Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В мотивування заявлених позовних вимог зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 липня 2012 року. Шлюб розірваний за рішенням суду 26 березня 2015 року. Від шлюбних відносин сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] . Під час перебування у шлюбі, вони придбали нерухоме майно: однокімнатну квартиру [ADDRESS], вартістю 887691 грн. на підставі нотаріального акту купівлі-продажу нерухомості від 12.11.2014 року, а також трикімнатну квартиру [ADDRESS] , вартістю 3 972 375 грн. на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22.01.2013 року. Просить суд розподілити спільне майно подружжя: визнати за нею право власності на 39/50 частини трикімнатної квартири [ADDRESS] , відступивши від рівності часток з урахуванням проживання разом із нею малолітнього сина, залишивши відповідачу [PERSON] у власності 11/50 часток. Визнати за [PERSON] право власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Вирішити питання розподілу судових витрат. Після уточнення та зменшення розміру позовних вимог в редакції від 04 березня 2019 року [PERSON] просить суд: визнати особистою власністю грошові кошти в сумі 70000 грн., які було витрачено на придбання автомобіля «Nissan «Qashqai J10», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , що становить 30/100 його вартості. Визнати спільною сумісною власністю подружжя трикімнатну квартиру, однокімнатну квартиру, 70/100 частин автомобіля «Nissan «Qashqai J10», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] та грошові кошти - 260891,20 грн. суму позики, які заочним рішенням Амур-Ніжнедніпровського суду від 03 квітня 2017 року стягнуто на користь [PERSON] . Визнати за нею право власності на 62/100 частини трикімнатної квартири [ADDRESS] та право власності на автомобіль «Nissan «Qashqai J10», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] . Визнати за [PERSON] право власності на 38/100 частини трикімнатної квартири [ADDRESS] та право власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] на її користь грошові кошти в сумі 36820,60 грн, які стягнуто на його користь згідно рішення суду. Вирішити питання розподілу судових витрат. (а.с.205-214 т.1) У серпні 2018 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом про розподіл майна подружжя. В мотивування заявлених вимог зазначив, що сторони перебувають у шлюбі з 07 липня 2012 року, саме з цього часу ведуть спільне господарство. До укладання шлюбу ним отримано прибуток за період з 2004 року по 2009 рік в сумі 100000 дол.США. В період 2010 -2012 року в сумі 222000 дол.США та пенсія до 2012 року - 30000 дол.США., а також грошові кошти отримані від підприємницької діяльності 2010-2012 року в сумі 33000 дол.США, що доводиться виписками з поточного рахунку по заробітній платі, виписками ДПІ ДФС та випискою по особовому пенсійному рахунку. Посилаючись, що невдовзі після укладання шлюбу, за власні заощадження придбав 22 січня 2013 року квартиру [ADDRESS] просив суд визнати право особистої приватної власності на дану спірну квартиру. З березня 2014 року подружнє життя припинилося, сторони почали проживати окремо, [PERSON] переїхав до власної квартири [ADDRESS] , позивач залишилася проживати із сином в спірній квартирі, також що підтверджується квитанціями про перерахунок [PERSON] коштів на її утримання та утримання сина. Після фактичного припинення шлюбних відносин, 12.11.2014 року він придбав однокімнатну квартиру [ADDRESS] під час окремого проживання. Також в період спільного проживання 22 серпня 2013 року сторонами придбаний автомобіль моделі «Nissan «Qashqai J10», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , вартістю 267500 грн., який зареєстровано на [PERSON] . Просить суд визнати за ним право власності на трикімнатну та однокімнатну квартири, які придбані за його особисті кошти та право власності на Ѕ частину спірного автомобіля. Після уточнення позовних вимог, в останній редакції від 23 січня 2020 року та їх зменшення задля досягнення компромісу [PERSON] просить суд розподілити майно: визнати за ним право особистої власності на квартиру [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право особистої власності на автомобіль моделі «Nissan «Qashqai J10», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] та право особистої власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS] .(а.с.66-67 т.2) Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 листопада 2017 року справу передано головуючому судді - Яценко Н.О. Ухвалою Оболонського районного суду міста Київа від 29 листопада 2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 07 березня 2018 року за клопотанням позивача, забезпечено позов, шляхом накладання арешту на трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. У відзиві, що надійшов до суду 22 серпня 2018 року [PERSON] просить суд відмовити [PERSON] в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічні позовні вимоги. В обґрунтування зазначив, що позивач не довела наявність в неї заощаджень для придання спірної квартири вартість якої становить 250000 дол.США. Кошти які перебували на її депозитних рахунках знято за довго до придбання житла, що підтверджується випискою по банківському рахунку. Просить застосувати висновки ВС від 25.11.2015 року у справ 6-233 цс15, в частині дослідження судом спільної участі для придбання спірного майна. Заперечує домовленість між сторонами про здійснення відчуження спірної квартири в дарунок синові, посилаючись на домовленість придбати йому квартиру після реалізації спірної. Просить суд також урахувати, що однокімнатна квартира [ADDRESS] була придбана ним у період припинення шлюбних відносин із позивачем та окремого їх проживання. У відповіді на відзив по первісному позову та відзиві на зустрічну позовну заяву позивач [PERSON] заперечує, факт придбання спірної трикімнатної квартири за особисті грошові кошти відповідача, що спростовується її нотаріально посвідченою згодою на придбання квартири в якій зазначено, що спірна квартира придбана у спільну сумісну власність подружжя. Зауважує, що позивачем по зустрічному позову не доведено належними та допустимими доказами факт придбання трикімнатної та однокімнатної кватири за його особисті кошти, що підтверджується виписками по картковим рахункам відкритим на його ім`я. Виписками по картковим рахункам, які відкрито на її ім`я доводиться факт наявності заощаджень, які були нею використані в тому числі на придбання спірного нерухомого майна. Просить суд урахувати, що в період до початку спільного проживання відповідач витрачав грошові кошти на придбання у 2008 та 2009 р.р. транспортних засобів, у 2009 році Ѕ частину трикімнатної квартири на першому поверсі [ADDRESS] загальною вартістю 170000 дол.США, в 2010 році відповідач придбав однокімнатну квартину [ADDRESS] за 128340 дол.США. За період з 2008 по 2011 роки відповідач витратив на придбання рухомого та нерухомого майна 451500 дол.США. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Ковтун О.М., підтримали заявлені позовні вимоги, просили суд їх задовольнити у повному обсязі з підстав та мотивів викладених в уточненій позовній заяві, у відзиві на зустрічний позов. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення первісного позову. Наполягали на задоволенні заявлених зустрічних вимог з підстав та мотивів викладених у поданому уточненому зустрічному позові та відзиві на первісний позов. Суд, заслухавши сторони та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам наявним у справі, в їх сукупності, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення первісних позовних вимог [PERSON] та задоволення уточнених позовних вимог по зустрічному позову [PERSON] , виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва, що міститься у справі, сторони уклали шлюб 07 липня 2012 року (а.с.13, том1). Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 26 березня 2015 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.15, том1). Від шлюбних відносин сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] (а.с.14, том1). Згідно агентства реєстру Міністерства юстиції 02 грудня 2014 року зареєстровано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.16-17 том1). Згідно висновку оціночного дослідження вартість квартири становить 887691 грн. (а.с.19, том1 ). Як видно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, а також договору купівлі-продажу квартири від 22.01.2013 року, [PERSON] придбав у власність трикімнатну квартиру [ADDRESS] , за 1990399 грн.(а.с.20-22 том1). Згідно висновку оціночного дослідження від 08 листопада 2017 року вартість квартири становить 148500 дол.США, що в гривневому еквіваленті складає 3972375 грн. (а.с.23). Згідно нотаріально посвідченої заяви від 18 лютого 2015 року [PERSON] мав намір подарувати сину [PERSON] двокімнатну квартиру в Оболонському районі після продажу належної йому квартири [ADDRESS] (а.с.36 том1). [PERSON] є власником транспортного засобу «Nissan «Qashqai J10», 2013 року випуску, сірого кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 04 липня 2013 року (а.с.134 том 1). Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 03 квітня 2017 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором від 20 грудня 2013 року у розмірі 9700 дол.США, що еквівалентно 251327 грн. та 3% річних у розмірі 9564,20 грн (а.с.217 том1). Згідно довідки Державної фіскальної служби України Головного управління ДФС у м.Києві від 09 липня 2018 року виданої [PERSON] в тому, що згідно звіту ФОП за 2010 рік сума доходу становить - 24000 грн., за 2011,2012,2013р. дохід становить по 120000 грн., щорічно. Згідно поданих декларацій про майновий стан і дохід [PERSON] задекларований отриманий в іноземній валюті становить у 2012 році- 1001306,80 грн., та в 2013 році- 834842,80 грн. (а.с.198). Спір між сторонами виник з приводу обсягу майна, набутого у період шлюбу та його розподіл, у зв`язку із припиненням шлюбних відносин. Відповідно до Конституції України, засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України. Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.ст.60-63,68 СК України, за приписами яких будь-яке майно (крім речей індивідуального користування та речей, які виключені з цивільного обороту), набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості Сімейний кодекс України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, яка кореспондує з п.п.24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття - спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям в їх сукупності. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі №6-801цс16 та від 05.04.2017 року у справі №6-399цс17. Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти таке майно є особистою приватною власністю Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Судом досліджено принципи пропорційності втручання в особисті майнові права сторін. Задля вирішення спірного питання, суд вважає необхідним розподілити майно між сторонами з метою можливості використання кожним з колишнього подружжя окремим майном, а не визначення його ідеальних часток, запропонованих позивачем, що унеможливить реалізацію кожним власником своїх прав в повному обсязі. Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73). У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом. Пунктом 3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суди зобов`язані давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи, до чого також зводиться позиція Європейського суду з прав людини у рішенні «Проніна проти України» № 63566/00 від 18.07.06 року. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Сторони уклали шлюб 07 липня 2012 року та через півроку придбана спірна трикімнатна квартира за договором купівлі- продажу від 22 липня 2013 року. Як видно з матеріалів справи, відповідач заперечуючи факт придбання спірної трикімнатної квартири у період шлюбу за спільні сімейні кошти надав відомості про отриманий ним дохід та заощадження, які він мав до укладання шлюбу. Судом досліджено як доходи позивача, так й доходи відповідача станом на 2007 -2010 р.р.,які суд вважає, такими, що не стосуються розгляду спірного питання. Тому що у даний період часу сторони мали заощадження, які витрачали на придбання як рухомого так й не рухомого майна, що з огляду на тривалий проміжок часу до періоду спільного шлюбного проживання не може вплинути на розподіл майна набутого в період шлюбу, тобто з липня 2012 року. Досліджуючи джерело походження коштів за які було придбано [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22 січня 2013 року трикімнатну квартиру [ADDRESS] , вартістю 1990399 грн., суд встановив наявність у відповідача значних статків, задекларований отриманий [PERSON] дохід в іноземній валюті у 2012 році становить - 1001306,80 грн., у 2013 році -834842, 80грн. (а.с.198). Згідно довідки Державної фіскальної служби України Головного управління ДФС у м.Києві від 09 липня 2018 року виданої [PERSON] в тому, що згідно поданих декларацій про майновий стан і дохід звіту ФОП сума доходу за 2010 рік становить - 24000 грн., за 2011р.- 120000 грн.,2012р.- 120000 грн,за 2013р. -120000 грн.(а.с.79 том 1). Судом досліджена виписка по картковому рахунку [NUMBER] відкритому в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я [PERSON] згідно якої за період з 18 травня 2010 року по 31 грудня 2014 року йому надійшло 425989,42 грн.,щомісячно по 96440 грн. (а.с.80-86 т1). Згідно виписки по картковому рахунку [NUMBER] за період з 01.01.2008 року по 31.12.2014 року сума надходжень [PERSON] складає 489709,75 грн. (а.с.88-96 том1). Згідно виписки по картковому рахунку [NUMBER] для виплати пенсії) відкритому в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я [PERSON] за період з 18 травня 2010 року по 31 грудня 2014 року йому надійшло 316090,62 грн.(а.с.97-102 том 1). Також судом досліджено надані позивачем [PERSON] виписки по вкладному (депозитному) рахунку, відкритому на ім`я позивача, прізвище якої на той час було [PERSON]. , з якого видно, що періодично позивач здійснювала вклад грошових коштів на короткочасний термін та їх знімала. Так за період з 01.01.2010 року по 31.12.2010 на її ім`я відкрито в ПАТ «Райффайзен банк Аваль» вклад на депозитний рахунок [NUMBER] на суму 7000 дол.США, який продовжений також на період з 01.01.2011 по 31.12.2011 року з виплатою відсотків. (а.с.25-35 том 1). Документального підтвердження, що станом на час придбання нерухомого майна 22 січня 2013 року позивач [PERSON] мала заощаджені кошти матеріали справи не містять. Також позивачем не надано доказів про існування вкладних рахунків станом на 2012 рік на час укладання шлюбу. Як і не надано належних доказів з податкової служби про доходи [PERSON] . Суд вважає, обґрунтованими та доведеними твердження відповідача [PERSON] , що в переважній більшості спірну квартиру, яку придбано за 1990399 грн. за дохід, який він особисто отримав як до, так і під час перебування у шлюбі з позивачем впродовж шести місяців, що доводиться довідками про його дохід (значні статки), досліджені судом. Так за 2012 рік лише з джерел в іноземній валюті він отримав заробітну плату, що становить Ѕ вартості спірної квартири, не враховуючи іншого заробітку та отриманого доходу. Однак, з огляду на текст нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 16 січня 2013 року в якій вона надає згоду чоловіку [PERSON] купівлі будь-якого нерухомого майна, за ціну та на умовах на його розсуд. В якій також зазначено, що гроші, що передаватимуться по договорам купівлі-продажу є спільною сумісною власністю подружжя. (а.с.239 том1). Суд не може дійти висновку, що придбана трикімнатна квартира [ADDRESS] , хоча й придбана за кошти [PERSON] є особистою його приватною власністю. Як вказувала позивач, що не оспорював відповідач, після придбання квартири, після проведеного ремонту вони почали в ній проживати всією сім`єю. Фактично квартира була придбана як житло для сім`ї. Вказані обставини суд розцінює як пряме свідчення того, що спірне житлове приміщення придбано саме в інтересах сім`ї для задоволення їх житлових потреб, а тому презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя в даному випадку має місце бути. Однак, встановивши, що спірна квартира, яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, була придбана за час шлюбу за переважну більшість грошових коштів отриманих відповідачем до шлюбу, як заробіток, суд ураховує цю обставину при поділі спільного майна подружжя. Надаючи оцінку твердженням позивача [PERSON] про придбання 22 серпня 2013 року автомобіля «Nissan «Qashqai J10», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , за кошти отримані від продажу належного їй на праві особистої власності автомобіля Mitsubishi colt, 2007 року випуску, що становить 30/100 його вартості. Суд вважає дані твердження неприйнятними, такими, що спростовуються письмовими доказами, наявними у матеріалах справи. Судом досліджено довідку №600 від 05 вересня 2018 року видану Міністерством внутрішніх справ територіального сервісного центру 8043 в м.Києві, згідно якої автомобіль Mitsubishi colt, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , зареєстровано на ім`я [PERSON] 02.10.2008року. 17 серпня 2013 року проведено його перереєстрацію із зміною прізвища на [PERSON] . Того ж дня,17 серпня 2013 року знято транспортний засіб з реєстрації для його подальшої реалізації. На підставі довідки-рахунку серії ААВ№ 564294 від 28 серпня 2013 року проведено вторинну реєстрацію 29 серпня 2018 року транспортного засобу Mitsubishi colt, 2007 року випуску (а.с.223 том1). Згідно видаткової накладної №534 від 22 серпня 2013 року [PERSON] внесла до ТОВ «Кий авто холдинг» грошові кошти в сумі 229799,00 грн. за придбаний автомобіль «Nissan «Qashqai J10», 2013 року (а.с.224 том1). На підставі досліджених документів суд приходить до висновку, що придбаний в період шлюбу 22 серпня 2013 року автомобіль «Nissan «Qashqai J10», 2013 року є спільним сумісним майном подружжя, з рівністю часток. Оскільки автомобіль Mitsubishi colt, 2007 року випуску, який був особистою власністю позивача реалізований на підставі довідки-рахунку від 28 серпня 2013 року через шість днів, що спростовує твердження позивача, що грошові кошти від його продажу були використані для придбання автомобіля «Nissan «Qashqai J10», вартість якого в повному обсязі внесена 22 серпня 2013 року, що суд ураховує при розподілі спільного майна подружжя саме рівність його часток. Також суд відхиляє твердження позивача [PERSON] , зазначені в тексті позовної заяви, про обов`язок відповідача [PERSON] здійснити відчуження спірної трикімнатної квартири [ADDRESS] на користь сина [PERSON] , [INFO] , що не відповідає тексту нотаріально посвідченої 18 лютого 2015 року заяви [PERSON] про його намір подарувати сину двокімнатну квартиру в Оболонському районі після продажу належної йому квартири [ADDRESS] (а.с.36 том1). Отже, суд приходить до переконання, що позивач трактує дану заяву на власну корить, що спотворює її суть та дійсність намірів. Суд не може погодитися із доводами позивача, що з урахування факту проживання малолітнього сина разом із нею, суд має здійснити поділ спільного майна подружжя з відступленням від рівності часток. При цьому свою постанову КЦС мотивував тим, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей. Проживання сина з позивачем само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Як видно з матеріалів справи, відповідач [PERSON] щомісячно з жовтня 2014 року здійснює переказ грошових коштів на користь позивача [PERSON] на утримання сина щомісячно в розмірі 5000 грн., з січня 2018 року в сумі 6200 грн. (а.с.103-111 том 1). Отже дані обставин виключають необхідність відступлення суду від рівності часток у розподілі спільного майна подружжя на користь позивача з огляду на проживання сина разом із позивачем. При вирішенні питання розподілу однокімнатної квартири [ADDRESS], яка придбана [PERSON] на підставі нотаріального акту купівлі-продажу нерухомості від 12.11.2014 року, суд не може погодитися із запереченнями відповідача, що ця квартира придбана в період припинення шлюбних відносин в період окремого проживання сторін, тому не підлягає поділу. Позивач заперечує що сімейні відносини між сторонами припинено до придбання спірної нерухомості зазначає, посилаючись що лише в січні 2015 року відповідач звернувся до суду із заявою про розірвання шлюбу. Факт окремого проживання сторін з березня 2014 року, за твердженням відповідача доводиться квитанціями оплати за комунальні послуги за місцем його проживання [ADDRESS] , перерахування коштів відповідачем [PERSON] на рахунок позивача на утримання малолітнього сина та поясненнями свідка, в своїй сукупності не можуть свідчити про припинення спільних сімейних відносин,як підставу вважати однокімнатну квартиру [ADDRESS] особистою власністю відповідача, тому що при її придбанні відповідач також використав нотаріально посвідчену заяву [PERSON] від 16 січня 2013 року, що ним не спростовано. Суд ураховує, що в період спільного проживання відповідач не працювала, дохід не отримувала, оскільки перебувала в декретній відпустці по догляду за дитиною, факт придбання квартири за грошові кошти отримані як заробіток відповідача в період перебування у шлюбі, не виключає її статусу як спільного майна подружжя. Що стосується вимог позивача [PERSON] про стягнення на її корить грошових коштів стягнутих на користь відповідача [PERSON] заочним рішенням Амур-Ніжнедніпровського суду від 03 квітня 2017 року в сумі 260891,20 грн. суд вважає ці вимоги передчасними. Так дійсно, з огляду на те, що угода про позику між [PERSON] та боржником [PERSON] укладена 20 грудня 2013 року, в період перебування сторін у шлюбі, [PERSON] має право на отримання Ѕ частини стягнутих за рішенням суду коштів. Однак, оскільки матеріали справи не містять доказів виконання рішення суду, стягнення коштів з відповідача на її користь є передчасним, матеріали справи не містять доказів повернення позичальником коштів відповідачу. Вирішуючи питання про розподіл спільного майна подружжя, набутого у період шлюбу, суд ураховує доцільність його поділу в натурі без визначення ідеальних часток. Відповідно до ст.ст.355, 368 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) без визначення часток кожного з них, належить їм на праві спільної сумісної власності. При цьому, порядок розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки, що є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя, а в разі неподільності - присудження одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними, або реалізації через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки, що регламентовано ст.71 СК України. На підставі об`єктивно досліджених доказів, наявних у справі, з урахуванням дати придбання у спільну сумісну власність нерухомості після спливу шести місяців укладання шлюбу, розміру статків, які сторони мали до укладання шлюбу, уточнених позовних вимог відповідача та його згоди при розподілі майна подружжя залишити позивачу в особисту приватну власність однокімнатну квартиру та автомобіль, суд прийшов до переконання, що розподіл майна подружжя шляхом визнання за [PERSON] право особистої власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS] та право особистої власності на автомобіль «Нісан» д.н. [NUMBER] , залишивши відповідачу [PERSON] на праві особистої власності квартиру [ADDRESS] , буде пропорційним з урахуванням участі кожного з подружжя особистими фінансовими накопиченнями, що існували до спільного проживання, з урахуванням періоду спільного проживання. Судом ураховано, що позивач [PERSON] має постійне зареєстроване місце проживання у квартирі [ADDRESS] , яка належить їй на праві особистої приватної власності. Факт визнання в порядку розподілу спільного майна подружжя право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] за відповідачем, яка згідно актів про обстеження житлово-побутових умов №333 від 03 липня 2019 року та наданих позивачем фотознімків не придатна до проживання через демонтаж сантехнічного обладнання, не спричинить для неї тяжких наслідків та не позбавить житла, оскільки в неї наявне інше. Згідно зі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вважає за необхідне покласти судові витрати на сторони в рівних частках, які ними сплачено при зверненні до суду, тому що судом вирішено спір про його розподіл. На підставі викладеного,

Outcome: partial