Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-12 00:00:00

У липні 2013 року до суду звернувся [PERSON] з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що за судовим рішенням йому на праві власності належить 46% домоволодіння по [ADDRESS]. Інша частина - належить відповідачу [PERSON]. Земельна ділянка, що знаходиться біля будинку належить також відповідачу. Нормальне використання будинку ним неможливе без земельної ділянки, тобто обтяження сервітутом чужого нерухомого майна. Добровільно визначити та укласти відповідний договір вони не можуть. Тому просив суд встановити [PERSON] постійний платний земельний сервітут площею, що відповідає 46% належної відповідачеві земельної ділянки площею 0,1213га, за адресою: [ADDRESS], для права проходу та проїзду транспортних засобів, обслуговування будинку, виконання будівельно-ремонтних та ремонтно-реставраційних робіт. У судовому засіданні [PERSON] та його представник позовні вимоги підтримали. Просили суд позов задоволити в повному обсязі відповідно до першого варіанту розподілу, враховуючи фактичне користування між співвласниками, що склався. Подали суду заяву про розгляд справи в їх відсутність. У судовому засіданні [PERSON] та його представник проти позову заперечували, проти призначення експертизи також заперечували, подали суду письмові заперечення. Після повернення справи з експертизи, в судове засідання не з'явились. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. За ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватись і розпоряджатись земельними ділянками. При розгляді справи судом встановлено, що за рішенням Апеляційного суду Київської області від 20 вересня 2012 року за [PERSON] визнано право власності на 46/100 частин, а за [PERSON] право власності на 54/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS]. При цьому домоволодіння між співвласниками поділено в натурі. 02 червня 2006 року [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 1213 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №818267, виданого 15 травня 2008 [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1000 га - для будівництва, обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №818268, виданого 15 травня 2008 [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0213 га - для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Ст. 99 ЗК України передбачено види земельних сервітутів, які власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: право проходу та проїзду на велосипеді; право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху, інші земельні сервітути. При цьому перелік не є вичерпним. За правилом ст. 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У п. 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що вирішуючи спори про встановлення сервітуту, суд має враховувати, що земельний сервітут встановлюється відносно певного об'єкта і не залежить від власників цих об'єктів, оскільки його дія зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої його встановлено, до іншої особи (частина перша статті 401 ЦК, частина перша статті 101 ЗК), а при встановленні особистого сервітуту права закріплюються за певною особою і він припиняється внаслідок її смерті (частина друга статті 401, пункт 6 частини першої статті 406 ЦК). Види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК; цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Вирішуючи питання про відшкодування збитків, завданих власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, суд має виходити з того, що таке відшкодування здійснюється на загальних підставах (частина сьома статті 403 ЦК); щодо земельних сервітутів такі підстави регламентуються Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 р. У висновку експерта №5292/14-41 від 12 вересня 2014 року за результатами проведення земельно-технічного дослідження, складений експертом КНДІСЕ, вказано, що відповідно до вимог нормативної документації в галузі будівництва, з технічної точки зору можливо влаштування ділянки сервітуту для співвласника [PERSON] площею 0,0460 га, що становить 46% від загальної площі земельної ділянки 0,1000га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - відповідно до описаних в дослідницькій частині висновку та зображені в додатках №1, №2, №3 до висновку. За ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Оскільки кожний із співвласників зобов'язаний доглядати за належною частиною житлового будинку та здійснювати поточний ремонт, через неприязні стосунки та постійні конфлікти вирішити спірне питання сторони не можуть, тому позовні вимоги за позовом в частині встановлення земельного сервітуту підлягають задоволенню відповідно до запропонованого варіанту №1 експертного висновку. При визначенні варіанту сервітуту суд врахував, фактичне користування земельною ділянкою співвласниками житлового будинку, обґрунтованих заперечень щодо такого сервітуту відповідачем не подано, не подано розрахунку для визнання плати за користування, підхід співвласників до належних їм частин будинку, господарських будівель та споруд, можливість проїзду та підходу до будинку, здійснення співвласниками ремонтних робіт тощо. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Так, позивачем при розгляді справи було сплачено судовий збір та витрати по проведенню першої експертизи в розмірі 3444 грн. та витрати по проведенню другої експертизи - 4896 грн., що підтверджується наявними в справі квитанціями. За правилами ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи засади розумності та справедливості, частку задоволених вимог, враховуючи, що сервітут встановлений за варіантами по другому експертному дослідженню, тому до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати за проведене друге дослідження в розмірі 4896 грн. Разом з тим, вимоги позивача по стягненню з відповідача і за проведену першу експертизу, задоволенню не підлягають, оскільки експертиза була призначена за клопотанням позивача з врахуванням поданих ними питань.

Outcome: dismissed