Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

у листопаді 2015 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, фермерського господарства «Нагорянка», фермерського господарства «Дрофа» про усунення перешкод у користуванні житлом, скасування рішення про надання права власності, скасування свідоцтва про право власності, скасування реєстрації права власності. В обґрунтування позову зазначала, що квартиру [ADDRESS] згідно з ордером № 55 від 09 червня 1987 року було надано у користування [PERSON] на сім`ю, яка складається із шести осіб. Разом з тим, батько приватизував квартиру одноособово без урахування тих обставин, що на момент приватизації вона була неповнолітньою та також мала право на частку у спірній квартирі. Отримавши квартиру у власність незаконно та з порушенням прав інших членів родини, відповідач [PERSON] чинить їй перешкоди у користуванні житлом. Посилаючись на вказані обставини, [PERSON] просила визнати незаконним та скасувати рішення засідання правління сільськогосподарського виробничого кооперативу «Нагорянський» від 22 листопада 1994 року № 36, видане 29 серпня 1996 року, про визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] ; визнати незаконним та скасувати свідоцтво від 10 лютого 1997 року про право власності на квартиру, видане на ім`я [PERSON] ; визнати незаконною та скасувати реєстрацію права власності на квартиру; зобов`язати [PERSON] не чинити їй перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення до квартири. Третя особа [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, Нагорнянського сільськогосподарського кооперативу Пустомитівського району Львівської області, обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про скасування рішення про надання права власності, скасування свідоцтва про право власності, скасування реєстрації права власності. Зазначала, що квартира [ADDRESS] є її єдиним житлом, до якого вона вселилася як член сім`ї [PERSON] (дочка) та завжди вважала себе співвласником спірної квартири, що надавалася їхній сім`ї як багатодітній, тому площа квартири була розрахована й на неї. На момент приватизації квартири вона була неповнолітньою, тому не мала можливості вчиняти дії щодо оформлення права власності на неї. Батько свідомо не включив її та інших дітей у приватизацію квартири з метою її одноособового привласнення. Із копії позовної заяви батька про визнання її такою, що втратила право користування квартирою, вона дізналася про порушення своїх прав на житло. Враховуючи те, що позовну заяву вона отримала у січні 2016 року, строк звернення до суду нею не пропущено. Посилаючись на вказані обставини, просила визнати незаконним та скасувати рішення засідання правління сільськогосподарського виробничого кооперативу «Нагорянський» від 22 листопада 1994 року № 36, видане 29 серпня 1996 року, про визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] ; визнати незаконним та скасувати свідоцтво від 10 лютого 1997 року про право власності на квартиру, видане на ім`я [PERSON] ; визнати незаконною та скасувати реєстрацію права власності на квартиру. 13.11.2015 року провадження у справі відкрито. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 січня 2017 року позов [PERSON] задоволено, позовні вимоги [PERSON] задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення засідання правління сільськогосподарського виробничого кооперативу «Нагорянський» від 22 листопада 1994 року № 36, видане 29 серпня 1996 року № 153, про визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] . Визнано незаконним та скасовано свідоцтво від 10 лютого 1997 року про право власності на квартиру [ADDRESS] , видане на ім`я [PERSON] . Визнано незаконним та скасовано реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , здійснену обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» № 50. Зобов`язано [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] до квартири [ADDRESS] . Вирішено питання про судові витрати. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.06.2018 року рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 грудня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 11.07.2018 року суддя Мельничук І. І. в порядку ст. 11-1 ЦПК України визначена для розгляду даної справи. Відповідно до пункту 9 частини першої Перехідних положень ЦПК України (в редакції, що набрала чинності 15 грудня 2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою судді Пустомитівського районного суду Львівської області від 16.07.2018 року суддею Мельничук І. І. прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , Солоківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, фермерського господарства «Нагорянка», фермерського господарства «Дрофа» про усунення перешкод у користуванні житлом, скасування рішення про надання права власності, скасування свідоцтва про право власності, скасування реєстрації права власності; за позовом третьої особи яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] до [PERSON] , Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, Нагорянського сільськогосподарського кооперативу Пустомитівського району Львівської області, Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про скасування рішення про надання права власності, скасування свідоцтва про право власності, скасування реєстрації права власності. 21.08.2020 року позивачем [PERSON] подано додаткові письмові пояснення по справі, в який позивач просить суд позов задоволити у повному обсязі, а також просить визнати поважною причину пропуску строку позовної давності щодо оскарження правовстановлюючих документів, оскільки [PERSON] та [PERSON] дізнались про приватизацію спірної квартири лише [PERSON] лише в грудні 2015 - лютому 2016 року та захистити порушене право. 21.08.202 року до матеріалів справи долучено відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі, у зв`язку із пропущенням [PERSON] та [PERSON] строків позовної давності. 06.03.2020 року відповідачем [PERSON] подано заяву про застосування строків позовної давності. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] - адвокат Рачкевич Н. В. - позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позовних заявах, та додаткових письмових поясненнях, просять позов задоволити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання, призначене на 12.11.2020 року, не з`явився однак у ході судового розгляду справи позов заперечив, з підставив наведених у відзиві та заяві про застосування строків позовної давності. Представник відповідача Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області позов подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Інші учасники справи та їхні представники в судове засідання не з`явилися, хоч були належним чином повідомлені про час та місце розгляд справи. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши думку учасників справи, висловлену у поданих ними письмовій заяві та відзиві на позовну заяву, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, вважає, що в задоволенні позов слід задоволити частково з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Правилами ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною першою ст.76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Судами встановлено, що рішенням засідання правління сільськогосподарського виробничого кооперативу «Нагорянський» від 22 листопада 1994 року № 36, виданим 29 серпня 1996 року № 153 (Т. 1, а. с. 18), [PERSON] передано у власність квартиру [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення проведена реєстрація права власності [PERSON] на квартиру із видачею свідоцтва від 10 лютого 1997 року про право власності. За змістом статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Частиною першою статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації віднесено квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму. Суди встановили, що [PERSON] вселився до спірної квартири на підставі ордера № 55 від 09 червня 1987 року, виданого виконавчим комітетом Пустомитівської районної ради народних депутатів на сім`ю, яка складається із шести осіб. Ордер видано на підставі спільного рішення виконавчого комітету Пустомитівської районної ради народних депутатів та колгоспу «Солонківський» від 25 грудня 1987 року. За змістом рішення засідання правління сільськогосподарського виробничого кооперативу «Нагорянський» від 22 листопада 1994 року № 36, виданого 29 серпня 1996 року № 153, спірну квартиру передано у власність [PERSON] на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та постанови Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» за заявою квартиронаймачів с. Солонка. Таким чином, квартиру квартиру [ADDRESS] [PERSON] разом із сім`єю використовував на умовах найму. Свідоцтво про право власності на квартиру від 10 лютого 1997 року видано [PERSON] органом приватизації із посиланням у змісті вказаного правовстановлюючого документа на те, що квартиру приватизовано згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Крім того, відповідно до положень пункту 4 Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, товариства або об`єднання, які повністю внесли свої пайові внески оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування, а наймачам квартир в державному житловому фонді, які приватизували їх відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» - державними органами приватизації. [PERSON] свідоцтво про право власності на квартиру видано органом приватизації, тобто як наймачеві квартири в державному житловому фонді, який приватизував її відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Наведені документи, на підставі яких [PERSON] набув у власність спірну квартиру, не містять посилань на належність цієї квартири до майна сільськогосподарського виробничого кооперативу «Нагорянський» та її передачу [PERSON] як члену цього кооперативу, що повністю сплатив пайовий внесок. Згідно із статтею 6 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян займані ними квартири (будинки), в яких мешкають багатодітні сім`ї (сім`ї, що мають трьох і більше неповнолітніх дітей). Таким чином сім`ї [PERSON] , яка на момент приватизації мала у складі чотирьох неповнолітніх дітей, квартира підлягала передачі у власність безоплатно, що спростовує твердження відповідача про викуп ним квартири як членом кооперативу та правомірне набуття її у власність одноособово. Органом приватизації, що видав [PERSON] свідоцтво про право власності на квартиру від 10 лютого 1997 року, виступив сільськогосподарський виробничий кооператив «Нагорянський», що не свідчить про належність приватизованої квартири до майна кооперативу, оскільки за змістом пункту 4 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» покладення функцій щодо підготовки та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) передбачалося у тому числі й на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Рада Міністрів Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації, міністерства і відомства, у повному господарському віданні чи оперативному управлінні яких знаходився державний житловий фонд, зобов`язувалися прискорити створення уповноважених органів, агентств, бюро, асоціацій, інших підприємств з приватизації житла, а також визначити перелік установ і організацій, яким передбачається видати ліцензії на оформлення необхідних документів для приватизації державного житлового фонду. При цьому постановлено виходити з того, що пріоритет мають організації,які не входять до державних структур і не є власниками житлового фонду. Таким чином, при набутті [PERSON] квартири у власність мали бути враховані правила проведення приватизації державного житлового фонду, визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56. Згідно вимог частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Відповідно до Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло (пункт 5). Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію (пункт 18). При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення (пункт 20). У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (пункт 21). Згідно із частиною третьою статті 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК України, статті 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені статтею 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї. Неповнолітні на момент приватизації квартири дочки [PERSON] та [PERSON] , - проживали разом з батьком та як члени його сім`ї мали право на участь у приватизації спірної квартири. За змістом частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією,законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Статтею 80 ЦК Української РСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до статей 71, 75 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено позовна давність, встановлюється в три роки і позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін. Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Разом з тим відповідач звертається до суду із заявою про застосування строків позовної давності, щодо вимог позивач та третьої особи із самостійними вимогами, зазначаючи що такі ними пропущено, оскільки із часу набуття ними повної цивільної дієздатності, а це відповідно 1999 та 1997 роки ними не було вчинено жодних дій для з`ясування можливого порушення їхнього права, оскільки такі не бачили цьому потребу. Представник [PERSON] та [PERSON] для спростування позиції сторони відповідача щодо строків позовної давності зазначає, що [PERSON] та [PERSON] не знали про існування оскаржуваних правовстановлюючих документів, їм не було відомо, що [PERSON] оформив право власності на спірну квартиру лише на себе, копії вказаних документів отримали лише [PERSON] - в грудня 2015 року на запит адвоката, [PERSON] зимою 2016 року, коли [PERSON] звернувся до неї з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, тому звертається суду з клопотанням про визнання поважною причину пропуску строку позовної давності. На спростування заяви сторони відповідача про застосування строків позовної давності позивачем [PERSON] та третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] представлено суду довідки із БТІ та сільської ради, якими на думку позивача та третьої особи вони стверджують факт, що їм не було відомо, що спірна квартира перебуває у власності відповідача, а тому і не було відомо про порушення їхнього права на приватизацію частини квартири у якій були зареєстровані разом з відповідачем, оскільки за відповідними довідками вони не звертались. Разом з тим подані суду довідки суд оцінює критично, та вважає що такі разом з іншим стверджують факт суб`єктивного відношення [PERSON] та [PERSON] до моменту виникнення у них права на позов, оскільки, той факт що вони не звертались для з`ясування до відповідних органів чи установ про власника житлового приміщення, у якому зареєстровані, навпаки свідчить про їхнє байдуже ставлення до даного факту, та не підтверджує їхньої фактичної неможливості з`ясувати дану обставину з часу набуття ними повної цивільної дієздатності, оскільки, на думку суду, не звернення за інформацією не може бути розцінене як неможливість отримання такої інформації. Таким чином, щодо позовних вимог про [PERSON] та [PERSON] про скасування рішення про надання права власності, скасування свідоцтва про право власності, скасування реєстрації права власності на спірну квартиру суд вважає їх такими, які заявлені після спливу строку позовної давності, а подані аргументи щодо поважності пропуску такого строку не є такими, що не можуть бути визнані судом поважними в розумінні ст. 80 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин (зокрема щодо строків пред`явлення позовів, який сплив до 01.01.2004 року), а тому в за З Довідки № 3549 від 30.11.2015 року, виданої Солонківською сільською радою Пустомитівського району Львівської області вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Встановлено, що у зв`язку із неприязними відносинами, що склались між [PERSON] та [PERSON] , що визнано сторонами у ході судового розгляду справи, позивач [PERSON] позбавлена можливості проживати у спірному житловому приміщенні, власником якого є відповідач, та яка набула право на проживання у квартирі, в якій є зареєстрованою, зі згоди власника як член його сім`ї. Судами встановлено, та вбачається із матеріалів справи, що обґрунтованою є вимога [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом, де вона зареєстрована та має намір проживати. Ст. 47 Конституції України кожному гарантовано право на житло, вище судом зазначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Таким чином, вимога позивача [PERSON] про зобов`язати [PERSON] не чинити їй перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення є правомірною, а тому підлягає до задоволення. Суд критично оцінює покликання відповідача, який зазначає, що не чинить перешкод позивачу у користування житловим приміщення, у якому вона зареєстрована, оскільки такі спростовані наявними матеріалами справи, а також показами допитаних у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим, з наданих суду пояснень свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , встановлено, що [PERSON] виявляла бажання проживати у спірній квартирі, однак відповідачем чинились їй перешкоди у цьому. На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, враховуючи вищенаведене, а також те, що оскільки обраний позивачем спосіб захисту свого права на користування житловим приміщенням, зокрема, шляхом усунення перешкод шляхом вселення її у квартиру, у якій вона зареєстрована, відповідає характеру спірних правовідносин в частині зазначеної позовної вимоги, оскільки [PERSON] правомірно набула право на житло у ньому, як члени сім`ї власника, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Outcome: dismissed