Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-16 00:00:00

У листопаді 2014 року [PERSON] заявив позов про стягнення з відповідача [PERSON] 23 000 грн., посилаючись на те, що 03 червня 2010 року кошти у сумі 30 000 грн. були сплачені ним відповідачеві в якості авансу в рахунок оплати за купівлю гаража у автокооперативі № 16, але у зв'язку з тим, що договір купівлі-продажу не відбувся відповідач частину грошей а саме 7 000 грн. повернув, пообіцявши залишок повернути після продажу гаража та не виконав своєї обіцянки. Позивач також просив стягнути з відповідача 3 079,47 грн. - 3% річних за користування чужими грошовими коштами за період з 03 червня 2010 р. по 03 грудня 2014 р. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19 січня 2015 року у позові [PERSON] про стягнення 23 000 грн. у повернення сплаченого ним авансу та 3% річних у сумі 3079,47 грн. відмовлено за пропуском позовної давності. В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції і постановлення нового рішення про стягнення з відповідача суми авансу. Відповідач вважає, що рішення місцевого суду постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема, апелянт посилається на порушення судом норм Цивільного кодексу України, які регулюють початок перебігу позовної давності і вважає, що у позивача [PERSON] право на пред'явлення позову виникло з початку 2013 року, оскільки наступну частку боргу відповідач мав би повернути у 2012 році. Позивач також посилається на правову позицію, висловлену у постанові Верховного суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 щодо порядку визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору про погашення боргу частинами. У судовому засіданні позивач і його представник підтримали апеляційну скаргу. Позивач пояснив, що відповідач весь час обіцяв віддати борг після продажу гаража, але гараж дотепер не проданий, а відповідач у розмові, яка відбулась перед зверненням до суду відмовився повертати борг. Відповідач апеляційну скаргу не визнав, пояснивши, що він вважає отриману ним суму завдатком, який поверненню не підлягає. Відповідач також вважав правильним висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем позовної давності. Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з підстав, передбачених пунктами 3 і 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що перебіг позовної давності для звернення до суду за захистом прав позивача [PERSON] почався з 07 березня 2011 року і на час подання позовної заяви 18 листопада 2014 року він сплив. Такий висновок суду не відповідає встановленим по справі обставинам і вимогам закону. По справі встановлено, що 03 червня 2010 року відповідач отримав від позивача 30 000 грн. в рахунок оплати майбутньої купівлі гаража у автокооперативі № 16, що підтверджується розпискою(а.с. 9). Договір купівлі-продажу між сторонами не відбувся, внаслідок чого позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути отриману суму коштів. Відповідач борг визнав та 11 жовтня 2010 року та 07 березня 2011 року повернув відповідно 4000 грн. і 3000 грн., що підтверджено розписками [PERSON] Про одержання ним грошей від [PERSON] Суд першої інстанції прийшов до висновку про початок перебігу позовної давності з 07 березня 2011 року, тобто з дати повернення відповідачем позивачеві 3000 грн. Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, враховуючи наступне. З письмових заперечень відповідача на позовну заяву (а.с. 20-21) вбачається, що він обіцяв позивачеві віддати гроші після продажу свого гаража. У судовому засіданні встановлено, що гараж відповідачем на теперішній час ще не проданий. Обидві сторони цих обставин не заперечували. Відтак, немає підстав вважати, що 07 березня 2011 року, коли відповідач повернув позивачеві частину авансового платежу, є початком перебігу позовної давності, оскільки час повернення повної суми сторонами визначений певною подією, яка досі не настала. Спірна сума, виходячи з визначення завдатку даного в ч.1 ст. 570 ЦК України, не є завдатком, а тому відповідач зобов'язаний повернути позивачеві всі отримані в якості авансу кошти. З врахуванням того, що ним вже повернуті 7000 грн., стягненню на користь позивача підлягає 23 000 грн. Відповідно до приписів ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги. В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення його вимог про стягнення з відповідача суми авансу. Виходячи з такої вимоги, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення залишку суми авансу, яку він сплатив відповідачеві 03 червня 2010 року. Згідно з ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати. Виходячи з норм ст. 88 ЦПК України та ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати на сплату судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та за розгляд апеляційної скарги у сумі 345 грн. ( 230 + 115) і витрати на правову допомогу в сумі 1461, 60 грн., а саме за участь адвоката у судових засіданнях, а всього судових витрат 1806,60 грн.

Outcome: partial