Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

У листопаді 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та просила, з урахуванням уточнених позовних вимог, визнати недійсними пункти 1.6, 8.2.1 (А,Б,В), 10.1,10.11, 10.12, 10.14 умов Договору фінансового лізингу №010926 від 05.08.2014 року, укладеним між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та [PERSON], стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на її користь матеріальну шкоду, яка складається з 6 350,00 грн. плати за комісію за організацію договору, 5 500,00 грн. - доплата за автомобіль до 50% від вартості автомобіля, 2 415,00 грн. - оплата комісії за передачу автомобіля, 420,00 грн. - за оплату банківських послуг, всього: 14 685,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн. В обґрунтування поданого позову позивач посилався на те, що 05.08.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №010926, відповідно до умов якого відповідач передав їй у користування та володіння предмет лізингу - автомобіль Деу Матис. Позивач зазначає, що умови договору суперечать чинному законодавству України, умови договору є несправедливими, в умовах договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків. Зазначені в договорі зобов'язання не ґрунтуються на засадах добросовісності, розумності та справедливості та посилаючись на ст.ст. 208,209.212 -215,216,218 ЦК України та Закон України «Про захист прав споживачів», просить задовольнити позовні вимоги. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, надавши суду письмові заперечення. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі, суд, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 05.08.2014 року між позивачем та відповідачем був укладений Договір фінансового лізингу №010926, відповідно до умов якого відповідач передав у користування та володіння позивача предмет лізингу - автомобіль Деу Матис., на строк та на умовах цього договору (а.с.7-13). Пунктами 4.1., 4.7. 4.8. Договору передбачено, що предмет договору передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з дати отримання авансового платежу на свій (Лізингодавця) поточний рахунок та Комісії за передачу Предмета Лізингу, відповідно до умов ст.1.7 Договору. Підписання Акту приймання - передачі свідчить про відсутність у сторін претензій одна до одної стосовно Предмету Лізингу. Лізингоодержувач не сплачує лизінгові платежі з моменту сплати авансового платежу в повному обсязі до моменту підписання Акту приймання - передачі Предмету Лізингу, тобто в строки, передбачені п.4.1. даного Договору. 05.08.2014 року позивач оплатила комісію за організацію та оформлення договору в розмірі 57 137, 25 грн. Згідно з частинами 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень ч. 1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього закону. Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. З ст. 509 ІІК України): умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг». У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Нормами статей 203, 627 ЦК України закріплено, що правочин є чинним, якщо його зміст не суперечить цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасників є вільним і відповідає їхній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору. Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст.3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: - предмет лізингу; - строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); - розмір лізингових платежів; - інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Умови спірного договору фінансового лізингу містять 15 самостійних розділів, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як відповідача, так і позивача. Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Слід звернути увагу на те, що кожен аркуш спірного договору підписано сторонами, що свідчить про досягнення між сторонами усіх істотних умов, що в ньому викладені. Вказані обставини також свідчать про те, що позивач погодилась з усіма умовами, підписавши спірний договір. Обґрунтовуючи позов, позивач, посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов Договору, просить стягнути завдану матеріальну шкоду в розмірі 14 685 грн. 00 коп. Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що обов'язковими підставами відшкодування матеріальної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін, позивачем не надано доказів наявності майнової шкоди, протиправності діяння чи бездіяльності відповідача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини відповідача в її заподіянні.. За таких обставин, суд не знаходить підстав вважати, що права позивача, як споживача є порушеними, чи укладання спірного договору порушують умови чинного законодавства. Оскільки порушення відповідачем прав позивача судом не встановлено, відсутні підстави згідно ст.ст. 23, 1167 ЦК України для відшкодування моральної шкоди у загальному розмірі 100 000 грн. 00 коп. До того ж слід зазначити, що вимоги про відшкодування моральної шкоди та її розмір позивачем не обґрунтовані та суду не доведені. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed