Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-19 00:00:00

У квітні 2020 року до Баранівського районного суду звернулася [PERSON] (надалі також позивач) з позовом до [PERSON] (далі також відповідач) про стягнення інфляційних втрат за період невиконання грошового деліктного зобов`язання та трьох відсотків річних за користування грошовими коштами. Позов обґрунтовувався тим, що вироком Баранівського районного суду Житомирської області від 21.11.2017 у справі №273/669/17 встановлено факт вчинення відповідачем кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та факт завдання для позивача шкоди, пов`язаної зі спричиненням тілесних ушкоджень у розмірі 8 098. 52 грн, з яких: 1098.52 - матеріальної шкоди та 7000 - моральної шкоди), яку стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] . Вказаний вирок ухвалою апеляційного суду залишено без змін. У ході примусового виконання рішення відповідач ухилялася від виконання вироку суду тривалий часне виконуючи зобов`язання. З [PERSON] було стягнути: 21.02.2019-248.40 грн; 20.03.2020 - 7850.12 грн. За період невиконання, внаслідок інфляційних процесів, що відбуваються в країні, розмір стягнутої судом та вчасно не виплаченої матеріальної та моральної шкоди значно знецінився, а тому, позивач вирішила звернутисяд о суду із вказаним позовом. З огляду на викладене позивач вирішив звернутися до суду із вказаним позовом. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення стороні за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу не надходило, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. При цьому, відповідач 19.05.2020 подала до суду відзив на позовну заяву з додатками згідно якого заперечувала щодо задоволення заявлених позовних вимог. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося на підставі ч. 2ст. 247 ЦПК України. У відповідності до п. 3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подала відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що вироком Баранівського районного суду Житомирської області від 21.11.2017 у справі №273/669/17 встановлено факт вчинення відповідачем кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та факт завдання для позивача шкоди, пов`язаної зі спричиненням тілесних ушкоджень у розмірі 8 098. 52 грн, з яких: 1098.52 - матеріальної шкоди та 7000 - моральної шкоди), яку стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] . Вказаний вирок ухвалою Апеляційного суду Житомирської області залишено без змін (а.с. 7-11). 26.04.2018 відкрито виконавче провадження щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] майнової шкоди у сумі 1098 грн 52 коп та моральної шкоди в розмірі 7000 грн. (а.с. 12). 28.03.2019 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження згідно п. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 13). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав. Таким чином, суд вважає, що позивач має право на стягнення із відповідача інфляційних втрат та 3 % річних. До такого висновку суд дійшов дослідивши подані докази з урахуванням наведених у позові пояснень. При цьому, суд не бере до уваги поданий відповідачем відзив на позовну заяву, зважаючи на те, що останнім не було дотримано вимог ч. 4, п 2 ч. 5 ст 178 ЦПК України щодо надіслання його іншим учасникам справи. Визначаючи період стягнення інфляційних втрат та 3 % річних позивач бере до розрахунку період який розпочинається з 17.11.2017 по 21.02.2019, затим з 22.02.2019 по 20.03.2019. Із вказаним розрахунком суд не погоджується з огляду на те, що вирок Баранівського районного суду Житомирської області від 21.11.2017 у справі №273/669/17 оскаржувався. Ухвала Апеляційного суду Житомирської області у вказаній справі була винесена судом 14.02.2018. Саме з дати ухвалення рішення Апеляційним судом Житомирської області у сторін виникло зобов`язання щодо відшкодування завданої шкоди. З огляду на викладене, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути інфляційні втрати в сумі 792.23 грн, з яких: за період з 14.02.2018 по 21.02.2019 із розрахунку суми заборговнаості 8098.52 грн; за період заборгованості з 22.02.2019 по 20.03.2019 із розрахунку суми заборгованості 7 850.12 грн. Таким чином, сукупний індекс інфлації за період з 14.02.2018 по 21.02.2019 становить108.91. Як наслідок збитки від інфляції за вказаний період нараховані на суму заборговнаості в розмірі 8 098. 52 грн становитть 721.58 грн. Сукупний індекс інфлації за період з 22.02.2019 по 20.03.2019 становить 100.90 Як наслідок збитки від інфляції за вказаний період нараховані на суму заборговнаості в розмірі 7 850.12 грн становитть 70.65 грн. Рахуючи відсотки за користування грошовими коштами суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 265. 70 грн 3 % річних, з огляду на наступне. Отже, вказана сума розрахована за період: з 14.02.2018 по 21.02.2019 із суми заборговнаості 8098.52 грн; за період заборгованості з 22.02.2019 по 20.03.2019 із суми заборгованості 7 850.12 грн. Таким чином, кількість днів за період з 14.02.2018 по 21.02.2019 становить 373. Як наслідок сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 14.02.2018 року по 21.02.2019 року складає 248.28 грн. Таким чином, кількість днів за період з 22.02.2019 по 20.03.2019 становить 27. Як наслідок сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 22.02.2019 року по 20.03.2019 року складає 17.42 грн. Отже, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат за період невиконання грошового деліктного зобов`язання та трьох відсотків річних за користування грошовими коштами підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial