Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, обґрунтувавши свої вимоги тим, що їй на праві власності, а саме договору дарування від 22.03.2002 року, належить квартира [ADDRESS] (колишня [PERSON]) м. Словянська. В зазначеній квартирі зареєстрований її колишній чоловік [PERSON], [INFO], який з 2001 року там не проживає. Добровільно виписатись [PERSON] не бажає. У звязку з чим, позивач просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування квартирою №40 у будинку №44 по вул. Центральній (колишнє найменування вулиця [PERSON]) м. Словянська Донецької області. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтвердила заявлені вимоги, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується телефонограмою (а.с.21), надав заяву про розгляд справи за своєї відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі (а.с.10). Дослідивши подані позивачем документи, вислухавши позивача, свідків, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] (колишня [PERSON]) м. Словянська, належить [PERSON] на праві власності, що підтверджується договором дарування квартири від 22.03.2002 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] (а.с13). [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] з 25.11.1978 року та був зареєстрований у належній позивачу квартирі [ADDRESS] (колишня [PERSON]) з 23.02.2001 року по теперішній час. Фактично проживав за зазначеною адресою до моменту розірвання шлюбу у 2001 році (а.с.9). Відповідно до довідки Житлово-будівельного кооперативу №36 Енергетик від 18.11.2016 (а.с.7), [PERSON], зареєстрований за адресою: [INFO] (колишня [PERSON]) 44-40. Вирішуючи питання стосовно визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням суд виходить з наступного. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України). Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України). Згідно зі ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідність до свідоцтва про розірвання шлюбу від 19.06.2001 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.6). Відповідно вимог закону, зокрема ст. 405 ч.2 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] надала акт, наданий їй керівником ЖСК №36 м. Словянська від 20.09.2016 року (а.с. 15), з якого вбачається, що [PERSON], [INFO], за адресою: м. Словянськ, вул. Центральна (колишня [PERSON]), 40 кв. 44 фактично не мешкає з червня 2001 року. Крім того, свідок [PERSON], що є сином позивача та відповідача, допитаний в судовому засіданні, зазначив, що батько покинув їх сімю, ще до розірвання шлюбу та по теперішній час з ними не мешкає, спірною квартирою, як своїм постійним житлом не цікавився, особисті речі його там відсутні, позивачка не перешкоджала йому у користуванні житлом. Свідок [PERSON], що є матірю позивача, допитана в судовому засіданні, підтримала пояснення свідка [PERSON], додала, що один-два рази на місяць, а також по святах, буває у доньки в гостях. З 2001 року, а саме після розірвання шлюбу [PERSON] з [PERSON], останнього жодного разу не бачила, також додала, що за місцем мешкання доньки відсутні й особисті речі відповідача, останній покинув сімю. Окрім того, частиною 4 статті 174 ЦПК України, встановлено, що у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У звязку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, що передбачає втрачання права користування житлом члена сімї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідач у спірній квартирі не мешкає, нею, як своїм постійним житлом не цікавився, особисті речі відсутні, позивачка не чинила перешкод у користуванні майно, тому наявні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved