Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-14 00:00:00

У липні 2014 року позивачка звернулася до суду вказаним із позовом, в обґрунтування якого вказала, що 17 листопада 1990 року вона уклала шлюб із відповідачем у Приморській селищній раді народних депутатів м. Маріуполя Донецької області, актовий запис № 64. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO]. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполі від 11.08.2014 року шлюб між нею та [PERSON] розірваний. За час перебування у шлюбі сторонами було придбане майно, яке вони не можуть поділити у добровільному порядку, а саме житловий будинок [ADDRESS], житловою площею 59,1 кв.м., земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS], площею 0,1500 га, автомобіль «ВАЗ 21063», державний номер [NUMBER]. Позивачка вважала, що вищезгадане майно, набуте під час перебування із відповідачем у шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності, у зв'язку із чим просила визнати його спільною сумісною власністю подружжя, також визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS], на 1/2 частку земельної ділянки, розташованої за вищенаведеною адресою. Позивачка у судове засідання не з'явилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутністю, за участю її представника адвоката [PERSON], позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник позивачки адвокат [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутністю, позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається зі свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 17.11.1990 року Приморською селищною радою народних депутатів м. Маріуполя Донецької області, 17 листопада 1990 року [PERSON] уклав шлюб із [PERSON], актовий запис № 64. Після укладення шлюбу дружині присвоєне прізвище «[PERSON]». 15 липня 1998 року у подружжя народилась донька [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 12.08.1998 року Виконкомом Талаківської селищної ради м. Маріуполя, актовий запис № 13. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполі від 11 серпня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний, після розірвання шлюбу позивачці залишено прізвище «[PERSON]». У відповідності до свідоцтва про право власності від 01.10.2003 року, зареєстрованому у Маріупольському БТІ того ж числа, [PERSON] на праві приватної власності належить жилий будинок [ADDRESS], житловою площею 59,1 кв.м. Із рішення Виконавчого комітету Талаковської селищної ради № 18/1 від 20.06.2007 року вбачається, що відповідачу надано дозвіл на будівництво літньої кухні з підвальним приміщенням та сараю, туалету з душем на [ADDRESS]. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 29.10.2009 року, [PERSON] на підставі рішення Талаковської селищної ради № 5/13-108/2 від 26.09.2008 року належить земельна ділянка, розташована по [ADDRESS], площею 0,1500 га. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого 01.08.2002 року ВРЕВ м. Маріуполя, [PERSON], належить автомобіль «ВАЗ 21063», державний номер [NUMBER]. Частиною 1 статті 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1,2 ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Оскільки спільна сумісна власність не передбачає визначення часток учасників, а поширюється на усе майно, при здійсненні поділу такого майна слід виходити з презумпції рівності часток. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Під час розгляду справи встановлено, що сторонами, як подружжям, за час шлюбу (з 17 листопада 1990 року по 11 серпня 2014 року), набуто у власність нерухоме та рухоме майно: у 2003 році житловий будинок [ADDRESS], житловою площею 59,1 кв.м., у 2009 році земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS], площею 0,1500 га, у 2002 році автомобіль «ВАЗ 21063», державний номер [NUMBER], яке відповідно до ч.1 ст. 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя. На нерухоме та рухоме майно, відповідно до ст.63 СК України, сторони, як подружжя, мають рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном, а згідно ч.1 ст.70 цього Кодексу, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. При встановлених обставинах позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved