Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] звернулась до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна, набутого під час шлюбу, яким просила визнати за собою право власності на Ѕ частку житлового будинку загальною площею 47,0 кв. м та житловою площею 24,5 кв. м, площею земельної ділянки 1612 кв. м., з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою Запорізька область, Запорізький (до 17.07.2020 року - [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача 10000,00 грн. в рахунок відшкодування половини вартості автомобіля ЗАЗ-1102, реєстраційний номер [NUMBER] , залишивши його в натурі відповідачу. В обґрунтування своїх вимог позивач посилалась в період з 29.03.2000 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який (шлюб) був розірваний Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 19.05.2021 року. В період шлюбу вони з відповідачем набули вказане у позовній заяві майно, однак зареєстровано воно було за відповідачем. Після розірвання шлюбу сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна, позивач змушена звернутись до суду з вимогою щодо його поділу відповідно до норм Сімейного кодексу України. Вважає, що запропонований нею спосіб поділу врахує інтереси обох сторін. Ухвалою від 03.08.2021 року провадження у справі було відкрите, а її розгляд визначений в порядку загального позовного провадження. Сторонам був наданий час для подання письмових заяв по суті спору та доказів на їх обґрунтування. В підготовче судове засідання сторони не з`явились. Від позивача надійшла заява про проведення підготовчого судового засідання без її участі. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час і місце судового засідання, не з`явився, про причини неявки не повідомив, письмового відзиву на позов та клопотань процесуального характеру не подав. Ухвалою від 21.09.2021 року підготовче провадження у справі було закрите, а справу призначено до судового розгляду. Під час судового розгляду сторони також не з`явились. Від позивача надійшла заява про проведення судового розгляду без її участі, а також про підтримання позовних вимог. Від відповідача поштою надійшла заява про розгляд справи без його участі та про визнання позовних вимог. Фіксування судового процесу технічними засобами звукозапису не здійснювалось в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши відповідні норми матеріального права, суд приходить до такого. Як випливає з матеріалів справи, з 29.03.2000 року сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому виконавчим комітетом Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області (актовий запис № 03). Заочним Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 19.05.2021 року, яке набрало законної сили 19.06.2021 року, шлюб між сторонами був розірваний. Під час перебування у вказаному шлюбі, на підставі Договору купівлі-продажу № 2312 від 11.07.2005 року, посвідченому державним нотаріусом Оріхівської державної нотаріальної контори Запорізької області, укладеним відповідачем, був придбаний житловий будинок загальною площею 47,0 кв. м та житловою площею 24,5 кв. м, площею земельної ділянки 1612 кв. м., з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою Запорізька область, Запорізький (до 17.07.2020 року - [ADDRESS] . Право власності на вказаний будинок було зареєстроване за [PERSON] , що підтверджується відповідною інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка № 267513742 від 26.07.2021 року). Крім того, під час перебування сторін у вказаному вище шлюбі, 01.09.2016 року був придбаний автомобіль ЗАЗ-1102, реєстраційний номер [NUMBER] , бежевого кольору. Відповідно до Свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , вказаний автомобіль також був зареєстрований за відповідачем. Як зазначено у правовому висновку, який сформулювала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17, поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях\~316,\~317,\~319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша\~статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша\~статті 5\~Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої\~статті 355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У\~статті 60 СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Частиною першою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми\~закону\~свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Виходячи з цього правового висновку, тягар доказування у цій справі тієї обставини, що спірне майно не є спільною сумісною власністю, покладається на того з подружжя, який цю спільну сумісність оспорює. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частинами першою третьою статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.\~ Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач жодних заперечень щодо викладених у позовній заяві фактів, а також щодо стверджень позивача про поширення на придбане під час шлюбу майно правового режиму спільної сумісної власності, не подав, заявивши про визнання ним позову. Вказана заява не суперечить матеріалам справи та вимогам чинного законодавства, а тому суд бере її до уваги. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої\~статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту\~\~прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи №\~\~\~\~912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей\~55,\~124 Конституції України\~та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Як випливає із заяв сторін по суті цієї справи, фактично між ними досягнута домовленість про залишення автомобіля ЗАЗ-1102 в особистій приватній власності відповідача з одночасною компенсацією половини його вартості на користь позивача, що не суперечить вимогам закону. Спору щодо вартості автомобіля між сторонами також не існує. Таким чином, позов підлягає задоволенню. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відтак, половина сплаченого позивачем судового збору підлягає стягненню з відповідача, решта поверненню позивачу з державного бюджету. Подаючи позовну заяву, позивач заявила також про орієнтований розрахунок витрат на професійну правничу допомогу на суму 4300,00 грн., на підтвердження чого надала копію Договору про надання правової допомоги № 24 від 26.07.2021 року з адвокатом Мар`єнко В.Ю., розрахунок витрат на правову допомогу та акт прийняття грошових коштів з квитанціями про фактичну сплату вказаної суми. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга\~статті 133 ЦПК України). Положеннями\~статті 59 Конституції України\~закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року.\~\~Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Згідно з даними положеннями, адвокату, який представляє інтереси учасника справи, суд компенсує витрати, враховуючи гонорар, за умови, якщо він має договір про надання правової допомоги, в якому зазначені усі види послуг, які передбачено надати. Крім того, адвокат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення має подати до суду детальний опис наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, а також докази цього. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За змістом\~статті 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Беручи до уваги наведені вище положення, суд зауважує, що заявлена позивачем сума в розмірі 4300,00 грн. складається з 300,00 грн. за консультацію з питання поділу майна подружжя, 2000,00 грн. за складання позовної заяви та 2000,00 грн. за представництво інтересів позивача в судових засіданнях. Відтак, стягненню з відповідача підлягає лише сума в розмірі 2300,00 грн., оскільки представництво в судових засіданнях фактично не здійснювалось. Враховуючи вищенаведене, на підставі статей 57, 60, 69, 71 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved