Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, якою просив ухвалити рішення про стягнення з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 147850 грн. 00 коп.; суму витрат від інфляції в розмірі 86 935 грн. 80 коп. та 3% річних в розмірі 12 311 грн. 79 коп., а також суму судового збору у розмірі 2470 грн. 97 коп. та суму судового збору по забезпеченню позову у розмірі 243 грн. 60 коп. та витрат, пов'язаних з розглядом судової справи. В обґрунтування позову вказав, що 04 грудня 2011 року він надав відповідачу позику - грошові кошти у розмірі 147 850 грн. 00 коп., про що відповідач власноруч склав у присутності свідка розписку, згідно якої відповідач зобов'язався повернути позивачу позику у сумі 147 850 грн. 00 коп. до 31 грудня 2013 року. Однак до теперішнього часу позику не повернув, на численні прохання позивача сплатити борг в добровільному порядку категорично відмовляється. Вважає, що відповідно до ст. 625 ЦК України відповідач зобов'язаний сплатити суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. Інфляційні складають 86 935 грн. 80 коп. , а 3% річних складають 12 311 грн. 79 коп. Тобто, загальна сума складає 247 097 грн. 00 коп. У зазначений строк та пізніше відповідач борг у сумі, у якій зобов'язався повернути, не повернув. Тому, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та просила їх задовольнити. У судовому засіданні відповідач заперечував проти позову. Суду пояснив, що з позивачем він товаришував. Кошти, у розмірі 147 850 грн. 00 коп. позивач надав йому для того, щоб він у знайомого придбав талони на паливо. Він дані кошти передав тій особі, але той зник з грошима. Розписку він писав особисто, але кошти на особисті потреби у позивача він не брав. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно закону, договору. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі та на підтвердження укладення договору та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. На договір позики поширюються загальні правила про форму угод та договорів. В договорі позики повинно бути вказано, що позикодавець надає позичальнику позику на конкретно визначену суму, а позичальник на підтвердження отриманої визначеної суми передає підписану ним розписку та зобов'язується повернути позику в строк та на умовах, вказаних в договорі. За загальним правилом, договір позики підтверджується наданням боргового документа позичальника або іншим, підписаним позикодавцем документом, який засвідчує передачу йому певної грошової суми. Борговим документом за договором позики можуть бути розписки, квитанції, будь-які інші письмові документи, що підтверджують одержання боржником грошей, речей, зокрема їх кількість, рід та якість, а також волевиявлення боржника повернути отримані у борг гроші, речі (на визначену дату чи визначений моментом витребування). Борговий документ можна вважати письмовою формою договору позики лише тоді, коли на ньому є відповідний напис кредитора або коли кредитор надасть боржникові контрозписку про отримання розписки останнього, які визнаються відповідно офертою і відповіддю на оферту. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є завдання майнової (моральної) шкоди інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як встановлено в судовому засіданні, 04 грудня 2011 року [PERSON] надав [PERSON] у борг грошову суму у розмірі 147 850 грн., підтвердженням факту якого свідчить розписка, надана [PERSON], в якій він зобов'язався повернути повністю вищевказану суму до 31 грудня 2013 року. У судовому засіданні відповідач підтвердив факт особистого написання ним розписки, тому дана обставина, відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Відповідач заперечуючи проти позовних вимог наполягав на тому, що грошові кошти, які він взяв у позивача не призначалися йому на особисті потреби, проте відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, не надав жодного доказу щодо доведення даної обставини. Тому, суд вважає дану розписку як борговий документ. У встановлений термін відповідач свої грошові зобов'язання не виконав. Тому суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок боргу отриману суму відповідачем у розмірі 147 850 грн. Також підлягають частковому задоволенню позовні вимоги в частині стягнення збитків, завданих інфляцією та трьох процентів річних з простроченої суми. При цьому, суд виходить з наступного. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов'язання, боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Такий правовий висновок зроблений Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 113цс14, який, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. З договору позики вбачається, що відповідач зобов'язався повернути борг у розмірі 147 850 грн. до 31 грудня 2013 року. Час прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання становить період з 01 січня 2014 року, тобто наступного дня після закінчення строку виконання зобов'язання, по 01 червня 2016 року день ухвалення рішення. Починаючи з цієї дати належить здійснювати розрахунок 3 % річних. Час прострочення виконання відповідачем цього грошового зобов'язання складає 882 днів. Суму 3 % річних, які на підставі ст. 625 ЦК України, належать позивачу за прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання, належить розраховувати наступним чином: 3% / 365 днів = 0,008219178 (сума основного боргу х 0,008219178 / 100) х кількість днів прострочення зобов'язання = сума пені. Таким чином сума 3 % річних складає 10 718 грн. 11 коп., яку необхідно стягнути з відповідача на користь позивача. Що стосується індексу інфляції, то згідно із Методикою розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженою Наказом Держкомстату № 265 від 27 липня 2007 року індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді порівняно з базисним. Відповідно до рекомендацій Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі № 62-97р від 3 квітня 1997 року, для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, що складають відповідний період, перемножити між собою. У випадках, коли відшкодуванню підлягає сума, яка складається із платежів, які необхідно зробити в різні періоди, кожен платіж збільшується на величину індексу інфляції за відповідний період, а результати додаються. Що стосується індексу інфляції, то розрахунок індексу інфляції повідомляється Листом Національного банку України, за даними Держкомстату України наступного місяця, який слідує за розрахунковим. Тому розрахунок індексу інфляції повинен бути до 30.04.2016 року включно, оскільки індекс інфляції за травень 2016 року не може бути розраховано, на підставі того що за кожен місяць про індекс інфляції повідомляється Листом Національного банку України, за даними Держкомстату України наступного місяця, який слідує за розрахунковим. Індекс інфляції за період з 01.01.2014 року по 01.06.2016 року визначений: У 2014 році - 124,9 % У 2015 році - 143,3 % У січні 2016 - 100,9 % У лютому 2016 - 99,6 % У березні 2016 - 101,0 % У квітні 2016 - 103,5 % У травні 2016 - 102,2 % Загальний процент індексу інфляції за зазначений період дорівнює 75,4 %. Сума індексу інфляції за період з 01.01.2014 року по 31.05.2016 становитиме: 147 850 / 75,4 % = 111478 грн. 90 коп., але позивач просить стягнути індекс інфляції у розмірі 86 935 грн. 80 коп. Оскільки суд не може вийти за межі позовних вимог, то позов повинен бути задоволений в межах заявлених вимог, тобто з відповідача слід стягнути індекс інфляції у розмірі 86 935 грн. 80 коп., яку необхідно стягнути з відповідача на користь позивача. Таким чином, загальна сума, яка підлягає стягненню на користь позивача, визначається наступним чином: сума основного боргу відповідно до розписки 147 850 грн. + 3% річних у розмірі 10 718 грн. 11 коп. + індекс інфляції у розмірі 86 935 грн. 80 коп. = 245 503 грн. 91 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] повинно бути стягнуто судовий збір в сумі 2 455 грн. 04 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial