Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

У квітні 2021 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні власністю. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що за адресою: [ADDRESS] . Вимоги позову обґрунтовує тим, що вона є власником житлового приміщення - квартири за адресою: [ADDRESS] . У спірному житловому приміщенні зареєстровані: відповідачі та син позивачки. Відповідачі не проживають за адресою спірного житла з 2008 року у зв`язку з тим, що виїхали на постійне місце проживання до іншого помешкання, ніякого зв`язку вони не підтримують. Наявність реєстрації відповідачів у спірному житлі позбавляє позивача, як власника житла, можливості здійснювати право користування та розпорядження ним у повному обсязі. Ухвалою суду від 28.04.2021 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №756/6254/21, визначено, що справа підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 26.05.2021, яка відображена у протоколі судового засідання, постановлено закрити підготовче провадження у справі №756/6254/21 та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 14.06.2021. Представник позивача [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується наявними у справі документами, письмових пояснень щодо причин своєї неявки суду не надав. Разом з тим, відповідачами у встановлений законом строк до суду не подано заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та не подано відзиву на позовну заяву. Строки для подання відзиву та відповіді на відзив закінчились, а тому суд прийшов до висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами. Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання не з`явилися в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідачі не подали відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Представник третьої особи Мусійчук В.А. подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі, просить суд прийняти законне і справедливе рішення. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з договору дарування квартири від 01.06.2012 [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] , діючи добровільно подарував, а [PERSON] прийняла у дар квартиру, що за адресою: [ADDRESS] . Договір дарування посвідчено 01.06.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. (а.с. 6-7). Право приватної власності позивача [PERSON] на спірну квартиру зареєстровано 07.06.2012 у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав (а.с. 8). З інформації з Реєстру територіальної громади м. Києва Оболонської РДА вбачається: відповідач [PERSON] , [INFO] , з 18.06.2010 по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ; відповідач [PERSON] , [INFO] , з 15.06.2012 по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ; відповідач [PERSON] , [INFO] , з 15.06.2012 по теперішній час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). Відповідно до акту від 15.04.2021, який засвідчено представником ТОВ «Експлуатаційна компанія» Корчаком І.М., [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , підтвердили факт того, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають за адресою: [ADDRESS] , з 2008 року по теперішній час (а.с. 16). Окрім того, з акту про фактично проживаючих осіб від 15.03.2021, який засвідчено представником ТОВ «Експлуатаційна компанія» Корчаком І.М., вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає одна особа: [PERSON] , [INFO] (а.с. 15). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статтею 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Разом з тим, як вбачається зі змісту договору дарування від 01.06.2012, а саме з пункту 8 - Обдаровувана (позивач [PERSON] ) заявляє і свідчить, що їй відомо, що в квартирі, яка відчужується, окрім дарувальника, зареєстрований і проживає його син [PERSON] , [INFO] . Цим вона заявляє, що його права щодо користування цією квартирою внаслідок укладення цього договору не змінюються і залишаються чинними безстроково. Окрім того, пунктом 10 договору дарування від 01.06.2012 встановлено, що сторони у присутності нотаріуса підтвердили, що в них відсутні обставини, які примусили їх укласти цей договір, цей договір не носить характеру фіктивного або удаваного правочину, а також те, що вони отримали від нотаріуса всі роз`яснення стосовно укладеного договорі ніяких зауважень, доповнень до цього договору не мають. У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. За таких обставин, судом установлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , відповідно до договору дарування від 01.06.2012 має право користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , безстроково. Позивач [PERSON] , яка є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , вимагає від відповідачів усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом визнання їх такими, що втратили право користування спірною квартирою. Виходячи з наведеного, враховуючи, що право зареєстрованої в квартирі за згодою власника особи щодо користування квартирою, є похідним від прав власника на це житло, даних про те, що відповідачі фактично проживають за адресою вищезазначеної квартири матеріали справи не містять, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки вбачаються визначені законом підстави для усунення позивачеві, як власникові квартири, перешкод у здійсненні ним права власності шляхом визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою. Разом з тим, позовні вимоги щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають, оскільки судом встановлено, що він має право користування спірною квартирою безстроково. На підставі викладеного,

Outcome: partial