Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-12 00:00:00

У липні 2014 року позивач звернулася до суду із позовом про надання їй дозволу без згоди батька [PERSON] на оформлення документів для тимчасового виїзду за кордон малолітньої дитини, а саме доньки - [PERSON], [INFO] без згоди батька за межі України до досягнення нею 16 - річного віку у супроводі матері - [PERSON] або у супроводі осіб, які уповноважені матір'ю за нотаріально посвідченою згодою. Позов мотивувала тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем та від шлюбу мають доньку - [PERSON], [INFO]. Зазначила, що на даний час не можливо встановити місця перебування батька, тому не має можливості отримати дозвіл для виїзду дитини за межі України, але вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток і має можливість та бажання вивезти дитину для оздоровлення та відпочинку за кордон. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила задовольнити позов. У судове засідання відповідач не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд вважає можливим розглянути справу у відповідності до ст.ст. 224, 225 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник Відділу опіки та піклування Служби у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації у судове засідання не з'явився, подав заяву в якій просив розглянути справу без їх участі та прийняти рішення згідно з вимог чинного законодавства та з урахуванням інтересів дитини. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER] між сторонами 28.01.2009 шлюб розірвано (а.с.8). Від шлюбу у сторін є малолітня дитина, а саме донька - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] (а.с.7). Позивач має можливість та бажання їздити з дитиною за кордон з метою відпочинку та оздоровлення. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно ч. 1 ст. 4 «Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2004р. № 380, оформлення громадянам України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або їх законних представників у разі потреби самостійного виїзду таких осіб за кордон. Згідно ч. 18 зазначених вище правил оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків, а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікована Україною 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України». Відповідно до ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до п.3 ч.3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Враховуючи викладене, суд вважає вимоги позивача обгрунтованими та такими, що не суперечать інтересам дитини, а лише сприяють її здоров'ю та розвитку, а також, у зв'язку із тим, що існують ризики того, що в подальшому позивачу буде важко знайти відповідача та змусити його спілкуватися з приводу надання дозволу на виїзд дитини за кордон з метою оздоровлення та відпочинку, суд вважає за доцільне надати дозвіл позивачу на виїзд її доньки - [PERSON], [INFO], за кордон без дозволу (згоди) батька до досягнення [PERSON] 16-річного віку. За таких обставин, суд вважає, що з метою додержання інтересів дитини та для забезпечення її гармонійного, духовного, морального розвитку та оздоровлення, позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved