Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

У липні 2014 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до Миколаївської міської ради, адміністрації Ленінського району, [PERSON] з вимогою про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Миколаєва від 23 вересня 1994 р. №186 в частині оформлення співвласникам житлового будинку по [ADDRESS] [PERSON] і [PERSON] самочинно побудованих споруд. Позов обґрунтований тим, що вона успадкувала після смерті [INFO] р. батька [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці площею 530 кв.м. наданою під його обслуговування рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 26 грудня 1986 р. Між позивачкою та сусідом [PERSON], власником житлового будинку по [ADDRESS], кілька років триває конфлікт через самовільне зайняття ним частини земельної ділянки житлового будинку по [ADDRESS] шляхом самочинного будівництва без дозволу прибудови до житлового будинку літ. А1 по [ADDRESS], яка розташована безпосередньо на межі земельних ділянок та перетинає її вглиб земельної ділянки по [ADDRESS], що порушує державні будівельні норми, не дозволяє обслуговувати будівлі та споруди по [ADDRESS] через відсутність підходу до бокових стін гаражу літ. Е, літньої кухні літ. Б, сараю літ. В по [ADDRESS]. У 2013 р. під час розгляду в суді справи за її позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, позивачці стало відомо про існування оспорюваного рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів, яке було видано без погоджень сусідів по межі та органів, які здійснюють санітарний, технічний, протипожежний нагляд. Вважає, що виконком Ленінської ради народних депутатів прийняв оспорюване рішення, яке слугувало підставою для оформлення нерухомості, а фактично прийняттю до експлуатації, співвласникам житлового будинку по [ADDRESS] необґрунтовано, тобто без врахування інтересів суміжного землекористувача по [ADDRESS]. Правовими підставами позову зазначено порушення норм Земельного Кодексу України 2001 р. (далі - ЗК України). Ухвалою суду від 24 вересня 2014 р. відповідача Миколаївську міську раду була замінено на її виконавчий комітет (а.с.142). Ухвалою суду від 19 листопада 2014 р. Миколаївську міську раду залучено до участі в справі в якості співвідповідача (а.с.243) В судовому засіданні позивачка з представником позовні вимоги підтримали. Звернули увагу на те, що відповідно до матеріалів інвентарної справи БТІ на житловий будинок по [ADDRESS] прибудова до житлового будинку по [ADDRESS] яка порушує межу накреслена або помилково або умисно таким чином, що не перетинає межу земельної ділянки по [ADDRESS]. Представник позивачки наполягав, що вперше позивачка довідалася про існування оспорюваного рішення при провадженні в цивільній справі Ленінського районного суду м. Миколаєва №2/489/665/2013 р. Письмові пояснення до позову викладені на а.с.166-169. Відповідач [PERSON] позов не визнав, суду пояснив, що особисто він батьку позивачці [PERSON] до відома оспорюваного рішення не пред'являв, оскільки питанням його оформлення займалася його покійна мати, розписки про ознайомлення рішення [PERSON] з цим рішенням не існує. Представник Миколаївської міської ради та її виконавчого комітету проти задоволення позову заперечував. Представник адміністрації Ленінського району Миколаївської міської ради в судове засідання не з'явився. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, заслухавши пояснення свідків, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини. Позивачка є донькою [PERSON] і після його смерті [INFO] р. на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29 квітня 2005 р. є власником цілого житлового будинку по [ADDRESS] з прилеглими господарськими та побутовими спорудами та будівлями: літня кухня літ.Б, сарай літ.В, гараж з оглядовою ямою літ. Е, погріб з шиєю літ. И тощо. (а.с.9, 10). На підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради від 26 грудня 1986 р. під обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] надано в користування земельну ділянку площею 530 кв.м. (а.с.17) Згідно свідоцтва про право на спадщину від 23 серпня 1984 р. відповідач [PERSON] разом із матір'ю [PERSON] успадкували порівну ? частину належну [PERSON] у праві власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями, спорудами розташованими на земельній ділянці площею 470 кв.м. по [ADDRESS] (а.с.48, 49). Надалі, за договором дарування від 31 жовтня 1995 р. [PERSON] прийняв у дар від [PERSON] ? частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд по [ADDRESS]. Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 30 вересня 1986 р. №541 додатково залишено в користуванні [PERSON] і [PERSON] земельна ділянка площею 87 кв.м. по [ADDRESS]. Рішенням Миколаївської міської ради від 04 лютого 2014 р. затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки і передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 560 кв.м. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] (а.с.37). Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Миколаєва за №186 від 23 вересня 1994 р. оформлено [PERSON], [PERSON] самочинно побудовані споруди, будівлі, у т.ч. нежитлову прибудову літ. А'. Підставою прийняття вказаного рішення, як зазначено у преамбулі, є заяви [PERSON], [PERSON], а метою цього рішення є упорядкування документів домоволодінь, що належать на праві приватної власності вказаним особам. Одночасно пунктом 4 рішення покладено обов'язок на БТІ зареєструвати його (а.с.238). Вперше про існування цього рішення позивачка дізналася при розгляді Ленінским районним судом м. Миколаєва цивільної справи №2/489/665/14, до якої долучено копію оспорюваного рішення заявою [PERSON] від 29 січня 2013 р. Про це свідчить і зміст її позову в цій судовій справі. Ця обставина не заперечується й самим відповідачем. Доказів про обізнаність батька позивачки про існування цього рішення суду не надано. Таким чином, суд приходить до переконання, що про існування оспорюваного рішення батько позивачки [PERSON] не знав взагалі, а позивачка довідалася про його існування не раніше 29 січня 2013 р. Відповідно до довідки архівного відділу Миколаївської міської ради від 13 листопада 2014 р., відповідно до рішення Миколаївської міської ради від 26 вересня 1997 р. №14/4 виконавчий комітет Ленінської районної ради (у зв'язку із прийняттям 28 червня 1996 р. Конституції України словосполучення «народних депутатів» в назві не вживається) реорганізовано у Ленінський районний виконавчий комітет Миколаївської міської ради, потім рішенням Миколаївської міської ради від 27 квітня 2002 р. №1/11 Ленінський районний виконавчий комітет Миколаївської міської ради ліквідовано і створено адміністрацію Ленінського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради. Рішенням Миколаївської міської ради від 07 червня 2002 р. №2/10 затверджено положення про адміністрації районів виконкому міської ради (а.с.227). Рішенням міської ради від 12 грудня 2013 р. №36/2 затверджено положення про адміністрацію Ленінського району Миколаївської міської ради (а.с.211). Внаслідок реорганізації органу, який видав оспорюване рішення, а потім його ліквідації Миколаївською міською радою, суд вважає належними відповідачами [PERSON], оскільки його прав безпосередньо стосується заявлений позов і Миколаївську міську раду, як вищий орган місцевого самоврядування (ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» - в редакції діючої на час ліквідації Ленінського райвиконкому), якій підзвітні та підконтрольні відповідні виконавчі органи. Відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР, яка є додатком до Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР (затверджена Міністерством комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 р., втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу N56 від 13 грудня 1995 р.) рішення виконавчих комітетів районних рад не відносяться до правовстановлюючих документів на підставі яких провадиться реєстрація самочинно побудованої нерухомості. Згідно ч. 3 ст. 105 ЦК УРСР господарські і побутові будівлі та споруди, зведені громадянином без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту, чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів зносяться громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок. Відповідно до копії висновку судової будівельно - технічної експертизи №125-069 від 01 липня 2013 р. прибудова до житлового будинку літ. А1 по [ADDRESS] правою бічною стіною розташована безпосередньо по межі із суміжним землекористувачем по [ADDRESS] з перетином її в серединній частині стіни, в правому верхньому куті на відстані 0,53 м. в сторону [ADDRESS]. Наявне порушення п. 3.25 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень.» (а.с.32-36). Позивачка правовою підставою своїх вимог зазначає положення ст. 151, 155 ЗК України, які розміщені в Главі 23 цього Кодексу і присвячені захисту прав власників земельних ділянок і землекористувачів цих земельних ділянок. Втім, земельна ділянка, якою користується позивачка по [ADDRESS] не є її власністю. Більш того, на час прийняття оспорюваного рішення діяв Земельний Кодекс України, 1991 р. Тому обрання правовими підставами позову положень ЗК України 2001 р. не відповідає принципу дії нормативно - правових актів у часі, а спосіб захисту - визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування ЗК України 1991 р. не передбачав. Фактично зі змісту позову вбачається, що його метою є відновлення прав власника, позбавленого внаслідок прийняття оспорюваного рішення, можливості усунути перешкоди в користуванні та обслуговуванні належного йому нерухомого майна, що утворені нібито самочинним будівництвом насамперед прибудови до житлового будинку літ. А1 по [ADDRESS]. Згідно зі статтею 15 ЦПК України в порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства Оспорюване рішення змінює обсяг особистих суб'єктивних прав у сфері цивільних та інших матеріальних прав позивачки та породжує для неї цивільні обов'язки, а отже, її права підлягають розгляду судом в порядку цивільного судочинства. У відповідності до ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Згідно п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки позивачкою не обрано належний спосіб захисту та його правові підстави, то у задоволенні позову слід відмовити через необґрунтованість. Підстав для застосування строку позовної давності за заявою [PERSON] (а.с.46,47) суд не вбачає, оскільки у задоволенні позову відмовлено по суті. Згідно ст. 88 ЦПК України оплачений позивачкою судовий збір їй не відшкодовується.

Outcome: dismissed