Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

У листопаді 2014р. [PERSON] звернувся до суду з уточненим та доповненим в подальшому позовом до [PERSON], посилаючись на те, що він є власником квартири [ADDRESS], яку придбав у відповідачки за договором купівлі-продажу від 28.08.1997р., укладеного на Одеській Товарній Біржі. Після укладення договору купівлі-продажу позивач вселився та зареєструвався в квартирі [ADDRESS], та зареєстрував 29.08.1997р. своє право приватної власності на вказану квартиру в КП «МБТІ та РОН». Позивача зазначав, що на даний час у нього відсутній оригінал правовстановлюючого документу на квартиру [ADDRESS], оскільки він його втратив. Стверджував, що з цього приводу він звертався до правоохоронних органів, але документів знайдено не було. Посилаючись на порушення своїх прав, та ст. 392 ЦК України, позивач просив суд визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача, діючий за ордером та угодою від 21.10.2013р. підтримав змінені позовні вимоги, та просив їх задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд, вважає що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються главою 29, розділом першим, книгою третьою Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Купівля-продаж житла є договірним зобов'язанням і регулюється правилами цивільного законодавства. Статтею 224 ЦК УРСР, яка діяла на час укладення між сторонами договору купівлі-продажу, передбачалося, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Встановлено, що 28.08.1997р. на Одеській Товарній Біржі між сторонами було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна від 28.08.1997р., згідно якого відповідачка продала, а позивач придбав у власність квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна від 28.08.1997р. (а.с.10-11). Договір був оформлений на товарній біржі «Одеська Товарна Біржа», без наступного нотаріального посвідчення та зареєстрований в журналі реєстрації біржових правочинів із нерухомістю, під реєстраційним № 21325 від 28.08.1997 р. Істотною умовою договору купівлі-продажу житла є умова про ціну, яка в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Факт передачі позивачем коштів продавцю квартири, тобто відповідачці, підтверджується п.5 договору купівлі-продажу № 21325 від 28.08.1997 р., зареєстрованого КП «ОМБТІ та РОН», згідно якого, грошова сума в розмірі 11000,00 грн. за відчужувану квартиру, отримана продавцем до підписання договору. Зазначений договір фактично є підтвердженням наміру сторін, досягнення між ними домовленості щодо всіх істотних умов даного договору, а також змісту умов домовленості про передачу права власності на квартиру. Згідно ст.153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Відповідно до ст.128 ЦК УРСР 1963р. право власності /право оперативного управління/ у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов'язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. Судом встановлено, що після укладення зазначеного договору і його реєстрації в КП «ОМБТІ та РОН», позивач вселився в квартиру, зареєструвався та проживає у ній по теперішній час, сплачує комунальні послуги, несе затрати по її утриманню, тобто фактично володіє та користується своєю квартирою. Відповідно до паспорту позивача, останній зареєстрований в зазначеній вище квартири (а.с.13). Підтвердженням факту виникнення у позивача права власності на квартиру [ADDRESS], є реєстрація 29.08.1997р. його права власності на вищезазначену квартиру в КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджується довідкою від 16.01.2014р. (а.с.39). Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] від 16.01.2014р., остання складається з двох жилих кімнат площею 15,6 кв.м., 8,0 кв.м., вбиральні площею 1,0 кв.м., коридору площею 4,9 кв.м., підсобне приміщення площею 3,9 кв.м., загальною площею 33,4 кв.м., в тому числі 23,6 кв.м. (а.с.37-38). Таким чином, суд прийшов до висновку, що сторони у справі вважали, що уклали між собою правомірну угоду, відповідно до вимог ст.15 Закону України «Про товарну біржу», яка згідно договору та закону, не підлягала подальшому нотаріальному посвідченню. Весь цей час сторони вважали і вважають цей договір дійсним. Крім того, зі змісту позовної заяви позивача вбачається, що останнім було втрачено оригінал правовстановлюючого документу на квартиру [ADDRESS]. Судом встановлено, що з цього приводу позивач звертався до правоохоронних органів, що підтверджується талоном - повідомлення № 000030 від 10.10.2013р. (а.с.19). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звертався до державного архіву Одеської області з приводу отримання дубліката договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28.08.1997р., укладеного на Одеській Товарній Біржі між ним та відповідачкою, але отримав відмову, оскільки документи Одеської Товарної Біржі на зберігання до архіву не надходили (а.с.12). Згідно ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути противоправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд вважає доведеним факт того, що позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28.08.1997р., укладеного на Одеській Товарній Біржі між позивачем та відповідачкою. Право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] також визнається і відповідачкою, яка продала йому вищевказану квартиру. На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання права власності позивача на квартиру [ADDRESS] , підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 3441,00грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду (а.с.4,16). На підставі ст. 392 ЦК України,

Outcome: approved