Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-18 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про порушення особистого простору, в якому просив: припинити дії [PERSON] , яка порушує його особистий простір і зловживає правами в інших формах. В обґрунтування позову зазначив, що (далі по тексту дослівно зі збереженням пунктуації) «по Договору дарування від 27.05.1994р. квартира по [ADDRESS] належить двум співвласникам без поділу для спільного проживання однією сім`єю родичів за походженням. Квартира складається із кількох жилих неізольованих кімнат, зв`язаних підсобним приміщенням - єдиною кухнею, коридором та інш. і по технічним і санітарним вимогам не допускає окреме проживання різних сімей або одиноких осіб різної статі. Члени сім`ї, які проживають разом, діють виключно за взаємною згодою відповідно до Цивільного кодексу України, а перехід частки до іншої особи проходить шляхом передачі права користування. В 2017р. частка попереднього співвласника була передана [PERSON] в обсягах договора дарування від 27.05.1994р., що привело до обмежень мого особистого простору. [PERSON] діє не в спільних інтересах, без моєї згоди змінює порядок користування, руйнує перегородки, грубо порушує мої особисті немайнові права і виявляє нездатність до розумного ведення справ». Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені у позовній завяі. У судове засідання відповідач не з`явилась, про день та час судового засідання була повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомила. Станом на день розгляду справи відповідач відзив на позовну заяву або зустрічну позовну заяву не подала. Заслухавши думку позивача, дослідивши докази, надані позивачем, суд встановив такі факти, відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статей 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частина 2 статті 83 ЦПК України визначає, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Позивач [PERSON] у позовній заяві посилається на те, що «в 2017 році частка попереднього співвласника була передана [PERSON] в обсягах договору дарування від 27.05.1994, що призвело до обмежень його особистого простору. [PERSON] діє не в спільних інтересах, без згоди позивача змінює порядок користування, руйнує перегородки, грубо порушує його особисті немайнові права і виявляє нездатність до розумного ведення справ». Проте позивачем до позовної заяви не додано жодного доказу на підтвердження вказаних обставин. До позовної заяви позивачем додана лише копія Договору дарування від 27.05.1994, відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] та [PERSON] прийняли в дар кожен у рівних долях належну [PERSON] 1/3 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в [ADDRESS] . Враховуючи те, що позивач, вільний у способі доказування своїх позовних вимог та наданні доказів, таким правом скористався, при цьому не надав суду достатніх та належних доказів, які б підтверджували обставини, викладені в позовній заяві, суд позбавлений можливості оцінити доводи позивача і таким чином доходить висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed