Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

У квітні 2021 року до Печерського районного суду м. Києва, надійшла позовна заява [PERSON] , в якому позивач просила суд: - скасувати пункт п`ятий Наказу начальника Київського військового ліцею імені Івана Богуна № 245 від 09.03.2021 року, яким передбачено звільнення з 09 березня 2021 року працівника Збройних сил України [PERSON] , начальника секретної частини, відповідно до пункту 2 статті 40 Кодексу законів про працю України, у зв`язку зі скасуванням допуску до держаної таємниці; - поновити [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на роботі на посаді начальника секретної частини Київського військового ліцею імені Івана Богуна; - стягнути середній заробіток, нарахований, [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) за час вимушеного прогулу з 09 березня 2021 року до дня фактичного поновлення на роботі. Мотивуючи позовні вимоги позивач зазаначає, що з 15.01.2007 року працювала в секретній частині Київського військового ліцею імені Івана Богуна (відповідач по справі). Зокрема, остання посада, яку займала позивач в зазначеному закладі - начальник секретної частини (переведена по цю посаду згідно наказу № 179 від 16.09.2010 року). Наказом № 245 від 09.03.2021 року позивач була звільнена з вищевказаної посади, у зв`язку зі скасуванням допуску до державної таємниці, на підставі п.2 статті 40 КЗпП України. Позивач вважає, що наказ про звільнення її із займаної посади за пунктом 2 статті 40 КЗпП України був прийнятий в порушення вимог трудового законодавства України, що і послугувало підставою для звернення до суду. Ухвалою судді від 02.04.2021 року у справі відкрито провадження для розгляду позову за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідач про час, дату, місце судового розгляду повідомлявся належним чином за адресою місцезнаходження юридичної особи відповідно до відомостей в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що відповідає приписам частини десятої статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, причини неявки свого представника суду невідомі, відзив та інші заяви з процесуальних питань від відповідача до суду не надходили. Позивач подала заяву, у якій просила позовні вимоги задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Представник третьої особи подала заяву, в якій зазначила, що проти задоволення позовних вимог не заперечує. Згідно з частиною першою статті 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основним Законом України статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати працю працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Всі трудові відносини повинні ґрунтуватися на принципах соціального захисту та рівності для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, що, зокрема, має відображатись у встановленні вичерпного переліку умов та підстав припинення таких відносин. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] з 15.01.2007 року працювала в секретній частині Київського військового ліцею імені Івана Богуна. Зокрема, остання посада, яку позивач займала в зазначеному закладі - начальник секретної частини (переведена по цю посаду згідно наказу № 179 від 16.09.2010 року), обов`язки, якої вимагають допуску до державної таємниці. Наказом № 245 від 09.03.2021 року [PERSON] була звільнена з вищевказаної посади, у зв`язку зі скасуванням допуску до державної таємниці, на підставі п.2 статті 40 КЗпП України. Відповідно до статті 233 КЗпП України, у справах про звільнення працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в місячний термін із дня вручення йому копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Так, суд може визнати правильним припинення трудового договору, у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації чи стану здоров`я, які перешкоджають продовженню роботи, а також у разі скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає такого доступу (п. 2 ст. 40 КЗпП України). Суд може визнати правильним припинення трудового договору на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладені на нього трудові обов`язки чи їх виконання протипоказано йому за станом здоров`я або є небезпечним для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і працівника неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. Так, під час вивчення матеріалів справи, судом встановлено, що листом від 12.01.2021 за підписом начальника кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України Ходота В., позивача повідомлено, що в період з 22.10.2012 по 16.08.2015, згідно наказу начальника КВЛ від 22.10.2012 № 200 [PERSON] перебувала в декретній відпустці по догляду за дитиною. Згідно облікової картки громадянина про надання допуску та доступу до державної таємниці (форма 6), яка надійшла до КВЛ 23.1 1.2012, допуск до державної таємниці за формою 3 було надано розпорядженням Служби безпеки України від 26.10.2012 № 169д. Згідно пункту 63 діючої на той час Постанови Кабінету Міністрів України від 02.10.2003 № 1561-12 (зі змінами та доповненнями) (далі - Постанова), якщо у місячний строк після отримання підприємством, установою, організацією письмового повідомлення органу Служби безпеки 3 країни про надання громадянину допуску до державної таємниці доступ у встановленому порядку не надано, такий допуск втрачає чинність та підлягає скасуванню. Про причини ненадання громадянину доступу до державної таємниці до органу Служби безпеки України надсилається письмове повідомлення разом із обліковою карткою та каргою за формою 8. В порушення вимог пункту 63 Постанови, наказом начальника КВЛ від 12.1 1.2015 № 207 позивачу на підставі допуску, який втратив чинність було надано доступ до державної таємниці. Відповідно до пункту 63 Постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2013 № 939 (зі змінами та доповненнями), якщо у шестимісячний строк після отримання підприємством, установою, організацією письмового повідомлення органу Служби безпеки України про надання громадянину допуску до державної таємниці, доступ йому не надано, такий допуск підлягає скасуванню. Враховуючи вищезазначене, станом на сьогоднішній день допуск до державної таємниці у [PERSON] відсутній. Окрім того, листом від 05.03.2021, за підписом Начальника Департаменту охорони державної таємниці та ліцензування Носко Ігоря, повідомлено, що перевірка стану охорони державної таємниці у Київському військовому ліцеї імені Івана БОЇ УНА проводилась у грудні 2020 року, відповідно до Плану перевірок етану охорони державної таємниці Департаменту охорони державної таємниці та ліцензування СБУ на II півріччя 2020 року та у присутності офіцера режимно-секретного органу установи вищого рівня - Командування Сухопутних Військ Збройних Сил України полковника Олександра МОРДАСА. Під час перевірки, комісією СБУ виявлено численні порушення режиму секретності, серед яких і факт відсутності у позвача допуску до державної таємниці, який було задокументовано, шляхом отримання пояснення та складення акту огляду облікових карток. Вказані обставини свідчать про правомірність звільнення позивача відповідно до п. 2 ст. 40 КзПП України, так як під час судового розгляду встановлено, що на позивача покладено обов`язки, які вимагають доступу до державної таємниці, а доступ до таємниці у позивача відсутній. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed