Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

У липні 2020 року позивач - [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог- приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Райська Т.М., і просив визнати договір дарування квартири від 28.02.2018 року недійсним та скасувати його державну реєстрацію. Позов мотивований тим, що 06.02.2018 року Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська було відкрито провадження по цивільній справі за позовом ТОВ «Житлобудінвест» до [PERSON] , про відшкодування вартості майна. Предметом позовних вимог було відшкодування вартості майна у розмірі 20 618 784, 28 грн. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.05.2018 року позов задоволено та стягнуто з [PERSON] грошові кошти у сумі 20 618 784, 28 грн. Рішення суду звернуто до виконання, проте в результаті виконавчих дій с [PERSON] було стягнуто 90 175, 45 грн., після чого виконавчий лист було повернуто стягувачу у зв`язку із відсутністю майна у боржника. 15.15.2019 року право вимоги на стягнення з [PERSON] грошових коштів було за результатами аукціону відступлено гр. [PERSON] , який дізнався, що [PERSON] був власником нерухомого майна, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] . Ця квартира була подарована 28.02.2018 року [PERSON] . Позивав вважає, що оскільки дарування нерухомого майна відбулось через кілька тижнів після відкриття провадження у справі про стягнення коштів з [PERSON] , укладений правочин порушує його права, оскільки дії сторін були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на квартиру з метою приховування цього майна від наступного звернення стягнення. З цих підстав просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву. У відзиві вказує, що позов не визнає у повному обсязі, оскільки власник майна має право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Дійсно, спірний договір ним було укладено після відкриття провадження у справі про стягнення заборгованості, проте він не вчиняв дій, які суперечать закону, умислу на приховування майна, не мав. Будь-яких підстав для визнання спірного правочину не вбачається, тому просить суд відмовити у задоволенні позову. Третя особа правом на подання пояснень щодо позову чи відзиву не скористалась. Судом вчинено такі процесуальній дії по справі. Так, Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2020 року позовна заява була залишена без руху та надано строк позивачу для усунення її недоліків - протягом 5 днів з дня отримання копії ухвали. Рішенням Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 02 грудня 2020 року суддю Яковлева Д.О. було відсторонено від здійснення правосуддя. Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 09.03.2021 року справа передана судді Кондрашову І.А. Ухвалою суду від 12 квітня 2021 року справа прийнята в провадження судді Кондрашова І.А., повторно направлена позивачу ухвала про залишення позовної заяви без руху - для виконання. 19.05.2021 року недоліки були усунуті позивачем. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2021 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. В судове засідання 02 листопада 2021 року позивач та його представник не з`явились, був повідомлений належним чином. Під час підготовчого засідання представник позивача позов підтримував. Неявка сторони позивача не перешкоджає розгляду справи, оскільки всі необхідні процесуальні дії виконані, докази подані. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні. Представник третьої особи просив вирішити справу відповідно до закону, на розсуд суду. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 28.02.2018 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарована), було укладено договір дарування квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Райською Т.М. та зареєстрований у реєстрі під № 1297. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.02.2018 року було відкрито провадження у справі № 200/100/18 за позовом ТОВ «Житлобудінвест» до [PERSON] про відшкодування вартості майна у сумі 20 618 784, 28 грн. Дана ухвала міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.05.2018 року позовні вимоги ТОВ «Житлобудінвест» до [PERSON] про відшкодування вартості майна, задоволені повністю. Стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Житлобудінвест» 20 618 784, 28 (двадцять мільйонів шістсот вісімнадцять тисяч сімсот вісімдесят чотири гривні, 28 коп.) у якості відшкодування вартості майна отриманого за договором купівлі продажу від 04.08.2015 року, визначеного Актом №1 про передання права власності від 07.08.2015 року. Стягнуто з [PERSON] (паспорт серія [NUMBER] ) на користь ТОВ «Житлобудінвест» судовий збір у розмірі 2000 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 307 281 грн. 76 коп. (триста сім тисяч двісті вісімдесят одна гривня 76 коп.). Це рішення в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили 15.06.2018 року. При цьому з тексту судового рішення видно, що відповідач [PERSON] брав участь у даній справі, тобто був обізнаний про те, що в провадженні суду є така справа. На виконання рішення був виданий виконавчий лист № 200/100/18 від 25.09.2018 р., який пред`явлений до виконання до відділу виконавчої служби. 28.11.2018 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу у зв`язку із відсутністю у [PERSON] майна, на яке можливо звернути стягнення. Відповідно до договору про відступлення права вимоги від 17 травня 2019 року, право вимоги до боржника - [PERSON] відступлено новому кредиторові - [PERSON] в сумі 20 530 608, 83 грн. Договір є чинним, недійсним в судовому порядку не визнавався, тому суд бере його до уваги. Відтак, новим кредитором [PERSON] став гр. [PERSON] . Позивач вважає, що договір дарування, який був укладений [PERSON] не направлений на настання реальних правових наслідків, а вчинений з метою уникнення майнової відповідальності. Надаючи оцінку спірним правовідносинам та розв`язуючи даний спір, суд виходить з наступного. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Відповідно до змісту п.п. 4,7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК 435-15 необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. В судовій практиці існує поняття «фраудаторного правочину». Нормативного визначення цей термін не має, проте за загальним змістом являє собою правочин, який направлений на шкоду кредитору. У постанові Верховного Суду від 7 жовтня 2020 р. по справі № 755/17944/18 сформульовано висновок щодо конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі, яка включає: момент укладення договору (коли боржник усвідомлює, що майно заберуть за борги); контрагента з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа), ціну (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). Суд констатує, що договір дарування квартири від 28.02.2018 року, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , має ознаки фраудаторного правочину, оскільки містить в собі всі три елементи, які притаманні таким договорам. Так, суд враховує часовий проміжок укладання договору, тобто договір укладено після відкриття провадження у справі, у якій боржнику загрожувало стягнення великої суми коштів, і розуміючи, що спір буде вирішено не на його користь і вартість майна буде стягнуто, боржник вчинив спірний правочин. Провадження по справі відкрито 06.02.2018 року, а дарування відбулось 28.02.2018 року, тобто через 22 дні після відкриття провадження у справі. Також суд враховує контрагента, з яким укладено спірний правочин, а саме близький родич [PERSON] - [PERSON] . Що стосується ціни договору, то в даному випадку він взагалі є безоплатним, тобто найменш обтяжливим для боржника щодо витрат на оформлення цього договору, його реєстрації та сплати обов`язкових платежів (збір до ПФУ, військовий збір, реєстрація, послуги нотаріуса тощо). Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що дарувальник, вчиняючи спірний правочин, мав на меті не реальне настання правових наслідків, обумовлених цим договором (передачі речі в дар), а намагався запобігти зверненню стягнення на належне йому нерухоме майно, оскільки розумів, що при такій критичній сумі заборгованості державний виконавець буде мати право звернути стягнення на все його майно, в тому числі й коштовне і вартісне, зокрема, автомобілі, квартири, нежитлові приміщення тощо. Таким чином, відповідач [PERSON] діяв на шкоду майновим інтересам кредитора, а отже «вжив право на зло». Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто суд в кожному конкретному випадку має виходити з презумпції дійсності правочину, якщо не встановлено зворотне. Одночасно з цим, Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, якій не вчинено. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). Беручи до уваги встановлені обставини, суд вважає, що договір дарування квартири від 28.02.2018 року суперечить вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, зокрема, інтересам кредитора [PERSON] , оскільки в момент його вчинення дарувальник мав на меті лише уникнути звернення стягнення на це майно, тому такий договір суд визнає недійсним. Доводи відповідача [PERSON] про те, що він вчинив договір у відповідності до вимог Закону та мав право розпорядитися своїм майном на власний розсуд, суд відхиляє, оскільки вчинення правочину не повинно завдавати шкоду майновим інтересам кредиторів. Щодо вимог про скасування державної реєстрації спірного договору, суд звертає увагу на те, що рішення суду про визнання недійсним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно. У разі визнання недійсним договору, за яким було прийнято рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту, оскільки за чинним ЦК України право власності виникає з моменту його реєстрації. Це узгоджується з правовим висновком, викладеними у постанові ВП ВС від 11.09.2018 у справі № 909/968/16. Отже, позивачем обґрунтовано заявлено вимогу про скасування державної реєстрації правочину. Оскільки суд дійшов висновку про необхідність визнання договору недійсним, вимога про скасування державної реєстрації правочину також підлягає задоволенню. Таким чином, за результатами розгляду даного спору суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, тому позов належить задовольнити повністю. За положеннями ст. 141 ЦПК України судовий збір необхідно стягнути солідарно з відповідачів. На підставі викладеного та

Outcome: approved