Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

У листопаді 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики, зокрема, курсові збитки в розмірі 7434 грн. та пеню за несвоєчасне виконання зобов'язання в розмірі 278880 грн., а також вирішити питання про розподіл судових витрат. Позовна заява мотивована тим, що між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, за яким відповідач взяла у позивача в борг грошові кошти. Рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість за договором позики. Судові рішення виконанні відповідачем 09.02.2014 року. Позивач вважає, що за час невиконання судових рішень відповідач має сплати йому різницю між курсами долара США по відношенню до гривні та пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечувала, просила застосовувати наслідки пропуску строків позовної давності до вимог про стягнення пені та відмовити у задоволенні позову. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.08.2012 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики грошових коштів, за яким відповідач взяла у позивача в борг грошові кошти в сумі 88000 грн. (що за згодою сторін еквівалентно 11000 дол. США), які зобов'язалася повернути за першою вимогою, але не пізніше 10.08.2013 року. Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 22.03.2013 року стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 169253 грн. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, що буде встановлена суб'єктом оціночної діяльності під час реалізації предмету іпотеки. Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 17.06.2013 року рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 22.03.2013 року змінено в частині розміру заборгованості [PERSON] Замість розміру заборгованості, вказаного в резолютивній і мотивувальній частинах рішення, зазначено розмір заборгованості - 152355 грн. (сума основного боргу - 84000 грн., відсотки за користування коштами - 3675 грн. та пеня - 64680 грн.). В іншій частині рішення суду залишено без змін. Згідно матеріалів справи 09.02.2014 року відповідачем погашено заборгованість шляхом перерахування коштів на депозитний рахунок Відділу примусового викання рішення УДВС ГУЮ в Херсонській області. Щодо вимог про стягнення курсових збитків суд дійшов таких висновків. Частинами 1 та 2 ст. 631 ЦК України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Відповідно до п. 5 договору позики, в разі девальвації протягом дії цього договору національної грошової одиниці, позичальник зобов'язується повернути суму грошей у гривнах, еквівалентну 11000 дол. США за офіційним курсом НБУ на день платежу. Згідно положень п. 4 договору позики позичальник зобов'язаний повернути позичену суму грошей протягом одного місяця після письмового повідомлення про повернення коштів, але у будь-якому випадку до закінчення строку дії позики - до 10.08.2013 року. З наведених положень договору вбачається, що сторони визначили кінцевий термін повернення коштів - до 10.08.2013 року, який відповідно до положень ст. 631 ЦК України є строком дії договору. Крім того, сторонами погоджено умови, за яких протягом дії договору (з дня його підписання та до 10.08.2013 року) позичальник зобов'язався компенсувати позикодавцю курсову різницю в разі девальвації національної грошової одиниці. Відповідно до інформації Управління НБУ в Херсонській області від 24.12.2014 року курс української гривні по відношенню до дол. США станом на 10.08.2013 року становив 799,3 грн. за 100 дол. США. Враховуючи те, що станом на 10.08.2013 року курс української гривні по відношенню до дол. США не змінився в порівнянні з курсом на дату укладення договору, підстави для відшкодування курсової різниці відсутні. Отже, вимоги позивача про стягнення курсової різниці станом на 09.02.2014 року є безпідставними. Щодо вимог про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором позики висновки суду наступні. Згідно із ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (ч.ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України). Відповідно до п. 9 вказаного договору позики за прострочення виконання зобов'язань позичальник сплачує штраф у розмірі 20 відсотків від простроченої суми та виплачує пеню в розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення. Відповідно до положень ст.ст. 256, 257, 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 03.09.2014 року (справа № 6-100цс14), за загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). При цьому виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до ст. 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Оскільки право на стягнення пені в кредитора виникло з наступного дня після 10.08.2013 року, а до суду він звернувся лише 15.11.2014 року, суд вважає, що позивачем пропущено річний строк позовної давності за вимогами про стягнення пені, тому, враховуючи звернення відповідача із клопотання про застосування строків позовної давності, в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Враховуючи зазначене, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed