Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-03 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову вказує на те, що 07 липня 2007 року між нею та відповідачем був укладений шлюб. Під час перебування у шлюбі, у 2008 році, за спільні кошти родиною сторін було придбано у власність легковий автомобіль Шкода Октавія, VIN [NUMBER], номерний знак [NUMBER], який був зареєстрований на ім'я відповідача. Автомобіль є неподільною річчю, якою користується відповідач. Відповідач не визнає право позивача на автомобіль, вважає, що він належить лише йому, оскільки зареєстрований на його ім'я. Реєстраційні документи на їх спільно майно - автомобіль, відповідач приховує у себе, та на вимогу позивача надати їй копії відмовляє в цьому. Згоди про добровільний поділ спільного майна між сторонами не досягнуто. При цьому посилалась на положення ст.ст. 60, 61, 63, 65 69, 70 СК України та 321, 372, 325 ЦК України. На підставі викладеного просила поділити спільне майно подружжя, визначивши його частки, та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину легкового автомобіля Шкода Октавія, 2008 року випуску, VIN [NUMBER], номерний знак [NUMBER]. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 07 липня 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим повторно 03 листопада 2016 року Кіровським районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 244 (а.с. 4). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2017 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 50). Згідно вказаного рішення шлюбні відносини між сторонами припинені з жовтня 2016 року. Згідно ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту ст.ст. 11,15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У позовній заяві позивачем зазначено, що спірний автомобіль Шкода Октавія, 2008 року випуску, VIN [NUMBER], номерний знак [NUMBER], придбаний сторонами у 2008 році за спільні кошти, під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а отже є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами. Однак, на підтвердження вказаних обставин стороною позивача не надано суду жодного доказу, вказані обставини матеріалами справи не підтверджені, позивачем не доведено, що спірний автомобіль придбаний сторонами за спільні кошти у 2008 році. Частинами 2, 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 64 ЦПК України визначено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. При цьому, суд звертає увагу, що судом роз'яснювались сторонам положення ч. 1 ст. 131 ЦПК України, а саме їх обов'язок подати докази до початку розгляду справи по суті, а також роз'яснювалось право, передбачене ч. 1 ст. 137 ЦПК України, на звернення до суду з клопотанням про витребування доказів, у разі, якщо щодо отримання доказів у сторін є складнощі. Представник позивача не повідомляв суд щодо наявності у нього складнощів з отриманням доказів, з відповідними клопотаннями до суду не звертався. Відповідач заперечував проти визнання факту придбання автомобіля у 2008 році під час перебування сторін у шлюбі, та зазначив, що право власності на автомобіль відповідач набув у 2016 році отримавши його у дар. Судом встановлено, що згідно договору дарування транспортного засобу № 1249/20106/197230 від 18 листопада 2016 року, спірний автомобіль марки Skoda, модель Oсtavia, 2008 року випуску, тип ТЗ - легковий хетчбек-В, колір бежевий, номер кузова (шасі, рами) [NUMBER], номерний знак [NUMBER], 18 листопада 2016 року був подарований [PERSON] відповідачу - [PERSON] (а.с. 74). Отже, згідно наявних у справі доказів, спірний автомобіль марки Skoda, модель Oсtavia, 2008 року випуску, тип ТЗ - легковий хетчбек-В, колір бежевий, номер кузова (шасі, рами) [NUMBER], номерний знак [NUMBER], зареєстрований за відповідачем - [PERSON] та належить йому на праві власності з 18 листопада 2016 року, що також підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с. 75). Частиною 1 ст. 71 Сімейного кодексу України визначено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до роз'яснень п. п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Таким чином, оскільки згідно наявних у справі доказів автомобіль марки Skoda, модель Oсtavia, 2008 року випуску, тип ТЗ - легковий хетчбек-В, колір бежевий, номер кузова (шасі, рами) [NUMBER], номерний знак [NUMBER], належить відповідачу на підставі договору дарування транспортного засобу №1249/20106/197230 від 18 листопада 2016 року, з урахуванням положень ст. 57 Сімейного кодексу України, суд приходить до переконливого висновку, що даний автомобіль є особистою приватною власністю відповідача по справі - [PERSON], тобто не належить до спільної сумісної власності подружжя, а тому не підлягає поділу між сторонами. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В обґрунтування заявлених позовних вимог стороною позивача не надано суду жодного належного доказу на підтвердження того, що спірний автомобіль був придбаний сторонами під час шлюбу у 2008 році за спільні кошти, у зв'язку з чим суд вважає наведені позивачем обставини такими, що не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Оскільки згідно наявних у справі доказів судом встановлено, що спірний автомобіль належить відповідачу на підставі договору дарування від 18 листопада 2016 року, тобто є особистою приватною власністю відповідача та не підлягає поділу між сторонами, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Таким чином, дослідивши всебічно, безпосередньо та об'єктивно матеріали цивільної справи, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, а також враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи наведене, судові витрати по справі підлягають віднесення на сторону позивача. На підставі ст.ст. 57, 60, 69, 71 СК України, ст.ст. 368, 372 ЦК України,

Outcome: dismissed