Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

у липні 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Останній обґрунтував тим, що виниклі між ним та відповідачем правовідносини поруки відповідно до договору поруки № SR-005/136/2007 від 26 вересня 2007 року є припиненими в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки банком не були пред'явлені до нього вимоги протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просили суд його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про день та час судового засідання, причини неявки невідомі. В матеріалах справи наявні письмові заперечення відповідача проти позовної заяви, в яких відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, а також застосувати строк позовної давності (а.с. 28). Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що 26 вересня 2007 року між сторонами у справі з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № ML-005/136/2007 від 26 вересня 2007 року, укладеним між банком та гр. [PERSON], був укладений договір поруки №SR-005/136/2007 (а.с. 6-9). Вказане також встановлено судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, від 15 лютого 2011 року, 07 травня 2012 року, 12 грудня 2013 року та 14 лютого 2014 року, які в установленому законом порядку набрали законної сили, що в силу п. 3 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає (а.с. 33-49). В позовній заяві позивач, як на підставу своїх вимог посилається на те, що у зв'язку із тим, що банк, скориставшись своїм правом на дострокове повернення кредиту, 23 січня 2009 року листом № 22-3-2/58970 надіслав на його ім'я як поручителя вимогу про повернення кредиту за договором № ML-005/136/2007 від 26 вересня 2007 року протягом 30 днів з дня її отримання, а з позовом про стягнення заборгованості звернувся до Печерського районного суду м. Києва лише у грудні 2009 року, то останній пропустив шестимісячний строк, визначений ч. 4 ст. 559 ЦК України, а тому правовідносини поруки є припиненими. Проте, суд критично ставиться до такого твердження позивача та вважає його хибним, а тому таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 553 ЦК України визначає поруку як договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Порука має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання - своєчасного повернення кредиту за кредитним договором. Відповідно до положень ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Згідно з ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі сплином якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Статтею 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Таким чином, згідно з приписами цивільного законодавства, кредитний договір та договір поруки мають бути укладені на певний строк (укладення договору на термін законодавством не передбачено). Окрім того, в кожному з цих договорів повинні знайти відображення зміст зобов'язань за договором, та строк (термін) зобов'язань. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2011 року задоволено позовні вимоги ПАТ «ОТП Банк» та стягнуто з [PERSON] та [PERSON] солідарно заборгованість за кредитним договором № ML-005/136/2007 від 26 вересня 2007 року (а.с. 41, 43). Вказане судове рішення прийнято за наслідками перегляду в апеляційному порядку рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 серпня 2010 року, яким банку було відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо солідарного стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором № ML-005/136/2007 від 26 вересня 2007 року (а.с. 44, 45). Зі змісту рішення суду апеляційної інстанції не вбачається наявності підстав, визначених ч. 4 ст. 559 ЦК України, і це при тому, що шестимісячний термін, визначений зазначеною частиною статті, не є строком позовної давності, і суд зобов'язаний виконати дану норму закону з власної ініціативи, а не за заявою сторони. В ході судового розгляду справи судом встановлено, що на момент її розгляду, рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2011 року не виконано. Тому, враховуючи викладене та те, що з боку позивача не надано, як того вимагає ст. 60 ЦПК України, доказів на підтвердження того, що відповідач протягом встановлених ч. 4 ст. 559 ЦК України строків не скористався наданим йому кредитними договорами правом вимагати дострокового погашення заборгованості, пред'явивши позов в межах шестимісячного терміну, суд приходить до висновку про те, що з боку останнього відсутні порушення вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України. Звернувшись до суду з даним позовом, на думку суду, позивач намагається звільнити себе від виконання судового рішення від 15 лютого 2015 року. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Крім того, згідно із ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та зважаючи на те, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, суд дійшов до висновку про відсутність з боку відповідача порушення прав [PERSON], через що позов останнього не підлягає задоволенню. Враховуючи те, що право позивача, про захист якого він просить, не є порушеним з боку відповідача, не підлягає, на думку суду, застосуванню строк давності, про що клопотав відповідач. Враховуючи викладене, на підставі ст. ст. 3, 15, 16, 257, 509, 553, 559, 598 ЦК України, п. п. 22, 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин » № 5 від 30 березня 2012 року,

Outcome: dismissed