Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

У листопаді 2016 року позивачка [PERSON], діючи в своїх інтересах та інтересах дитини [PERSON], [INFO], звернулась до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовною заявою до відповідачів [PERSON], [PERSON], третіх осіб: державного нотаріуса Другої камянської державної нотаріальної контори [PERSON], Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Камянської міської ради «про визнання правочину нікчемним, витребування майна з чужого незаконного володіння», уточнив який просила: - застосувати наслідки нікчемних правочинів щодо договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], від 01.04.1996 року, між [PERSON] та [PERSON] та договору купівлі-продажу від 01.10.2016 року, між [PERSON] та [PERSON]; - витребувати квартиру, належну на праві спільної часткової власності в рівних частках [PERSON] та її неповнолітній доньці [PERSON], [INFO], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], із чужого незаконного володіння [PERSON], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], який зареєстрований і проживає в [INFO]; - зобовязати Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Камянської міської ради скасувати запис про проведену реєстрацію прав, внесений до державного реєстру прав власності на нерухоме майно, що квартира загальною площею 45,4 кв. м., житловою площею 30,5 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], реєстраційний номер обєкта нерухомості майна 1048479412104, зареєстрована за власником [PERSON] (реєстраційний номер облікової карти платника податків [NUMBER]), який зареєстрований і проживає в [INFO]. В обґрунтування своїх уточнених позовних вимог позивачка зазначила, що на підставі свідоцтва від 12.08.2013 року, виданого Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради на нерухоме майно, квартира [ADDRESS], належить на праві спільної часткової власності в рівних частинах їй та її неповнолітній доньці - [PERSON], [INFO]. Постійно у вищевказані квартирі позивачка не проживала. Однак зазначене свідоцтво не було подано позивачкою до відповідних установ з метою реєстрації в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. 18.11.2016 року [PERSON] прибула до вищевказаної квартири, у якій перебував співвідповідач [PERSON], який пояснив, що спірну квартиру він придбав у [PERSON] іншого співвідповідача по справі, та добровільно звільняти таку квартиру відмовився. Так, спірна квартира належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 01.10.2016 року, зареєстрованого державним нотаріусом Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори [PERSON], реєстровий № 1-2100. Згідно вказаного договору, продавцем є [PERSON], якому квартира належала на підставі договору купівлі-продажу від 01.04.1996 року, зареєстрованого державним нотаріусом Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори, реєстровий № 3/1751, укладеного між [PERSON], матірю позивачки, як продавцем, та [PERSON], як покупцем. Позивачка вважає, що спірна квартира вибула з її власності незаконно, на підставі підроблених документів. Позивачка в судове засідання подала заяву, в якій просить провести розгляд справи за її відсутності, на підставі поданих нею доказів, підтримала позовні вимоги у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] підтримав уточнені позовні вимоги позивачки та прохав їх задовольнити у повному обсязі, з врахуванням визнання відповідачами позовних вимог [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах своєї малолітньої доньки Відповідач [PERSON] до судового засідання подав заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі, просить провести розгляд у його відсутності. Відповідач [PERSON] до судового засідання подав заяву про визнання позовних вимог. у повному обсязі, просить провести розгляд у його відсутності, пояснив, що в серпні 2015 року загубив свій паспорт, а спірної квартири у його власності ніколи не перебувало, тому і будь-яких дій про її відчуження він не здійснював. Представник Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Камянської міської ради в судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій проти задоволення позову не заперечував, суд вважає можливим розгляд справи за його відсутності. Допитані під час судового розгляду свідки надали покази, а саме: Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є колишньою дружиною відповідача [PERSON], який ніде не працює не має будь-яких доходів. На період укладання договору купівлі-продажу який оспорюється сторонами, [PERSON] не мав доходів і не міг купити будь-яке майно, в тому числі і нерухомість. На той час вона перебувала у шлюбі з [PERSON] який ніколи не проживав окремо у зазначений період в квартирі по вул. Сировця у м. Дніпродзержинську. Підпис який зазначений від імені [PERSON] не відповідає підпису особи. Зі слів [PERSON] вона знає що він також був здивований що на його імя хтось оформив житло, так як він ніколи до нотаріуса щодо оформлення договору купівлі-продажу квартири не ходив та нічого не підписував. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є чоловіком позивачки та батьком малолітньої дитини [PERSON]. У дружини [PERSON] була мати [PERSON], яка проживала у [INFO]. Дружина була зареєстрована за даною адресою з 1996 року, а їх донька зареєстрована з 04.01.2002 року по теперішній час. Спірна квартира була приватизована нею лише 12.08.2013 року, про що видано свідоцтво про право власності на квартиру, оформлене вже після смерті її матері. Після смерті матері дружини, у спірній квартирі деякий час вони не проживали, а жили за його адресою. В один із днів, дружина пішла на квартиру [ADDRESS], та побачила, що двері замінені, а у квартирі знаходиться [PERSON], який повідомив що квартиру він придбав і робить в ній ремонт. Продаж спірної квартири не міг відбутися, так як власником цього житла є його дружина та донька, від імені яких ніколи договори купівлі-продажу спірного майна не укладалися. Вислухав позивачку, яка діє в інтересах своїх та своєї малолітньої дитини, представника позивача які підтримали позовні вимоги, та відповідача [PERSON] який подав заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі, письмову заяву [PERSON] який зазначив що він ніколи не укладав будь-яких договорів з приводу квартири [ADDRESS], покази свідків [PERSON], вивчив матеріали цивільної справи, докази надані сторонами, враховуючи покази допитаних свідків, суд приходить до наступного: Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільно-процесуального Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Позивачці [PERSON] та її неповнолітній доньці - [PERSON], [INFO], на підставі свідоцтва від 12.08.2013 року, виданого Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради на нерухоме майно, належить на праві спільної часткової власності в рівних частинах квартира [ADDRESS] (а. с. 9). Однак зазначене свідоцтво не було подано позивачкою до відповідних установ з метою реєстрації в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Постійно у вищевказані квартирі позивачка не проживала, проте, особовий рахунок № 227006 на вказану квартиру відкритий на її імя (а. с. 18). Крім того, [PERSON] та неповнолітня [PERSON] зареєстровані за адресою: [INFO] (Сировця), 35 6 (а. с. 17). 18.11.2016 року [PERSON] прибула до вищевказаної квартири, у якій перебував співвідповідач [PERSON], який пояснив, що спірну квартиру він придбав у [PERSON] іншого співвідповідача по справі, та добровільно звільняти таку квартиру відмовився. Так, згідно наданих [PERSON] документів, спірна квартира належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 01.10.2016 року, зареєстрованого державним нотаріусом Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори [PERSON], реєстровий № 1-2100 (а. с. 14 15). Згідно вказаного договору, продавцем є [PERSON], якому квартира належала на підставі договору купівлі-продажу від 01.04.1996 року, зареєстрованого державним нотаріусом Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори, реєстровий № 3/1751, укладеного між [PERSON], матрерю позивачки, як продавцем, та [PERSON], як покупцем (а. с. 72 73). Однак, в процесі розгляду зазначеної цивільної справи від відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання позову. Від [PERSON] надійшли пояснення, згідно яких останній вказав, що спірну квартиру у своїй власності ніколи не мав та, відповідно, не перепродавав [PERSON], однак у серпні 2015 року втратив свій паспорт. Також судом враховується, що продати, придбати або вчинити будь-які дії щодо спірної квартири, сторони мали з часу реєстрації цього права на спірну квартиру в передбаченому порядку. Але як встановлено під час судового розгляду[ADDRESS], розташована в будинку № 35 по вулиці Сировця у м. Дніпродзержинську була приватизована лише 12.08.2013 року, що підтверджено свідоцтвом на нерухоме майно видане Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради від 12.08.2013 року № 5/104-р (а.с. 11). Тобто спірна квартира перейшла із комунальної власності у приватну власність лише з часу її приватизації, а саме з 12.08.2013 року. Крім того судом враховується, що на час укладання договору купівлі-продажу квартири укладений 01.10.2016 року між [PERSON], [INFO], як продавцем, та [PERSON], [INFO], як покупцем, за яким [PERSON] продав а [PERSON] купив квартиру № 6, житловою площею 30,5 кв.м, загальною площею 45,4 кв.м, що розташована в м. Камянське, Дніпропетровської області, проспект Тараса Шевченка, в будинку № 35, посвідчений державним нотаріусом Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1-2100, у спірній квартирі були зареєстровані власники квартири [PERSON] та дитина [PERSON], [INFO], але будь-якого дозволу органу опіки та піклування щодо продажу квартири, яка перебуває у власності дитини яка також прописана за вказаною адресою, у матеріалах нотаріальної справи відсутні. Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Ч. 1 ст. 216 ЦК встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК України). Таким чином, суд вбачає, що відповідач [PERSON] придбав спірну квартиру на підставі фіктивних документів, без достатньої правової підстави. Згідно ч. 1 ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом Постановою ВСУ від 17.12.2014 року по справі № 6-140цс14 (№ в ЄДРСРУ 42576425) передбачено, що за положеннями ст.387 і 388 ЦК України, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка е останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Згідно п.22 Постанови Пленум ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014р., коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Під час розгляду позову про витребування майна, відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна (Постанова Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014р.) Крім того, задовольняючи позов, суд,

Outcome: approved