Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

У липні 2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, у якій позивач просив здійснити поділ майна, набутого у шлюбних відносинах, зокрема: визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/2 домоволодіння за кожним, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] та визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним на 1/2 земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 1210100000:07:037:001, площею 0,0963 гектарів. В обґрунтування поданої заяви позивач зазначив, що 27 вересня 2002 року між сторонами було укладено шлюб, від спільного шлюбу у сторін народились діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . За час спільного проживання подружжям було набуто наступне майно: домоволодіння, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] , а також земельна ділянка, що розташована під вказаним домоволодінням, з кадастровим номером 1210100000:07:037:001 площею 0,0963 гектарів. Право власності на домоволодіння було зареєстровано на [PERSON] згідно рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 15.04.2010 року по справі №2-325/10. В свою чергу, право власності на земельну ділянку було зареєстровано на [PERSON] згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 28 грудня 2012 року на підставі Рішення Дніпропетровської міської ради від 14.11.2012 року №120/28. В серпні 2014 року, право власності було зареєстровано на зазначені вище об`єкти нерухомого майна за [PERSON] [PERSON] погодився зареєструвати право власності на зазначені об`єкти нерухомого майна на свою дружину - [PERSON] , з тією метою, щоб підкреслити важливість для нього їх шлюбних відносин, та те, що майно було придбано у шлюбі, та належить їм, як подружжю, у рівних частинах. Наразі, шлюбні відносини та сімейне життя між [PERSON] та [PERSON] не склалося, вони припинили спільне життя, спільний побут та більше не ведуть сумісне господарство. Подружжя вирішує припинити свої шлюбні відносини. Із зазначених причин, вважаючи вказану нерухомість спільно набутою у шлюбних відносинах, [PERSON] , вбачає за необхідне поділити її порівну між подружжям, у зв`язку з чим, вимушений звернутись до суду із зазначеною позовною заявою. Згідно ухвали від 30 липня 2020 року відкрито провадження у справі, справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою суду від 02 жовтня 2020 року судом здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з призначенням підготовчого засідання. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні з підстав, що викладені у позовній заяві. Відповідач через представника надала суду письмовий відзив, у якому проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила. Суд, вислухавши представника позивача, вивчивши та дослідивши письмові матеріали цивільної справи у їх сукупності, приходить до переконання, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що з 27 вересня 2002 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів громадянського стану Красногвардійського районного управління юстиції у місті Дніпропетровську (а.с. 11). Згідно ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У позовній заяві позивачем зазначено, що спірне домоволодіння та земельна ділянка, які наразі зареєстровані за відповідачкою, придбані сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а отже є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами. В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, 29.08.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування земельної ділянки. За умовами Договору [PERSON] передав безоплатно у власність, а [PERSON] прийняла у дар земельну ділянку кадастровий номер 1210100000:07:037:0011. На підставі вищевказаного договору за [PERSON] було зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер 1210100000:07:037:0011. Реєстрацію права власності було проведено приватним нотаріусом ДМНО Ярмолюк Маргаритою Миколаївною, номер запису про право власності 6831197 (а.с.14-17). Також, 29.08.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування домоволодіння. Згідно п.1 Договору [PERSON] передав безоплатно у власність, а [PERSON] прийняла у дар домоволодіння, яке складається з: житлового будинку. Літ А-2, загальною площею 261,5 кв.м., житловою площею 133,8 кв.м., гаражу - «літ Д», сараю над літ «Д»- «літ «Е», теплиці - «літ К.», гаражу - «літ.Ж»,; гараж - «літ. З» ,сараю над літ 3- «літ.И», споруди, огорожі і замощення №1-12,1, розташоване на земельній ділянці, площею 0,0963 га, кадастровий номер 1210100000:07:037:0011, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . На підставі вищевказаного договору за [PERSON] було зареєстровано право власності на домоволодіння. Реєстрацію права власності було проведено приватним нотаріусом ДМНО Ярмолюк Маргаритою Миколаївною, номер запису про право власності 6830731 (а.с.18-21). Отже, згідно наявних у справі доказів, спірне домоволодіння та земельна ділянка, розташовані за адресою: [ADDRESS] були подаровані позивачем відповідачу та зареєстровані за [PERSON] та належать їй на праві власності з 29.08.2014 року. Частиною 1 ст.71 Сімейного кодексу України визначено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до роз`яснень п. п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Зазначені положення законодавства також було роз`яснено [PERSON] нотаріусом під час укладення договорів дарування (п.5.15. та п.18). Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. У статті 11 Цивільного кодексу України закріплені законодавчі підстави виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, одними з основних є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тобто правочин - це вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи, і за цією ознакою правочин відрізняють від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають в силу закону незалежно від волі його суб`єктів. Таким чином, оскільки згідно наявних у справі доказів, спірне домоволодіння та земельна ділянка за свідомим волевиявленням позивача належать відповідачу на підставі договорів дарування від 29.08.2014 року, з урахуванням положень ст. 57 Сімейного кодексу України, суд приходить до переконливого висновку, що дане нерухоме майно є особистою приватною власністю відповідача по справі - [PERSON] , тобто не належить до спільної сумісної власності подружжя, а тому не підлягає поділу між сторонами. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, дослідивши всебічно, безпосередньо та об`єктивно матеріали цивільної справи, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, а також враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, слід відмовити у повному обсязі. У відповідності до ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторону проти якої постановлено рішення, тобто в даному випадку не відшкодовуються позивачу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed