Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив суд стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором у сумі 25870 грн. 70 коп. з підстав, передбачених ст.ст. 509, 525-527, 530, ч. 1 ст. 598, 599, 610, ч. 2 ст. 615, 629, 1050, 1054 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача Миронов Д.А. пояснив, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 15.04.2008 року було укладено договір №б/н, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 5000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, а відповідач у свою чергу зобов'язувався погасити кредит та сплатити за його користування відсотки у розмірі 22,80% річних. Позивач виконав умови кредитного договору та надав відповідачу зазначені грошові кошти у повному обсязі. Заборгованість відповідача перед позивачем в розмірі 25870 грн. 70 коп. виникла у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем [PERSON] умов кредитного договору від 15.04.2008 року, а саме: у зв'язку із порушенням строків сплати платежів в рахунок погашення кредиту та нарахованих відсотків. Таким чином, представник позивача просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості. Представник відповідача [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги не визнала та на обґрунтування своїх заперечень пояснила, що дійсно 15.04.2008 р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачкою [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого ПАТ КБ «Приватбанк» надав відповідачу кредит у сумі 5000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, строк дії якої був визначений до квітня 2011 р. У зв'язку з тим, що зазначений строк відповідно до умов договору є кінцевим строком повного погашення кредиту, представник відповідача просила застосувати до позовних вимог строк позовної давності три роки відповідно до ст. 257 ЦК України та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, оскільки представник позивача звернувся до суду після спливу трирічного строку позовної давності, який минув ще 15.04.2014 р. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 15.04.2008 року укладено договір №б/н, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 5000 грн. 00 коп., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, а відповідач у свою чергу зобов'язувався погасити кредит та сплатити за його користування відсотки у розмірі 22,80% річних. Частиною 1 ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредити) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позивач виконав умови згаданого кредитного договору та надав відповідачу [PERSON] у кредит грошові кошти у сумі 5000 грн. 00 коп. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство встановлює два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлює, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до п.п. 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) вказано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле МОNТН). Таким чином, з вищевикладеного вбачається, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Аналогічна позиція, викладена Верховним Судом України в постанові №6-14 цс від 19.03.2014 року. В судовому засіданні об'єктивно встановлено, що кінцевий строк дії платіжної картки, яка була надана відповідачці становив 15.04.2011 р., що підтвердив в судовому засіданні представник позивача Миронов Д.А. Аналіз наведених обставин та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те, що позивачу про порушення відповідачем його права стало відомо з 15.04.2011 року, а тому трирічний строк для звернення позивача до суду з даним позовом закінчився у квітні 2014 року. Проте, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача лише у листопаді 2015 року. Згідно з вимогами ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed