Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

У липні 2014 року позивач через свого представника [PERSON] предявив через суд зазначений позов до відповідачів на предмет захисту свого права на житло з підстав того, що він перебував з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 17 січня 2009 року по 24 червня 2015 року, у звязку з чим після реєстрації шлюбу зі згоди власника квартири [ADDRESS] (Векуа) М.Г. був вселений у цю квартиру як член сім'ї [PERSON], проте після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] стала чинити перешкоди у користуванні квартирою, вимагала звільнити жило, а 24 червня 2015 року змінила замки на вхідних дверях, позбавивши єдиного житла, тому позивач просив суд визнати за ним право на проживання та користування квартирою №24 по вул. Шмідта, 53 у м. Дніпропетровську, вселити його у вказану квартиру та покласти на відповідача судові витрати. В судовому засіданні представники позивачів позов підтримали у повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні з наведених у позовній заяві підстав, пояснивши також, що позивач регулярно оплачував комунальні послуги за себе і свою дружину [PERSON], купував меблі, техніку, квартири до квартири, проте після розірвання шлюбу батьки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] відмовилися повернути придбані ним речі. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів [PERSON] позов не визнали в повному обсязі, заперечуючи тим, що власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], а позивач не маючи її письмового дозволу, проживав там з її дочкою - своєю дружиною після одруження без реєстрації, маючи при цьому, зареєстроване місце проживання в іншому житловому приміщенні, тому [PERSON], буду власником житлового приміщення, запропонувала позивачу покину житло та на власний розсуд змінила замки на вхідних дверях, зважаючи на те, що позивач не відноситься до членів її сім'ї, тому підстави для його проживання і вселення в її квартиру відсутні у зв'язку з чим представник просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення представників сторін та відповідача, дослідивши зібрані у справі докази, розглянувши позовні вимоги в заявлених межах, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 25 травня 2005 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1715, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25 липня 2005 року (а.с. 55, 56). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК). Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, і передбачають використання власником житла для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 січня 2009 року по 07 липня 2015 року, що підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2015 року, яке набрало законної сили 07 липня 2015 року (а.с.7-8). За даними адресної картки мешканців будинку, що ведеться відповідно до Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в України, а також паспортів сторін, встановлено, що і позивач, і відповідачі зареєстровані в [INFO]: позивач - з 19 лютого 2009 року, відповідач [PERSON] - з 27 березня 2000 року, відповідач [PERSON] - з 17 квітня 2004 року (а.с.10-11, 12-13, 44). Жодна зі сторін у спірній квартирі не зареєстрвана. Відповідно до с.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Зазначене право закріплене і у ст. 9 ЖК УРСР та ст. 310 ЦК України про те, що кожна особа має право на місце проживання. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК УРСР, ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сімї наймача віднесено дружину наймача, їх дітей і батьків. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з ч.ч.2, 4 ст. 156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу. Судом встановлено, що позивач не доводиться власнику спірної квартири - відповідачу [PERSON] чоловіком, батьком або дитиною, а так само позивач ніколи не проживав у спірній квартирі разом з власником [PERSON] і не вів з нею спільного господарства, а відтак, згідно ч.2 ст. 64 ЖК УРСР не є членом сім'ї власника спірної квартири. Зважаючи на викладене, позивач не будучи членом сім'ї власника не набув і права згідно ст. 405 ЦК України на проживання у квартирі відповідача [PERSON] у зв'язку з чим підстави для вселення його до спірної квартири відсутні, а власник вільний у здійсненні свого права власності на власний розсуд згідно ст. 319 ЦК України, в тому числі і у праві надати своє житло у тимчасове користування для проживання інших осіб. Доводи представників позивача про те, що він немає будь-якого іншого житла не відповідають дійсності, оскільки позивач має зареєстроване місце проживання в [INFO] з 19 лютого 2009 року, про що свідчить відмітка Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області в паспорті (а.с. 10-11). Так само суд не приймає до уваги доводи представників позивача про те, що позивач фактично з часу реєстрації шлюбу з [PERSON] - 17 січня 2009 року проживав у спірній квартирі зі згоди власника [PERSON] не спростовують висновків суду про відсутність права на проживання у цій квартирі позивача, зокрема, після розірвання шлюбу з [PERSON], на правах члена сім'ї власника з заявлених ним підстав ст.ст. 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України. Також суд не приймає до уваги доводи представників позивача про оплату комунальних послуг в квартирі, наявність в квартирі спільного майна подружжя, придбаного за кошти позивача, оскільки вказані обставини не стосуються права на проживання та вселення до спірної квартири. За зясованих обставин, суд за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні доказів у судовому засіданні, оцінених кожний окремо та в своєму взаємозвязку, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed