Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

У липні 2019 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 14.05.2018 року Заводським районним судом м. Запоріжжя винесено рішення по цивільній справі №0809/3668/2012 за позовом ПАТ «Метабанк» (правонаступником якого є АТ «Метабанк») до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. За вказаним рішенням було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , що належить на праві спільної часткової власності [PERSON] . 133/200 частки, та [PERSON] 67/200 частки, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 07-02/1152-К від 22.10.2002 року, в розмірі 353977,04 грн. В ході виконавчого провадження встановлено, що у зазначеній квартирі зареєстровані відповідачі. АТ «Метабанк» вважає, що реєстрація місця проживання за адресою предмета іпотеки відповідачів, зокрема [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] є незаконною та протиправною, і суперечить п. 3.1.7 Договору іпотеки, оскільки АТ «Метабанк» не надавав [PERSON] та [PERSON] , або будь-яким іншим особам ніякого письмового погодження на реєстрацію та/або проживання будь-яких осіб за адресою предмета іпотеки. Зазначають про факт фіктивності реєстрації дітей за адресою предмета іпотеки, оскільки відповідно до акту державного виконавця від 22.07.2019 року за адресою: [ADDRESS] діти не мешкають. Враховуючи викладене, АТ «Метабанк» просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , примусово виселити їх та зняти з реєстрації місця проживання за зазначеною адресою, а також стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 1921,00 грн. Відповідно до відзиву на позовну заяву відповідач [PERSON] просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що предмет іпотеки - квартира [ADDRESS] належала іпотекодавцям до укладення договору іпотеки і була придбана не за кредитні кошти, а тому виселення неможливе без надання іншого житлового приміщення, яке повинно бути зазначене у рішенні суду. Також зазначила, що проживає за вказаною адресою постійно та іншого житла не має. Від представника позивача - адвоката Неудачіна Р.В., надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Карабак В.А., надійшла заява про розгляд справи без її участі, просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав, наведених у відзиві. Відповідач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Про причини неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву не подавала. Від представника третьої особи Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району - Салати Н.П., надійшла заява, в якій позовні вимоги не підтримала, просила винести рішення з урахуванням інтересів дітей. Від представника третьої особи Заводського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області - Гайдаш О.С., надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Зазначила, що виходом за адресою: [ADDRESS] встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ніколи не мешкали за зазначено адресою. Також вказала, що боржники бажають унеможливити виконання рішення суду, оскільки реалізація майна неможлива, якщо право користування цим майном мають неповнолітні особи, та надала копії актових записів на підтвердження факту відсутності родинних зв`язків між іпотекодавцем та прописаними особами. Від представника Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради - Самусєвої Ю.П., надійшла заява про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову не заперечувала. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 22.10.2002 року між АБ «Металург» та [PERSON] укладений кредитний договір № 07-02/1152-К, за яким останньому була відкрита кредитна лінія. В забезпечення виконання [PERSON] умов кредитного договору 25.02.2005 року між позивачем з одного боку і [PERSON] та [PERSON] укладений іпотечний договір, за яким іпотекою - належною відповідачам на праві спільної часткової власності квартирою [ADDRESS] , відповідно до п.1.1. іпотечного договору забезпечується виконання [PERSON] всіх умов кредитного договору щодо повернення наданої суми кредиту, сплати процентів за кредитом, комісії, неустойки та будь-яких платежів, передбачених умовами кредитного договору, а також відшкодування позивачеві збитків, заподіяних невиконанням або неналежним виконанням умов кредитного договору (а.с.5-16). Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14.05.2018 року по справі №0809/3668/2012, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 73,08 кв.м., що належить на праві спільної часткової власності [PERSON] . 133/200 частки, [PERSON] 67/200 частки, на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] /2, виданого Запорізьким металургійним комбінатом «Запоріжсталь» ім.С.Орджонікідзе 03.11.1995 року та згідно свідоцтва № 3-1319 про право на спадщину, виданого Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 07-02/1152-К від 22.10.2002 року, укладеним між Акціонерним банком «Металург» та [PERSON] , що утворилась станом на 25.02.2012 року в розмірі 353977,04 грн., шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною 425 345,00 грн. згідно висновку судової оціночно-будівельної експертизи № 477-17 від 13.02.2018 р. (а.с.17-18). Зазначене рішення суду набрало законної сили 14 червня 2018 року. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Під час розгляду вказаної справи судом встановлено та зазначено в рішенні, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] . 133/200 частки, [PERSON] 67/200 частки, на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER], виданого Запорізьким металургійним комбінатом «Запоріжсталь» ім.С.Орджонікідзе 03.11.1995 року та згідно свідоцтва № 3-1319 про право на спадщину, виданого Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою, тобто спірна квартира не була набута за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»). Разом з тим, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. У постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону №898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Таким чином, особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки і придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому, за положенням ч.2 ст. 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Аналогічна правова позиція висловлена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року по справі №753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18). Таким чином, оскільки спірне житлове приміщення придбане іпотекодавцями не за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою, правові підстави для виселення відповідачів зі спірної квартири без надання їм іншого постійного житла відсутні, а відтак суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів з квартири [ADDRESS] . Крім того, позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проживають у спірній квартирі та відмовляються її звільнити. Натомість, відповідно до наявного у матеріалах справи акту державного виконавця від 22.07.2019 року, за адресою: [ADDRESS] неповнолітні діти не мешкають (а.с.21). Також, головний державний виконавець Заводського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області Гайдаш О.С. у своїй заяві зазначила, що виходом за адресою: [ADDRESS] встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ніколи не мешкали у спірній квартирі (а.с.176). При вирішенні позову в частині вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою та зняття їх з реєстрації місця проживання, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема про позбавлення права користування житловим приміщенням, про виселення. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, саме власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, пред`явивши вимогу, зокрема, про позбавлення права користування жилим приміщенням. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Таким чином, оскільки відповідно до вимог статті 391 ЦК України саме власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, отже вирішення питання про визнання особи такою, що втратила право користування, можливе у судовому порядку лише за позовом власника нерухомого майна. Судом встановлено та підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 192647404 від 12.12.2019 року, що на час розгляду справи по суті право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем [PERSON] та третьою особою [PERSON] (а.с.169-172). Заявляючи вимогу про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, позивач обрав неналежний спосіб захисту свого права, оскільки у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, лише власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. Таким чином, суд приходить до висновку, що на день розгляду справи позивач АТ «Метабанк» не є власником спірної квартири, ним не доведено підстав звернення із заявленими вимогами до суду, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Крім того, суд наголошує, що відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи, крім інших підстав, здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням, про виселення. Аналіз зазначеної норми матеріального права дає змогу стверджувати, що зняття з реєстрації місця проживання є наслідком відповідного судового рішення, зокрема про позбавлення права користування житловим приміщенням, про виселення, тому окрема вимога про зняття відповідачів з реєстрації місця проживання за вказаною адресою задоволенню не підлягає. Також, суд звертає увагу, що відповідачі у цій справі не є тими особами, які повинні відповідати за позовною вимогою про зняття з реєстрації місця проживання, оскільки відповідно до статті 3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02 березня 2016 року реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed