Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] сільської ради Новобузького району Миколаївської області про визнання права на земельну частку (пай). Позивач зазначав, що з 10 липня 1988 року до 31 грудня 1996 року був працівником колгоспу «Прожектор Ілліча» Новобузького району Миколаївської області, який був реорганізований у КПСП «Улянівка». 02.11.1995 року господарство отримало державний акт на право колективної власності на землю, на підставі якого в подальшому відбулося розпаювання землі. Однак, до списків осіб, які мають право на земельну частку (пай) його не було включено. Посилаючись на те, що на момент отримання господарством державного акту на землю, позивач був його членом тому вважає, що згідно до вимог Указу Президента України №720/95 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям», Земельного Кодексу України, він набув гарантоване право на одержання земельної частки (паю) із землі, переданої КПСП «Улянівка» у колективну власність згідно Державного акту на право колективної власності на землю від 02 листопада 1995 року. Крім того, просив поновити строк позовної давності, який пропущено з поважних причин, оскільки він періодично хворів в період проведення паювання землі, в той період помер його батько. Після звільнення із господарства позивач виїхав за межі Новобузького району, був вимушений систематично та на досить тривалий час виїздити в пошуках роботи в інші регіони України та за її межі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] сільська рада Новобузького району Миколаївської області явку свого представника в судове засідання не забезпечили, але надали суду письмову заяву про розгляд справи у відсутності свого представника, та визнання позову. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ч.4. ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Однак, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В силу ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям» право на земельну частку мають члени КСП в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, відповідно до списку, що додається до Державного акта на право колективної власності на землю. Зі змісту зазначеної норми вбачається, що право на земельну частку (пай) виникає в осіб, які на час видачі колективному сільськогосподарському підприємству державного акта на право колективної власності на землю були членами цього підприємства. Сам по собі факт перебування особи в трудових відносинах із таким підприємством не є підставою для отримання нею земельної частки (паю). Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Отже, необхідною умовою для отримання земельної частки (паю) є членство в колективному підприємстві. Державний акт на право колективної власності на землю КПСП «Улянівське» отримало 02 листопада 1995 року , розмір земельної частки ( паю) становить 8,0 га (а.с. 12). [PERSON] до списку членів КПСП «Улянівське» на одержання сертифікату на землю не внесений (а.с.12). Так, з копії трудової книжки вбачається, що [PERSON] прийнятий в члени колгоспу «Прожектор Ілліча» на підставі протоколу № 7 від 21 липня 1988 року (а.с.24-27). Однак, в зазначеному протоколі засідання правління колгоспу «Прожектор Ілліча» відомості про прийняття позивача в члени вказаного колгоспу відсутні, що підтверджується його копією (а.с.33-37). У архівному витягу Протоколу № 8 засідання правління колгоспу «Прожектор Ілліча» від 26.08.1988 року, мається запис лише про рішення правління колгоспу про рекомендацію загальним зборам колгоспників, а не про прийняття позивача в члени колгоспу ( а.с.29 ) Отже, позивач в порядку передбаченому ст. 60 ЦПК України не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а саме, що ним подавалася заява про прийняття в члени КСП і з цього приводу приймалось рішення загальних зборів. За таких обставин, позивачем належними та допустимими доказами не доведено членство в КПСП «Улянівське», що є необхідною умовою для отримання земельної частки (паю), а відтак\~\~у останнього відсутнє таке право. Окрім того, як видно із запису в трудовій книжці позивач [PERSON], на час отримання КПСП «Улянівське» державного акту на право колективної власності на землю 02.11.1995 року працював у даному господарстві, отже обєктивно знав ( повинен був знати) про дату отримання зазначеним господарством Державного акту на право колективної власності на землю, тому саме з цього часу йому стало відомо про порушення його права, а саме, що його не включено до списку осіб, які мають право на отримання земельної частки (паю). Між тим, за захистом свого порушеного права позивач звернувся через дев'ятнадцять років після надання господарству Державного акту та складання до нього списку осіб, що мають право на земельний пай, тобто ним пропущено встановлений ст. 71 ЦК УРСР, якій діяв на час виникнення спірних правовідносин, строк позовної давності. Разом з тим, суд не знаходить підстав для поновлення строку для звернення із зазначеним позовом, оскільки докази, на які посилається позивач для підтвердження поважності не звернення до суду, стосуються періоду з 2006 року до 2014 року ( а.с. ). Отже з 1995 року до 2006 року позивач мав змогу в судовому порядку захистити своє право на земельну частку (пай). Окрім того, перебування за межами населеного пункту свого постійного місця проживання не позбавляло позивача можливості звернутися до суду, шляхом направлення позову поштою, або скористатися юридичною допомогою та укласти угоду із представником, який представляв би його інтереси в суді, що він зробив при розгляді даної справи. Відповідно до роз'яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Виходячи з викладеного та враховуючи, що позивач [PERSON] не довів свого права на отримання земельної частки (паю) в КПСП «Улянівка», суд відмовляє у задоволенні позову саме з цих підстав. Судові витрати, понесені позивачем [PERSON] у звязку з розглядом справи, належить віднести на його рахунок.

Outcome: dismissed