Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] звернулась до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договорів недійсними, витребування майна з чужого володіння, визнання права власності та виселення, який 10 липня 2017 року був уточнений. В позові [PERSON] просить визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] серії ААР №081757 від 05.01.1999 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Гуніним В.В., зареєстрованого в реєстрі за №4, договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] серії НВА 038615 від 09.08.2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Мазуренко С.В., зареєстровано в реєстрі за №499, договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Кокосадзе Л.В., зареєстрованого в реєстрі за №1827, а також витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] спірну квартиру, визнати за позивачкою право власності на спірне майно у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO], та скасувати державну реєстрацію її за [PERSON] Крім того, просить виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 квітня 1994 року [PERSON] заповіла позивачці квартиру за адресою: [ADDRESS]. Вищезазначена квартира належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 жовтня 1993 року. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 14 листопада 2016 року. 21 грудня 2016 року позивач [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу на її ім'я свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [INFO] її баби [PERSON], однак їй було відмовлено, оскільки вищезазначена квартира наразі належить іншій особі, а саме [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 05 вересня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. 03 серпня 2016 року право власності на вищезазначену квартиру було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування від 05 січня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Гуніним В.В. 09 серпня 2016 року [PERSON] продав квартиру [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09 серпня 2016 року. У серпні 2016 року, випадково дізнавшись з Реєстру речових прав про зміну власника квартири, позивач звернулась із заявою про вчинення кримінального правопорушення щодо заволодіння вищезазначеною квартирою шахрайським шляхом до Індустріального відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області. За результатами розгляду заяви позивачки, інформація про кримінальне правопорушення була внесена до ЄРДР за №12016040660001928 від 24 серпня 2016 року за частиною 1 статті 190 КК України. Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2016 року накладено арешт на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2016 року арешт зі спірної квартири було знято. 05 вересня 2016 року власником вищезазначеної квартири став [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу від 05 вересня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В, зареєстрованого в реєстрі за №1827. У зв'язку з реєстрацією права власності на спірну квартиру [PERSON] вселився в неї та наразі проживає. Вважає, що договір дарування спірної квартири між [PERSON] та [PERSON] не укладався та нотаріально не посвідчувався, тому правочин є недійсним та не породжує юридичних наслідків. По-перше, згідно з листом Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області від 21 жовтня 2016 року, предметом договору дарування №4 на бланку серії ААР №081757 від 05 січня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніним В.В., було 77/100 частин квартири за адресою: [ADDRESS], тобто іншої квартири, а не спірної, що може свідчити про те, що договір дарування між [PERSON] та [PERSON] не укладався. Крім того, як вбачається з вищезазначеного договору дарування, дарувальником є [PERSON], в той час як власником спірної квартири була [PERSON] З цих підстав позивачка просить задовольнити позовну заяву. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з'явився, однак надав заяву у якій позов підтримав та наполягав на його задоволенні, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом оголошення у пресі, причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у їх відсутність не подававали, у зв'язку із чим, суд, враховуючи заяву позивача, відповідно до ст.ст. 224 - 225 ЦПК України ухвалив проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав: Судом встановлено, що 21 квітня 1994 року [PERSON] заповіла [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується заповітом від 21 квітня 1994 року, посвідчений державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної контори [PERSON] [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 14 листопада 2016 року. Після її смерті відкрилась спадщина на спірну квартиру. Крім того, згідно довідки КВЖ РЕП Індустріального району Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 29 листопада 2016 року, [PERSON] на день смерті була зареєстрована за адресою: м. [ADDRESS]. На день її смерті разом з нею була зареєстрована у вищезазначеній квартирі [PERSON], [INFO]. Відповідно до листа Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради вх. № 9798 від 03 серпня 2016 року, наданого на запит позивача від 02.08.2016 року №68/01-30 щодо надання інформації про наявність права власності на нерухоме майно за адресом: м. [ADDRESS] повідомлено, що спірна квартира належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 28 жовтня 1993 року виконкомом міської Ради народних депутатів та зареєстрованого в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради у реєстраційній книзі за реєстровим №78п-53. Як вбачається з матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] під №761/2016, 21 грудня 2016 року позивач [PERSON] звернулась із заявою про видачу на її ім'я свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її баби [PERSON], однак їй було відмовлено, оскільки вищезазначена квартира наразі належить іншій особі. Так, 03 серпня 2016 року право власності на вищезазначену квартиру було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування від 05 січня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Гуніним В.В. 09 серпня 2016 року [PERSON] продав квартиру [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09 серпня 2016 року. В свою чергу 05 вересня 2016 року [PERSON] продала спірну квартиру [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу від 05 вересня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. Листом КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської міської ради від 16 грудня 2016 року №17510 встановлено, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 28 жовтня 1993 року виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, згідно з розпорядженням № И-2667, зареєстрованого в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської міської ради та записано в реєстрову книгу №78п під номером №53. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, сформованої 21 грудня 2016 року Шостою дніпровською державною нотаріальною конторою, право власності на вищезазначену квартиру зареєстровано за іншою особою - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05 вересня 2016 року. У серпні 2016 року позивач звернулась із заявою про вчинення кримінального правопорушення щодо заволодіння вищезазначеною квартирою шахрайським шляхом до Індустріального відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області. За результатами розгляду заяви позивачки, інформація про кримінальне правопорушення була внесена до ЄРДР за №12016040660001928 від 24 серпня 2016 року за частиною 1 статті 190 КК України. Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2016 року накладено арешт на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2016 року арешт зі спірної квартири було знято. 05 вересня 2016 року власником вищезазначеної квартири став [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу від 05 вересня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В, зареєстрованого в реєстрі за №1827. На підставі реєстрації права власності на спірну квартиру [PERSON] вселився в неї та наразі проживає. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частиною 1 ст.328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного Кодексу України. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Як вбачається з матеріалів справи, підставою для внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна з приводу спірної квартири є укладений між [PERSON] та [PERSON] договір дарування №4 на бланку серії ААР №081757 від 05 січня 1999 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніним В.В. Відповідно до частини 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Однак, як вбачається з листа Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області від 21 жовтня 2016 року предметом договору дарування від 05 січня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Гуніним В.В., зареєстрованого в реєстрі за №4, викладений на бланку серії ААР №081757, є 77/100 частин квартири за адресою: [ADDRESS], тобто іншої квартири, а не спірної. Згідно з довідкою Амур-Нижньодніпровського районного відділу в місті Дніпропетровськ ГУ в Дніпропетровській області ДМС України громадянину [PERSON], [INFO], паспорт громадянина України серії [NUMBER] не видавався. За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області громадянин [PERSON] зареєстрованим або знятим з реєстрації не значиться. З цих підстав у суду виникають об'єктивні сумніви у існуванні даного договору дарування із вказаним реквізитами. Крім того, у вищезазначеному договорі дарування дарувальником вказана [PERSON], замість правильного [PERSON]. Отже, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про необхідність визнання недійсним, з моменту укладення, договору дарування квартири за адресою: м.Дніпро, Донецьке шосе[ADDRESS] серії ААР №081757 від 05 січня 1999 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Гуніним В.В., зареєстрований в реєстрі за №4. Суд приймає до уваги положення пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», яким передбачено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Тобто, позовні вимоги в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири, укладених після договору дарування, задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, що передбачено ст.1218 ЦК України. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України, що відповідає правовій позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній у п. 3.1. Інформаційного листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року. Заповіт від 21 квітня 1994 року станом на 02 грудня 2016 року є чинним, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру, сформованою 02 грудня 2016 року державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Гайворонською Т.О. Частиною 1 статті 549 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 № 1540-VI (дійсним на момент прийняття спадщини позивачкою) встановлено, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Отже, позивачка прийняла спадщину у відповідності до пункту 1 статті 549 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року (чинного на той час) шляхом фактичного вступу в управління та володіння вищезазначеною квартирою, оскільки [PERSON] була зареєстрована та фактично проживала в ній з 23 червня 1994 року, що підтверджується відміткою у паспорті позивачки, виданого 24 травня 2000 року Індустріальним РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області. Таким чином, із аналізу вищевказаних правових норм, судом встановлено, що позивачкою було дотримано всіх визначених законодавцем обставин для набуття права власності на спадщину. Однак своє право вона не в змозі реалізувати, в зв'язку з чим дане право підлягає судовому захисту. З цих підстав суд приходить до висновку про необхідність визнання за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO]. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. В пункті 26 Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до положень частини 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1ст. 388 ЦК України. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. З цих підстав суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки у частині скасування державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та витребування вищезазначеної квартири від добросовісного набувача, оскільки спірна квартира вибула з володіння померлої [PERSON] не з її волі. Щодо вимог позивача про виселення [PERSON], суд також приходить до висновку про обґрунтованість цих вимог з таких підстав. Заявляючи вимоги про визнання договору дарування недійсним, позивач посилається на те, що такий договір ніколи не укладався та є недійсним, оскільки такий правочин суперечить Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Вимога про виселення відповідача зі спірної квартири є по суті вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, оскільки визнання недійсним договору дарування стверджує безпідставність знаходження і проживання у спірній квартирі третіх осіб. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року N 9 передбачено, що вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Згідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном. Згідно до ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Зазначені положення Цивільного кодексу України кореспондуються з положеннями статті 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в яких закріплено принцип непорушності права приватної власності, право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд. Встановлено, що в вищезазначеній квартирі проживає відповідач [PERSON], який не є членом родини позивача. Відповідач не бажає виселитися з квартири добровільно. За встановлених обставин, приймаючи до уваги, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], суд вважає, що є законні підстави для задоволення позовних вимог позивача у частині усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення [PERSON] з вищезазначеної квартири. Таким чином, позов [PERSON] необхідно задовольнити частково. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України у зв'язку із частковим задоволенням позову [PERSON] суд присуджує стягнути з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на її користь витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 грн.

Outcome: partial