Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

У липні 2016 року [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON], 2007 року народження, та [PERSON] звернулися до суду з даним позовом, в якому просили стягнути з [PERSON]: - на користь [PERSON] та [PERSON] по 70 000 грн. кожному в якості відшкодування моральної шкоди, завданої смертю потерпілої [PERSON]; - на користь [PERSON] 100 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, завданої смертю потерпілої [PERSON], та стягувати в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої смертю годувальника, 1000 грн. до досягнення ним повноліття до [INFO], щомісяця. На обґрунтування позову зазначили, що внаслідок скоєння [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України (порушення правил дорожнього руху України), [INFO] трагічно загинула їх донька та мати неповнолітнього [PERSON] - [PERSON]. У зв'язку зі смертю доньки їм заподіяно моральну шкоду, яка полягає у тому, що вони втратили найріднішу людину, яка була для них надією та опорою, а малолітній онук в п'ятирічному віці втратив маму. У зв'язку з непоправною втратою вони постійно відчувають душевний біль, постійно перебувають в стані стресу, нервової напруги та емоційних переживань, втрату доньки не можна відновити, їх життя спустошене. Непоправним є й те, що малолітній [PERSON] вже більше ніколи не відчує материнської любові та турботи, яка для нього вкрай необхідна. Вироком Краснопільського районного суду Сумської області від 27.02.2013 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні даного кримінального правопорушення, призначено покарання у виді позбавлення волі строком на п'ять років з позбавленням права керування транспортним засобом строком на два роки та на підставі статті 75 КК України звільнено від відбування покарання з встановленням іспитового строку терміном 3 роки. Під час розгляду кримінальної справи цивільний позов про відшкодування шкоди, завданої смертю доньки не заявлявся, оскільки [PERSON] вмовляв їх не заявляти позов, обіцяв в добровільному порядку виплатити батькам та синові загиблої по 100000 грн. моральної шкоди кожному та щомісячно виплачувати допомогу на утримання малолітнього [PERSON] по 1000 грн. до досягнення ним повноліття, але обіцяного не дотримав, за три з половиною роки сплатив батькам загиблої по 30 000 грн. кожному та 14 000 грн. допомоги на утримання малолітнього сина загиблої, а в квітні 2016 року виплати взагалі припинив. В судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали у повному обсязі і наполягали на їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідач позов визнав частково та суду пояснив, що дійсно здійснив наїзд на пішохода [PERSON], в наслідок чого остання померла, по можливості надавав потерпілим допомогу матеріального характеру, але у зв'язку зі скрутним матеріальним становищем виплати припинив. На його переконання, він винен лише дитині загиблої, і завдану шкоду оцінює у 100000 грн. Заслухавши учасників судового розгляду, розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За статею 6 Європейської конвенції з прав людини, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та не заперечувалося сторонами у справі, і таке підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] за Вироком Краснопільського районного суду Сумської області від 27 лютого 2013 року, який набрав законної сили, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, у тому, що він [INFO] близько 17.00 години перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, керуючи засобом підвищеної небезпеки - технічно справним автомобілем марки ВАЗ 21110 номерний знак [NUMBER], рухаючись на автодорозі Грабовське - Хмелівка 0 км. + 800 м. в с. Грабовське Краснопільського району Сумської області, грубо порушуючи та ігноруючи вимоги п.п.12.2, 12.3, 12.4, 10.1, 14.6 «г», 8.5.1 та п.1.1 горизонтальної дорожньої розмітки Правил дорожнього руху України допустив наїзд на пішохода [PERSON], яка померла в автомобілі швидкої карети під час транспортування її до лікарні, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на п'ять років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на два роки. Від відбуття призначеного покарання [PERSON] звільнено на підставі статті 75 КК України з випробуванням, встановивши іспитовий строк терміном в три роки, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов'язки /копія ас. 10-12/. Цивільний позов у кримінальному провадженні не розглядався. Згідно частини четвертої статті 61 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК/ вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина відповідача доведена у порядку кримінального судочинства, а тому до правовідносин, які склалися між сторонами, підлягають до застосування положення ЦК України. Так, статтею 23 Цивільного кодексу України /далі ЦК - України/, передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Частиною третьою зазначеної статті передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до положень статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Частиною другою статті 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Відповідно до свідоцтва про народження Серія [NUMBER] матір'ю малолітнього [PERSON], [INFO] є померла [PERSON] /копія ас.6/. Батьками померлої є [PERSON] та [PERSON] /копії ас.14-19,34-35/. Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з частиною п'ятою статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до вимог статті 1200 ЦК України в разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується, зокрема, дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років. Особам, які стратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної внаслідок втрати годувальника, та інших доходів. Згідно до частини першої статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності з п. 1 статті 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно положень статті 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту частини першої статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із частиною четвертою статті 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до вимог частини першої статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4 частини першої статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, розглянувши справу в заявлених межах, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. При визначенні розміру моральної шкоди у даному випадку суд бере до уваги характер та обсяг душевних та психічних страждань, яких зазнали позивачі, тяжкість вимушених змін у їх життєвих стосунках, час та зусилля, які будуть необхідні їм для відновлення попереднього стану. Суд враховує, що позивачам внаслідок протиправних дій [PERSON] було заподіяно моральних страждань, оскільки, через втрату доньки та матері малолітнього [PERSON], вони тривалий період страждають і втрату доньки та матері не можна відновити. Будь-яка компенсація моральної шкоди, у даному випадку, не може бути адекватною дійсним стражданням потерпілих, її розмір може мати умовний вираз. Але у будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральні шкоді. Беручи до уваги вищенаведені обставини та

Outcome: approved