Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів на утримання малолітньої дитини. В обґрунтування позову зазначала, що на підставі рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 липня 2010 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 06 липня 2010 року до досягнення дітьми повноліття. Посилаючись на те, що Законом України від 17 травня 2017 року №2037-VІІІ з 08 червня 2017 року у Сімейний Кодекс України внесено зміни, відповідно до яких встановлено, що мінімальний розмір аліментів не може бути меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, просила збільшити розмір аліментів, що стягуються з відповідача на її користь на утримання неповнолітніх доньок до 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. Вирішити питання про стягнення судового збору. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 14 серпня 2017 року позовні вимоги [PERSON] задоволено: збільшено розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 08 липня 2017 року до досягнення дітьми повноліття. Вирішено питання про стягнення з відповідача в дохід держави судового збору. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції невірно застосував ст.182 СК України, а ст.183 СК України, яка підлягала застосуванню, взагалі не застосував. В судовому засіданні апеляційного суду відповідач [PERSON] доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтримав та просив її задовольнити. В судове засідання апеляційного суду позивач [PERSON] не з'явилась, повідомлялась належним чином про час та місце розгляду справи, подала заяву з проханням розглянути справу без її участі, апеляційну скаргу просила відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] про збільшення розміру аліментів суд першої інстанції виходив з того, що оскільки Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року №2037-VІІІ, яким були внесені зміни до Сімейного Кодексу України та визначено, що аліменти на одну дитину не можуть бути меншими ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, набув законної сили 08 липня 2017 року, а тому раніше визначений рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 липня 2010 року розмір аліментів підлягає збільшенню. Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного. Встановлено, що на підставі рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 липня 2010 року з відповідача на користь позивача [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 06 липня 2010 року до досягнення дітьми повноліття. (а.с. 6-7) Відповідно до постанови про звернення стягнення на грошові кошти боржника від 29 грудня 2011 року з [PERSON] в межах виконавчого провадження проводиться стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 06 липня 2010 року до досягнення дітьми повноліття. (а.с.25-26) Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року №2037-VІІІ частину другу статті 182 Сімейного Кодексу України змінено та встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зі змісту позовної заяви [PERSON] вбачається, що позивач фактично ставить питання не про зміну розміру аліментів, що стягуються з відповідача на утримання їх неповнолітніх дітей, а на стадії виконання рішення суду просить про приведення їх розміру у відповідність до вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року №2037-VІІІ. Порядок стягнення аліментів визначено у ст. 74 Закону «Про виконавче провадження», а також у статтях 194 - 197, 274 СК України. Виходячи зі змісту п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. За таких обставин у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позовних вимог [PERSON]. Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу. Під час розгляду справи судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: partial