виповниться 110 років), також вимагає, щоб відповідне волевиявлення позивача через дії представника не викликало б обґрунтованих сумнівів у відповідності такого волевиявлення справжній волі позивача. Як наслідок, Договір оренди землі від 11.03.2014 року підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 та ч. 3 ст. 203 ЦК України, оскільки був укладений з прямим порушенням ст. 238 ЦК України та не відповідав внутрішній волі позивача в частині строк оренди. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Як розяснюється у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, за змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Відтак, спірна земельна ділянка в силу ст. 216 ЦК України підлягає поверненню позивачу в натурі. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають розподілу між сторонами пропорційно задоволеним позовним вимогам. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 203, 215, 216, 217, 238, 241, 247, 249 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial