Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-13 00:00:00

У листопаді 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого послалось на те, що 16.04.2008 р. між ним та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит № DNU0G40000006977, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 303 000 грн. з кінцевим терміном повернення до 16.04.2028 р. зі сплатою за користування 15,00 % річних. 04.09.2008 року між [PERSON] та позивачем було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит № DNU0G40000006977 від 16.04.2008 року, відповідно до умов якої було проведено конвертацію валюти кредиту, згідно із якою розмір кредиту з урахуванням винагороди банку складав 64 909, 62 доларів США зі сплатою за користування 14,04% річних. 17.04.2008 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за вищезазначеним кредитним договором між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір іпотеки № DNU0G40000006977, згідно умов якого в іпотеку була передана належна останньому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартира [ADDRESS], загальною площею 44,30 кв.м., житловою площею 28,30 кв.м. Позичальник не виконував належним чином зобов'язання за кредитним договором та додатковою угодою, станом на 15.10.2013 року утворилася заборгованість у розмірі 165 419,75 доларів США, що за курсом НБУ станом на 15.10.2013 року складає 1 321 703, 80 грн. Позивач просив суд в рахунок погашення зазначеної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення позивачем всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані або проживають у спірній квартирі (а.с.4-6). Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2013 року позов задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит № DNU0G40000006977 від 16.04.2008 року та додаткової угоди до нього від 04.09.2008 року у розмірі 165 419, 75 доларів США, що за курсом НБУ станом на 15.10.2013 р. складає 1 321 703,80 грн., з яких 63 662,95 доларів США заборгованість за кредитом, 33 842,52 доларів США заборгованість по процентам, 7 548,24 доларів США заборгованість по комісії, 52 459,11 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань, 31,29 доларів США - штраф (фіксована частина), 7 875,64 доларів США штраф (процентна складова), звернуто стягнення на майно, заставлене за іпотечним договором № DNU0G40000006977 від 17.04.2008 р.: квартиру [ADDRESS], загальною площею 44,30 кв.м., житловою площею 28,30 кв.м., шляхом продажу предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені власника квартири [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем та наданням усіх необхідних прав ПАТ КБ «ПриватБанк» для продажу предмету іпотеки. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.47-48). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2015 року у задоволенні заяви представника [PERSON] - [PERSON] про перегляд заочного рішення - відмовлено (а.с.79-80). В апеляційній скарзі представник [PERSON] - [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та просить ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.83-92). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Установлено, що 16.04.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит № DNU0G40000006977, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 303 000,00 грн. з кінцевим терміном повернення до 16.04.2028 р. зі сплатою за користування кредитом 15,00% річних (а.с.18-19). Згідно заяви [PERSON] від 29.07.2008 р. про зміну валюти кредиту, 04.09.2008 р. між ним та банком було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит №DNU0G40000006977 від 16.04.2008 р., відповідно до умов якої було проведено конвертацію валюти кредиту, розмір кредиту з урахуванням винагороди банку склав 64 909,62 долари США зі сплатою за користування 14,04% річних (а.с.25, 21-22). 17.04.2008 року на забезпечення виконання зобов'язань за вищезазначеним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений іпотечний договір № DNU0G40000006977, відповідно до умов якого була передана в іпотеку належна останньому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 04.03.2008 року квартира [ADDRESS], загальною площею 44,30 кв.м., житловою площею 28,30 кв.м.(а.с.27-28). Зобов'язання за кредитним договором та додатковою угодою до нього належним чином не виконувались, станом на 15.10.2013 року утворилась заборгованість у розмірі 165 419, 75 доларів США, що за курсом НБУ станом на 15.10.2013 р. складає 1 321 703,80 грн., з яких 63 662,95 доларів США заборгованість за кредитом, 33 842,52 доларів США заборгованість по процентам, 7 548,24 доларів США заборгованість по комісії, 52 459,11 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань, 31,29 доларів США - штраф (фіксована частина), 7 875,64 доларів США штраф (процентна складова) (а.с.8-11). Задовольняючи частково позов, суд 1 інстанції посилався на ст. 526, 553, 554, 543 ЦК України, ст. 33, 39 Закону України «Про іпотеку» і виходив з того, що зобов'язання має виконуватись належним чином, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, що здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду. Однак, із висновками суду погодитись неможливо з наступних підстав. Стаття 55 Конституції України та стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантують кожному право на справедливий суд. Згідно із ч.1 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, мають право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії з документів, долучених до справи, одержувати копії рішень, ухвал, брати участь у судових засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, задавати питання іншим особам, які беруть участь у справі, а також свідкам, експертам, спеціалістам, заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб, користуватися правовою допомогою, Статтею 169 ЦПК України встановлено, зокрема, що суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі: неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки; першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними; у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Із матеріалів справи вбачається, що провадження по даній справі було відкрито 11 листопада 2013 року, розгляд справи призначено на 6 грудня 2013 року, а потім відкладено на 17 грудня 2013 року та 30 грудня 2013 року через неявку учасників процесу (а.с. 1, 34-37, 41-44). При цьому жодних доказів отримання відповідачем судових повісток на зазначені дати у матеріалах справи не має. Таким чином, судом 1 інстанції допущено порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, тому відповідно до ч.4 ст. 309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Із договору про іпотечний кредит від 16.04.2008 року та додаткової угоди від 04.09.2008 р. вбачається, що кінцевим терміном повернення кредитних коштів є 16.04.2028 року, а погашення кредиту і сплата процентів за користування кредитом здійснюється позичальником частинами - щомісячними платежами у розмірах та у строки, передбачені графіком платежів (п.2.4, 2.5 договору). З наданих суду позивачем розрахунків вбачається, що [PERSON] припинив вносити платежі на погашення кредитної заборгованості з 22 жовтня 2009 року (а.с.9, зворот), а до суду банк звернувся 8 листопада 2013 року, тобто з пропуском строку позовної давності. У заяві про перегляд заочного рішення і в апеляційній скарзі відповідач заявив про застосування строку позовної давності (а.с.61-68, 83-92). Згідно із ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, а статтею 266 ЦК України встановлено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Із матеріалів справи вбачається, що позивач не звертався до суду із заявою про визнання поважним причин пропуску строку позовної давності і не просив його поновити, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed