Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

У липні 2020 року позивачка звернулась до суду із позовом, в якому просила поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя наступним чином: визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 44,75 квадратних метрів. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що з 25.11.2017 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. 05.12.2017 року на підставі договору-купівлі продажу сторонами за спільні кошти було набуто нерухоме майно, а саме спірна квартира. Підписантом такого договору виступив відповідач по справі [PERSON] , а позивачка [PERSON] , в свою чергу надала свою письмову згоду на купівлю квартири. Враховуючи те, що сторони не можуть дійти згоди щодо поділу майна, оскільки відповідач заперечує, що спірна квартира є спільною власністю подружжя, позивачка змушена звернутись до суду вказаним позовом. 28.07.2020 року ухвалою судді прийнято вказану позовну заяву, відкрито провадження та призначено у справі підготовче засідання. 19.10.2020 року представником відповідача подано до суду відзив, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, обґрунтовуючи свою позицію наступним. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не лише фактом придбання його під час шлюбу, але і спальною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача у розмірі 517085 грн. 00 коп. Джерело доходів відповідача підтверджується працею останнього в Сполучених Штатах Америки. 19.10.2020 року представником відповідача [PERSON] подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на квартиру за адресою [ADDRESS] , загальною площею 44,75 квадратних метрів. В обґрунтування вимог було зазначено ті ж самі підстави, що і у відзиві на первісний позов. 19.10.2020 року протокольною ухвалою у підготовчому судовому засіданні зустрічну позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 29.10.2020 року позивачкою подано до суду відповідь на відзив, відповідно до якого позивачка вважає, що наведені у відзиві заперечення відповідача є повністю безпідставними та не обґрунтованими. Документи, подані відповідачем, лише підтверджують наявність доходу відповідача за його місцем роботи у США, а також перерахування коштів на свою користь. У той же час жодних підтверджень, що дані кошти були спрямовані відповідачем на придбання спірної квартири подані документи не містять. Також позивачкою вказано, що нею позичались кошти у [PERSON] та [PERSON] для придбання спірної квартири. 29.10.2020 року у підготовчому судовому засіданні зустрічну позовну заяву [PERSON] прийнято та об`єднано в одне провадження із первісним позовом. 29.12.2020 року представником позивачки [PERSON] подано відзив на зустрічний позов, в якому останній просив відмовити у позовних вимогах [PERSON] . В обґрунтування зазначив, що на підтвердження своїх доводів позивач за зустрічним позовом наводить ряд документів, які підтверджують лише і виключно наявність його доходу за його місцем роботи. У той же час жодних підтверджень тієї обставини, що ці кошти були спрямовані ним на придбання спірної квартири. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 29.01.2021 року призначено по справі судово-фізико-хімічну експертизу. 13.07.2021 року на адресу суду надійшов лист від Київської незалежної судово-експертної установи про залишення експертизи без виконання. 18.10.2021 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивачки за первісним позовом позовні вимоги за первісним позовом підтримав у повному обсязі, просив задовольнити, у зустрічному позові просив відмовити. Представник відповідача за первісним позовом у судовому засіданні щодо заявлених вимог первісного позову заперечив, просив відмовити. Зустрічний позов підтримав, просив задовольнити. Відповідач у судовому засіданні щодо первісних позовних вимог заперечив у повному обсязі, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав, просив задовольнити. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 25.11.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, актовий запис № 179, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого Кагарлицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції 25.11.2017 року. 05 грудня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Н.Р., зареєстрованого в реєстрі за № 2242, сторонами набуто нерухоме майно, а саме - двокімнатну квартиру, загальною площею 44,75 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Підписантом за вищевказаним договором купівлі-продажу від 05.12.2017 року виступив [PERSON] , відповідач по справі. Як вбачається із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, власником вищезазначеної квартири значиться [PERSON] . Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На підтвердження своїх заперечень за первісним позовом та вимог за зустрічним позовом [PERSON] подано до суду декларації про його доходи 2016 та 2017 років, а також довідку банку від 03.09.2020 року № 38 про переказ коштів в систем «Western Union». Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, з наданих доказів не вбачається, беззаперечність того, що спірна квартира булла придбана відповідачем за особисті кошти, а також те, що саме ці кошти були використані для придбання такої квартири. Відповідно до 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст.69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1, ч.2 ст.71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК України. Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначену позицію висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21.11.2018 року в справі № 372/504/17. Тобто, ВС відновив абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Сам факт отримання заробітку відповідачем за кордоном та переведення коштів на власний рахунок банку не є безумовною підставою для того, аби вважати, що дані кошти були зароблені відповідачем із метою придбання ним особисто житла, а тому не спростовує презумпцію спільності майна подружжя. Окрім цього, суд звертає увагу, на п. 1.8 договору купівлі-продажу спірної квартири, встановлено, «дружина Покупця, [PERSON] , дає свою згоду на купівлю квартири чоловіком [PERSON] » Вказаний договір не містить будь-яких застережень про придбання нерухомого майна за особисті кошти відповідача. В Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 161/3245/15-ц (провадження №14-321цс18) зазначено, пункт договору в тій його частині, в якій він містить відомості про отримання покупцями грошей, суму цих грошових коштів та пропорції, в якій вони отримані кожним із продавців, є даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Отже, положення договору, які містять зазначені відомості, відповідають визначенню доказів, наведеному у ч.1 ст. 73 ГПК України, а тому вони є доказом. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 73 ГПК вони є письмовим доказом. За аналогією закону вказаним нормам ГПК відповідають ст. 95 ЦПК України. Тобто, суд дійшов висновку, що в цій справі договір про купівлі-продажу нерухомого майна, який не містить інформації про придбання спірної квартири за особисті кошти відповідача, є одним із доказів, яким доводиться факт спільної сумісної власності подружжя. Розписки відповідача про передачу коштів продавцю квартири до укладення основного договору свідчать також про факт передачі коштів після укладення шлюбу. Доводи відповідача про відсутність у позивачки будь-яких джерел доходів на момент укладення правочину також не спростовують презумпцію спільності майна подружжя. По-перше, закон не пов`язує обов`язок однієї із сторін подружжя мати джерело доходів для запровадження вказаного режиму, оскільки вклад в шлюб може вноситися іншим шляхом. По-друге, сам відповідач під час пояснень повідомив, що позивачка до укладення шлюбу декілька разів приблизно на 6 місяців кожного разу виїжджала за кордон - до Польщі для працевлаштування. Тому суд приходить до висновку про відмову у зустрічних позовних вимогах [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на квартиру. Встановивши наведені обставини, враховуючи те, що спільна власність подружжя презюмується, тягар доведення належності спірного майна на праві особистої власності лежить на відповідачеві, враховуючи те, що відповідач відповідних обставин належними і допустимими доказами не довів, зокрема придбання майна за особисті кошти, суд дійшов висновку про те, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та кожному із подружжя належить по 1/2 його частині. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, доведеними і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до частини 1ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved