Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-18 00:00:00

у липні 2019 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшла позовна заява АТ «Укрсоцбанк», в якому останнє просило суд звільнити з-під арешту нерухоме майно, яке належить АТ «Укрсоцбанк», а саме: трикімнатну квартиру [ADDRESS] , що накладений Відділ державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві, постанова № 476/8 від 30.11.2010 року, номер напису про обтяження 31339958. Свої вимоги мотивував неможливістю реалізувати умови іпотечного договору, укладеного між банком та [PERSON] з метою забезпечення зобов`язань останньої за кредитним договором № 10-29/4501 від 29.10.2007 року, за яким банк є кредитором. Зазначило, що іпотека була зареєстрована у 2007 році, а арешт на предмет іпотеки накладено у межах виконавчого провадження 30.11.2010 року, тобто після обтяження нерухомого майна іпотекою, що як наслідок порушує право банку. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16.07.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 23.10.2019 року (а.с. 31). 23.10.2019 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 04.02.2020 року (а.с. 37). Ухвалою від 04.02.2020 року замінено АТ «Укрсоцбанк» правонаступником - АТ «Альфа-Банк» (а.с. 55-56). Розгляд справи відкладено на 19.05.2020 року (а.с. 59). Ухвалою від 19.05.2020 року підготовче провадження у справі закрито, призначено судовий розгляд на 02.11.2020 року (а.с. 79). 02.11.2020 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 25.03.2021 року (а.с. 88). 25.03.2021 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 19.08.2021 року (а.с. 93). Позивач явку представника в судове засідання не забезпечив, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та зазначенням того, що позов підтримує та просить задовольнити, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідач, котра в установленому порядку повідомлялась про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов не подала. Третя особа явку представника в судове засідання не забезпечила, пояснення на позов не подала. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що 09.10.2009 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 02-10/3645, за умовами якого іпотекодавець з метою забезпечення повного виконання зобов`язань за договором кредиту № 10-29/4501 від 29.10.2007 року, передає в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку в якості забезпечення виконання своїх зобов`язань за договором кредиту нерухоме майно, яке належить АТ «Укрсоцбанк», а саме: трикімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 6-11). Згідно інформаційної довідки № 164960685 від 25.04.2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна квартира [ADDRESS] , зареєстрована за позивачем на праві приватної власності 24.04.2019 року (а.с. 4-5). З вказаної довідки також вбачається, що 29.10.2007 року була накладена заборона на нерухоме майно на підставі договору іпотеки, 5658, 29.10.2007, ПН [PERSON] . Разом з тим, вбачається, що обтяженням № 31339958, за яким накладено арешт на нерухоме майно, що належить [PERSON] , на підставі постанови Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві, № 476/8 від 30.11.2010 року. Отже, аргументи, наведені позивачем, щодо наявності підстав для задоволення позову приймаються судом, оскільки відповідають фактичним обставинам справи, умовам укладеного сторонами договору та вимогам законодавства. Спір по справі стосується звільнення нерухомого майна з-під арешту. Вказана вище Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна підтверджують факт арешту нерухомого майна, який було накладено 01.12.2010 року. Відповідно до ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час подання позову) спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». У ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час подання позову) наведені підстави для зняття арешту з майна державним виконавцем. При цьому, у ч. 5 зазначеної статті передбачено, що в усіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Іпотека, за визначенням, наведеним у ст. 1 Закону України «Про іпотеку» - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з ч. ч. 6, 7 ст. 3 зазначеного Закону: - у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки; - пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Оскільки накладення арешту на майно має наслідком заборону відчуження арештованого майна, то ним порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Зі змісту наведених приписів Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що в разі коли належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше за накладення арешту для задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд має звільнити з-під арешту іпотечне майно. При цьому відсутні підстави для відмови у звільненні з-під арешту зазначеного майна у зв`язку з відсутністю реального порушення боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання на момент пред`явлення відповідної вимоги, а факт порушення основного зобов`язання, яке забезпечене іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя і не пов`язується з його існуванням, а, отже, й порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі № 910/4772/17. Відповідно до ч. 1 чт. 76 ЦПК України Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. ст. 78, 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). З`ясувавши викладені обставини, дослідивши подані докази, оцінивши аргументи позивача, суд дійшов висновку, що права позивача, за захистом яких він звернувся до суду були порушені відповідачем, тому заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню повністю. Витрати позивача по сплаті судового збору у відповідності до ст. 141 ЦПК України покладаються судом на відповідача у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved