Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням та виселення без надання іншого житлового приміщення. Свої вимоги обґрунтував тим, що у квартирі [ADDRESS], зареєстрована та продовжує проживати мати колишнього власника - відповідач по справі, хоча вона не є власником цієї квартири та не укладала жодних договорів, не узгоджувала можливість проживання в якості тимчасового мешканця, не набула інших прав на володіння, користування або розпорядження квартирою. У зв'язку з цим позивач не може повноцінно реалізувати своє право власності на цю квартиру. Крім того, реєстрація та проживання відповідача тягнуть за собою додаткові витрати по оплаті комунальних платежів. Зважаючи на вищевикладене, позивач просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користуватися спірною квартирою, а також виселити відповідача з цієї квартири без надання іншого жилого приміщення. Від позивача по справі надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутністю, а також про те, що позовні вимоги підтримує та просить про їх задоволення. Відповідач по справі в судове засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином, причини неявки не повідомила. Відповідно до ухвали суду введеться заочний розгляд справи. Дослідивши зібрані по справі докази, суд переходить до наступного. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 20.07.2011р., посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] за р. № 1597, [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS], що складається з двох житлових кімнат, загальною площею 54,2 кв.м., в т.ч. житловою 31,9 кв.м. Таким чином, [PERSON] є власником зазначеної квартири. Підтвердженням чого також є: Витяг з Державного реєстру правочинів від 20.07.2011р., Витяг про державну реєстрацію прав від 22.03.2012р. На підставі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Зі змісту ст. 319 ЦК України вбачається, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Положеннями статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до Довідки Форми-3 № 2831 від 17.10.2013р. у цій квартирі зареєстрована та продовжує проживати відповідач по справі. Судом встановлено, що [PERSON] є матір'ю колишньої власниці спірної квартири, тобто відповідач по справі не є членом сім'ї позивача. Відповідно до ст. 98 ЖК УРСР передбачено, що наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців). Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Статтею 99 ЖК УРСР визначено, що тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім'ї, а також тимчасові жильці зобов'язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, відповідач як тимчасовий мешканець без законних підстав проживає в спірній квартирі, в добровільному порядку звільнити квартиру відмовляється, а тому вона підлягає виселенню в судовому порядку. Згідно ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідач по справі не є членом сім'ї позивача, а тому на підставі ст. 98 ЖК України є тимчасовим мешканцем, яка відповідно до ч. 3 вказаної статті на вимоги власника зобов'язана негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Враховуючи те, що відповідач раніше мала право на проживання у спірній квартирі та те, що вона зареєстрована в ній, а на теперішній час відпали підстави для її проживання в квартирі, то відповідач втратив право на користування квартирою. Констатуючи вищевикладене та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що на підставі імперативно-диспозитивних приписів, встановлених ст. ст. 98-99, 109 ЖК України, позовні вимоги щодо примусового виселення із квартири підлягають задоволенню і відповідають загальним засадам цивільного законодавства. В силу приписів статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підставами зняття з реєстрації місця проживання є остаточне рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Рішення суду, яке набрало законної сили, про виселення відповідача є достатньою підставою для зняття відповідача з реєстрації зі спірної квартири. Щодо позовних вимог про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, то вказана вимога є зайвою, оскільки вона втратила це право як член сім'ї колишнього власника, виселення відповідача з квартири є достатнім захистом права власності позивача. На підставі вищенаведеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Враховуючи приписи ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 229 грн. 40 коп..

Outcome: partial