Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач звернувся до суду з названим позовом. Свої вимоги мотивував тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 21 вересня 2009 року, укладеного між [PERSON] та нею, їй належить земельна ділянка площею 0,1200 га, розташована у [ADDRESS], з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Після укладення договору вона не зареєструвала своє право власності в державному реєстрі. Згодом при реєстрацій вона з'ясувала, що на майно [PERSON] накладено арешти, а саме за ухвалою суду та постановою державного виконавця, тому отримала відмову в реєстраційній службі. Оскільки вона за договором набула права на дану земельну ділянку, тому має право на захист шляхом звільнення майна з-під арешту та визнання права власності. Просила суд визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,1200 га, розташована у [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]; зняти з даної земельної ділянки усі арешти та обтяження; судові витрати покласти на відповідачів, які заперечуватимуть позовні вимоги. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Суду пояснив, що в даний час є два арешти: за ухвалою суду від 25 жовтня 2012 року та постановою ВДВС Києво-Святошинського РУЮ в Київській області від 04 червня 2013 року. Вказав, що ухвалою суду були скасовані заходи забезпечення позову, але ухвала фактично не виконана. Оскільки позивачка не є стороною у виконавчому провадженні, жодних зобов'язань перед банком не має, уклала договір відповідно до вимог закону, тому наявність арешту на майні порушує її права. Просив суд задоволити позов. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала. Суду пояснила, що з [PERSON] ще в 2009 році вона уклала договір купівлі-продажу земельної ділянки. Умови договору були виконані сторонами, дана ділянка на час укладення правочин не була під забороною. Згодом в неї виникли боргові зобов'язання, тому на її майно був накладений арешт. Спірна земельна ділянка була включена випадково, тому просила задоволити позов. У судове засідання представник відділу Державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, треті особи [PERSON], державний виконавець Києво-Святошинського відділу державної виконавчої служби Костенко Анастасія Олегівна, Реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ніколенко Віра Миколаївна, [PERSON], публічне акціонерне товариство «ПроКредитБанк» не з'явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Письмових клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 21 вересня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки розміром 0,1200 га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS], цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ніколенко В.М., реєстраційний номер 3840. Договір був зареєстрований в Тарасівській сільській раді Києво-Святошинського району від 01 липня 2011року. З матеріалів та пояснень осіб, які брали участь в справі, встановлено, що сторони виконали умови правочину, щодо оплати та передачі товару, майнових претензій один до одного не мають. В 2015 році позивачка звернулася до реєстраційної служби Києво-Святошинського району з метою зареєструвати вищезазначений договір, де їй стало відомо, що на земельну ділянку кадастровим номер [NUMBER] накладено арешт. В червні 2015 року позивачка звернулася з заявою до відділу державної виконавчої служби Києво-Святощинського районного управління юстиції про зняття арешту з земельної ділянки, у задоволенні якої їй було відмовлено. З матеріалів виконавчого провадження встановлено, що у Відділі державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції перебуває виконавче провадження №1769/11, номер за ЄДРВП 38505127 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ПроКредит Банк» заборгованості в розмірі 671 808,76 грн. 04 червня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошено заборони на його відчуження, в тому числі й земельної ділянки розміром 0,1200 га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що зареєстрована в реєстрі за [PERSON] Відповідно ст.. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону Відповідно ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна. Ст. 334 ЦК України, передбачає що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Стаття 393 ЦК України визначає, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Відповідно до Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. Оскільки [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки у встановленому законодавством порядку, даний договір не визнаний недійсним та є чинним на час розгляду справи в суді, тому [PERSON] є законним володільцем даної земельної ділянки, яка є предметом виконаного продавцем зобов'язання, накладення арешту порушує її права, тому вимоги щодо зняття арешту, накладеного постановою державного виконавця від 04 червня 2013 року підлягають задоволенню. Щодо вимог про скасування заходів, вжитих ухвалою суду. Встановлено, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 липня 2015 року за заявою [PERSON] та [PERSON] скасовані заходи забезпечення позову по цивільній справі №2-2752/12. Пояснення представник відповідача, що дана ухвала фактично не виконана, суд до уваги не бере, оскільки дана обставина є підставою для повторного направлення для виконання ухвали суду про скасування заходів забезпечення позову, а не повторного зняття арешту. За ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). За ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випиває із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно ст. 152 Земельного Кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю, а власник або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Пунктом 3 ст. 152 Земельного Кодексу України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюються різними способами, в тому числі - визнанням права. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки [PERSON] уклала договір купівлі-продажу, але не зареєструвала своє право власності, в даний час має оригінали документів, підставою для відмови в реєстрації є наявність арешту, тому вимоги про визнання права власності не підлягають задоволенню та є передчасними. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення частково позовних вимог.

Outcome: dismissed