Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

у липні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що перебував у трудових відносинах з ТОВ «АУТСТАФ-МЕНЕДЖМЕНТ» та 16.02.2015 подав заяву директору товариства [PERSON] про звільнення його з посади менеджера підприємства за власним бажанням, просив видати йому заробітну плату, відпускні та трудову книжку, на що отримав усну відмову. 20.02.2015 відповідачеві було надіслано адвокатський запит в порядку ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» з вимогою в п'ятиденний строк повідомити причини не звільнення позивача з роботи, причини невидачі йому зарплати і трудової книжки. Відповіді на адвокатський запит надано не було. На момент подачі позову до суду відповідачем не виконано жодної з законних вимог, вказаних в заяві позивачем. Таким чином в період з 16.02.15 по 10.07.2015 включно, позивач вчинив вимушений прогул з вини відповідача і заробітку не мав, оскільки був без належних на те підстав відсторонений від роботи. Середній заробіток позивача за місяць становить 3400 грн. Відповідачем було порушено вимоги трудового законодавства щодо звільнення та розрахунку при звільненні позивача, що призвело також до моральних страждань та втрати нормальних зв'язків. Позивач вважає, що загальна сума відшкодовування заподіяних йому збитків становить 31800, 00 грн., з яких: 1)невиплачена заробітна плата за січень та лютий 2015 у розмірі 3400, 00 грн. 2)середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 16.02.2015 по 10.07.2015 у розмірі 17000, 00 грн. 3)відпускні за рік у розмірі 3400, 00 грн. 4)відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000, 00 грн. 5)витрати на послуги адвоката у розмірі 3000, 00 грн. Посилаючись на вищевикладене, позивач просив суд зобов'язати ТОВ «АУТСТАФ-МЕНЕДЖМЕНТ» звільнити його з посади менеджера підприємства за власним бажанням, стягнути з ТОВ «АУТСТАФ-МЕНЕДЖМЕНТ» на його користь суму відшкодування в розмірі 31800, 00 грн., з яких: невиплачена заробітна плата за січень та лютий 2015 у розмірі 3400, 00 грн.; середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 16.02.2015 по 10.07.2015 у розмірі 17000, 00 грн.; відпускні за рік у розмірі 3400, 00 грн.; відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000, 00 грн.; витрати на послуги адвоката у розмірі 3000, 00 грн. та відповідача видати йому трудову книжку з відповідним записом у ній про звільнення за власним бажанням. В судовому засіданні позивач підтримав позов та збільшив позовні вимоги. Просив суд стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу 51000,00 грн, заробітну плату за січень 2015 року 3400,00 грн, оплату відпуски 3400,00 грн, 3000,00 грн. за послуги адвоката та 5000,00 грн. відшкодування моральної шкоди. Пояснив суду , що 06.02.2015 його безпосередній керівник [PERSON] сказав не виходити на роботу, тому він і не виходив. Причин не знає. У звільненні йому відмовили усно , тому він звернувся через адвоката. Листів від відповідача він не отримував. Під час розгляду справи дізнався, що наказом від 28.04.2015 був звільнений за п.4 ст. 40 КЗпП України і даний наказ не оскаржував. Зазначив, що розмір заробітної плати 3400,00 грн. підтверджується наданою ним на диску інформацією, взятою ним з сервера відповідача, оскільки він отримував заробітну плату більшу, ніж зазначено відповідачем. Просив позов задовольнити. Представник позивача позов підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала. Суду пояснила, що позивач перебував у трудових відносинах з ТОВ «АУТСТАФ-МЕНЕДЖМЕНТ» з 01.10.2013 на посаді фахівця відділу продажу департаменту проектів з неповним робочим днем (4 години на день) з оплатою у розмірі 50% від посадового окладу згідно з штатним розписом. З 09.02.2015 позивач був відсутній на робочому місці без поважних причин, про що складалися акти, йому телефонували, але він не відповідав. 12.02.2015 йому було направлено листа з проханням повідомити причини неявки, відповідь на який не отримано. Наказом від 28.04.2015 №70-к [PERSON] звільнено за прогул без поважних причин за п.4 ст. 40 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку в період з 01.10.2013 по 09.02.2015 в кількості 30 днів, про що його повідомлено поштою з проханням забрати трудову книжку або повідомити адресу її отримання. Жодних заяв позивача до відповідача не надходило, в тому числі заява про звільнення не подавалась. На заяву адвоката була надана відповідь 03.03.3015. Крім того, перебуваючи на своїй посаді позивач вчинив дії, які стали підставою для відкриття кримінального провадження відносно нього за ст. 190 ч.1 КК України,слідство триває. Представник відповідача вважає позов необґрунтованим і просив відмовити в його задоволенні. Суд, вислухавши сторони, свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази у справі, встановив обставини, що викладені нижче. [PERSON] був прийнятий на роботу до ТОВ «АУТСТАФ-МЕНЕДЖМЕНТ» відповідно до наказу №3-к від 01.10.2013 на посаду фахівця відділу продажу департаменту проектів з неповним робочим днем (4 години на день) з оплатою у розмірі 50% від посадового окладу згідно з штатним розписом (копія трудової книжки а.с.126-129). Наказом №70-к від 28.04.2015 [PERSON] звільнено за прогули без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України з 28.04.2015, з виплатою компенсації за невикористану відпустку з 01.10.2013 по 09.02.2015 (а.с.44). Доказів на підтвердження звернення до відповідача з заявою про звільнення за власним бажанням позивач суду не надав. Відсутність такої заяви та звернення підтвердив представник відповідача в судовому засіданні. Позивач пояснив, що звертався з цього питання 16.02.2015 та йому відмовили усно. Із адвокатського запиту від 20.02.2015 (а.с.5-6) вбачається, що саме адвокатом [PERSON] направлено заяву [PERSON] до відповідача про звільнення від 16.02.2015. На зазначений запит адвокату відповідачем була надана відповідь від 03.03.2015 про відсутність позивача на робочому місці з 09.02.2015 та будь-яких заяв та пояснень від нього (а.с.46). Судом встановлено, що тільки в судовому засіданні позивач дізнався про звільнення його з роботи за п.4 с т. 40 КЗпП України. Судом роз»яснено право оскарження наказу про звільнення та позивач його не оскаржує. Пояснення позивача про те, що керівник [PERSON] сказав йому не виходити на роботу з 09.02.2015 спростовуються поясненнями свідка [PERSON] про те, що він працював директором ТОВ «СК- Експрес Трейд» та знаходились з позивачем в одному офісі, спілкувалися. Про обставини звільнення позивача свідку не відомо, жодних наказів позивачу він не давав та смс не писав. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, що працювала разом з позивачем в ТОВ «СК Експрес Трейд» , у відповідача ніколи не працювала. Офіси цих товариств знаходяться поруч. У ТОВ «СК «Експрес трейд» позивач був її підлеглим. Подробиць звільнення позивача не знає, проте чула, що відносно нього його керівник писала заяву до міліції про вчинення фінансових махінацій. Відсутність позивача на робочому місці 09.02.2015 підтвердив він сам, а також підтверджується доповідними записками та актами від 09.02.2015, 10.02.2015, 11.02.2015, 12.02.2015 (а.с.26-31). 12.02.2015 та 20.02.2015 відповідачем був надісланий лист позивачу з проханням повідомити про причини відсутності на роботі. Ці листи направлений позивачу за місцем його реєстрації у [ADDRESS] та на [ADDRESS] - які є останніми відомими адресами його місця реєстрації та проживання. Посилання позивача на те, що в його заяві про прийняття на роботу зазначено іншу адресу, яка не врахована відповідачем, суд вважає безпідставним, оскільки листи направлявся за місцем реєстрації і суд вважає, що відповідач не має обов»язку розшукувати працівника за всіма адресами, де він орендує житло, повідомленими ним під час перебування у трудових відносинах. Направлення листів підтверджується відповідними поштовими відправленнями (а.с.33-37) та листом Укрпошти від 25.09.2015 №16/03-317 (а.с.139) Крім того, відповідач листом на запит адвоката [PERSON] від 03.03.2015 повідомив про те, що [PERSON] не з»являється на роботу з 09.02.2015 і йому направлені листи, але відповіді не надійшли, заява про звільнення за власним бажанням відсутня (а.с.46), проте позивач так і не звернувся особисто з заявою про звільнення. І тільки 28.04.2015 відповідачем був виданий наказ про звільнення. Жодних належних та допустимих доказів того, що [PERSON] не був допущений на робоче місце, або не пропущений на підприємство, або склав заяву про звільнення відсутні - отже суду не надані докази поважності причин відсутності позивача на роботі з 09.02.2015 по 12.02.2015. та згодом до дня звільнення. Крім того, судом встановлено, що 07.02.2015 до Оболонського РУГУ МВС України в м. Києві надійшла та зареєстрована заява [PERSON] щодо неправомірних дій працівника магазину «Сіті-Ком» [PERSON], які мали місце 07.02.2015 по пр. Московському,23-а в м. Києві. Дата внесення до ЄРДР 08.02.2015, правова кваліфікація ст. 190 ч.1 КК України. Обгрунтовуючи свої вимоги щодо стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] надав суду висновок №1631 експертного дослідження флеш-накопичувача від 25.02.2016. Експертиза проведена позивачем самостійно і за власною ініціативою з питання часу створення файлів, збережений на цифровому носії та чи піддавалися вони зміні. Інформацію, що міститься на файлах, як пояснив [PERSON], він самостійно за допомогою іншої особи , вилучив з серверу відповідача з метою довести в суді, що заробітна плата його становила 3400 грн. Суд не вважає даний доказ - флеш накопичувач та диск - належним та допустимим, оскільки позивач так і не пояснив, яким шляхомі де саме він добутий. Як наслідок суд не вважає і належним доказом висновок експертизи щодо доказу невідомого походження. Крім того, суд приймає до уваги, що звертаючись до суду з позовом про звільнення з роботи за власним бажанням та зобов»язання вчинити певні дії, позивачем нічого не зазначено про обставини, за яких йому начебто відмовили усно у звільненні, також в позові позивач зазначає, щовін був відсторонений від роботи, при цьому не пояснюючи обставин відсторонення, в судовому засіданні пояснив, що йому керівник сказав не виходити на роботу і він не вийшов, згодом повідомив суд, що він приходив до прохідної, але його не вспутили. Такі пояснення позивача є непослідовиними та суперечливими, при цьому позивач не пояснює обставин, що могли стати підствою для таких дій з боку відповідача, та не порушує питання щодо визнання незаконним наказу про звільнення за прогули, про яке він дізнався після отримання трудової книжки, а тому суд вважає такі пояснення направленими на досягнення отримання від підприємства виплат звільненому працівникові, виходячи з заробітної плати, яку він згідно наданих відповідачем довідок та штатних розписів ніколи не отримував (а.с.48-98). Згідно штатних розписів відповідача з 01.10.2013, 01.11.2013 фахівець відділу продажу має посадовий оклад 1165,00 грн. , з 01.01.2014 - 1230,00 грн., з 01.04.2014 - 1235,00 грн., з 01.07.2014 - 1345,00 грн., з 01.01.2015 - 1486,00 грн., позивач був прийнятий на роботу на 50% ставки згідно штатного розпису і відповідно до відомостей про заробітну плату отримував зарплату в такому розмірі( а.с.102-115), отримав і розрахунок при звільненні. Належних та допустимих доказів порушення його прав на оплату праці позивачем суду не надано. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. З врахуванням викладених вище обставин, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог позивача на підставі вимог ст.ст.116, 117 КЗпП України, оскільки факт звільнення, існування заборгованості відповідача по заробітній платі та існування вимушеного прогулу в судовому засіданні позивачем не доведено. З цих же підстав не підлягає задоволенню вимога про відшкодування моральної шкоди.

Outcome: dismissed