Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-11 00:00:00

У квітня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Позовні вимоги мотивовані тим, що між сторонами був укладений договір позики у формі розписки. За умовами договору відповідач 31 травня 2019 року отримав від позивача суму в розмірі 300 000 грн., за умови повернення зазначеної суми до 20 грудня 2019 року. Взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав, грошові кошти не повернув. [PERSON] зазначає, що відповідно до пункту 9 договору позики, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення, а також пеню у розмірі діючої на період прострочки подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочки. У разі прострочення повернення суми позики більш ніж на 1 місяць, позичальник зобов`язаний також додатково сплатити штраф розмірі 50% від суми неповерненої позики. На підставі зазначеного, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 300 000 грн., 150 000 штрафу відповідно до п. 9 договору позики, три проценти річних в розмірі 1 745, 49 грн та пеню в розмірі 19 768, 96 грн. Ухвалою судді від 20 квітня 2020 року відкрито провадження для розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача не з`явився, подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги викладені у позові підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, 12 червня 2020 року направив на адресу суду заяву, відповідно до якої проти позову не заперечує, справу просив розглянути у його відсутності. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Частиною 1 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки відповідач визнав позов у повному обсязі, про що відповідачем було направлено на адресу суду письмову заяву, і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі та стягненню з відповідача на користь позивача боргу в розмірі 300 000 грн. за договором позики від 31 травня 2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , 150 000 штрафу відповідно до п. 9 договору позики, три проценти річних в розмірі 1 745, 49 грн, пені в розмірі 19 768, 96 грн. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача документально підтверджена сплачена сума судового збору у розмірі 4 715, 14 грн.

Outcome: approved