Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

У липні 2020 року позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - позивач) звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги Банк мотивує тим, що 23 жовтня 2007 року на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, між позивачем АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір б/н. Між тим, відповідач порушила умови договору кредиту, не повертала отриманий кредит своєчасно, не сплачувала кошти (відсотки) за користування ним. В зв`язку із порушенням умов договору, відповідач станом на 22.03.2020 року має заборгованість у розмірі 32144,59 грн., з яких: 17046,44 грн. - тіло кредиту, 6817,00 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 6512,36 грн. - пеня, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 250,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 1518,79 грн. - штраф (процентна складова). Зазначену суму боргу позивач просить стягнути з відповідача у повному обсязі, а також судовий збір. Відповідно до ч. 2 ст. 19 та п. 4 ч. 2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами позовного провадження, яке включає в себе загальне та спрощене провадження. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07 вересня 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. 02 жовтня 2020 року відповідачем через канцелярію суду було подано відзив на позов, в якому позивач просила суд застосувати строки позовної давності та відмовити повністю в задоволенні позовних вимог. Вважає, що даний позов є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Зазначила, що вона не підписувала і не погоджувалася на кредитування відповідного поточного рахунку, підписання заяви про відкриття рахунку та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг без досягнення згоди сторін щодо всіх істотних умов кредитного договору, не може свідчити про існування будь-яких кредитних відносин та зобов`язань між сторонами. Разом з тим, просила врахувати ст. 262 ЦПК України, за змістом якої перебіг трирічного строку давності почався для Банку щонайменше з червня 2016 року, а також те, що між позивачем та відповідачем відсутня домовленість про збільшення строку позовної давності. 12 жовтня 2020 року на електронну адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій сторона позивача просила суд задовольнити позовні вимоги Банку в повному обсязі, оскільки посилання відповідача є необґрунтованими та безпідставними. Представник позивача зазначив, що з виписки по рахунку, вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконувала свої зобов`язання за Договором, тому посилання, що вона не була ознайомлена з умовами кредитування не можуть прийматися судом до уваги. Окрім того, 02 листопада 2020 року, на електронну адресу суду позивачем ще було направлено пояснення щодо позову. 03 листопада 2020 року відповідачем на адресу суду направлено заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач просила суд застосувати строки позовної давності та відмовити повністю в задоволенні позовних вимог. Представник позивача в судове засідання не з`явився, повідомлявся судом вчасно та належним чином. Між тим, разом із позовною заявою подав до суду клопотання в якому просив суд у разі неявки в судове засідання відповідача розглядати справу без участі представника банку. Зазначив, що позовні вимоги підтримує, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилася. До суду надіслала клопотання про розгляд справи за її відсутності за наявними у матеріалах справи документами, просила відмовити в задоволенні позову повністю. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що 23 жовтня 2007 року [PERSON] підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 31). До позовної заяви банк додав Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 30 днів пільгового періоду», в якій між Банком та відповідачем [PERSON] 20 травня 2008 року було погоджено процентну ставку за пенею за користування кредитом та штрафи, що підтверджено її підписом (а.с. 32) Також позивачем до матеріалів справи додано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 33-42). При підписанні заяви від 23 жовтня 2007 року відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання батьківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Таким чином вказана заява відповідає ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договір приєднання є договір, умови якої встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який не може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] було видано по картковому рахунку № [NUMBER] наступні кредитні картки: № [NUMBER] з терміном дії до 10/11 (дата відкриття 23.10.2007), № [NUMBER] з терміном дії до 10/11 (дата відкриття 11.11.2008), № [NUMBER] з терміном дії до 01/16 (дата відкриття 13.03.2012, № [NUMBER] з терміном дії до 03/18 (дата відкриття 20.12.2014), № [NUMBER] з терміном дії до 02/20 (дата відкриття 21.02.2016), № [NUMBER] з терміном дії до 02/20 (дата відкриття 06.06.2016), № [NUMBER] з терміном дії до 03/22 (дата відкриття 27.03.2018) (а.с. 30). З довідки АТ КБ «Приватбанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] , вбачається, що по картковому рахунку № [NUMBER] кредитний ліміт неодноразово змінювався, а саме 20.05.2008 встановлено кредитний ліміт - 700,00 грн.; 03.11.2017 збільшено кредитний ліміт до 15000,00 грн.; 03.06.2018 зменшено кредитний ліміт до 11970,31 грн.; 20.07.2018 кредитний ліміт зменшено до 0,00 грн. (а.с. 29). Як вбачається із матеріалів справи, банк свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачу кредитні кошти відповідно до вказаного вище Кредитного договору. Однак, відповідач порушила умови договору і згідно з наданим Банком розрахунком заборгованості, станом на 22 березня 2020 року [PERSON] має заборгованість у розмірі 32144,59 грн., з яких: 17046,44 грн. - тіло кредиту, 6817,00 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 6512,36 грн. - пеня, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 250,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 1518,79 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.6-16) Окрім того, позивачем до суду надано виписку про рух коштів по рахунку [PERSON] за період з 20.05.2008 року по 01.03.2020 рік, з якої вбачається, що відповідач користувалася такими коштами в повному обсязі. (а.с. 17-28). Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (Кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ст. 610 ЦК України - порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За порушення зобов`язання наступають правові наслідки, передбачені ст.611 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Так, судом достовірно встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовано відповідачем [PERSON] , що отримані та використані останньою кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, у зв`язку із чим Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд. Пред`являючи позов Банк визначив, що з відповідача підлягає стягненню тіло кредиту у розмірі 17046,44 грн., на підтвердження чого надав розрахунок заборгованості та виписку про рух коштів за договором № б/н від 23 жовтня 2007 року (а.с. 2-28). Безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір № б/н від 23 жовтня 2007 року у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним). Разом з тим, з наданої позивачем довідки встановлено, що підписавши анкету-заяву, відповідачу було видано по картковому рахунку № [NUMBER] кредитну картку № [NUMBER] з терміном дії до 03/22. Як вбачається з довідки АТ КБ «Приватбанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] , по картковому рахунку № [NUMBER] , 03 листопада 2017 року був встановлений найбільший кредитний ліміт у розмірі 15000,00 грн. (а.с. 29). Встановлення кредитного ліміту у розмірі 15000,00 грн. підтверджується також Випискою по картковому рахунку. З розрахунку та виписки по картковому рахунку, наданих позивачем вбачається, що відповідач користувалася такими коштами в повному обсязі. Доказів повернення зазначеної суми заборгованості за тілом кредиту за даною кредитною карткою до суду не надано. Заперечуючи проти позову відповідач посилається на те, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом пропущено строк позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 260 ЦК України визначено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] по картковому рахунку № [NUMBER] було видано кредитну картку № [NUMBER] з терміном дії до 03/22 (дата відкриття 27.03.2018), терміном закінчення якої є останній день березня, а саме 31 березня 2022 року. (а.с. 30). Із виписки по картковому рахунку, а також із наданого Банком розрахунку заборгованості за договором б/н від 23 жовтня 2007 року, укладеного між ПриватБанк та клієнтом - [PERSON] (а.с. 6-28) вбачається, що на кредитну картку № [NUMBER] відбувалося поповнення на погашення обов`язкового платежу з картки [NUMBER] , два із останніх платежів [PERSON] , здійснені 31 січня 2019 року на суму 704,26 грн. та 26 лютого 2019 року на суму 1,66 грн.. Як вбачається із відмітки на позовній заяві АТ КБ «Приватбанк», останній звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості 08 липня 2020 року (вхідний номер 7853/20), тобто в межах трирічного строку позовної давності звернення до суду. Таким чином, наявні усі правові підстави для стягнення в примусовому порядку з боржника на користь Банку суми непогашеного тіла кредиту в межах кредитного ліміту в розмірі 15000,00 грн.. Нарахування Банком заборгованості за тілом кредиту в сумі 17046,44 грн. суд вважає необґрунтованим. Щодо стягнення з відповідача [PERSON] нарахованих Банком 6512,36 грн. - пені, а також штрафів відповідно до пункту 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 250,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 1518,79 грн. - штраф, нарахування яких було погоджено між Банком та відповідачем [PERSON] 20 травня 2008 року, слід зазначити наступне. Як зазначалося судом вище, статтею 256 ЦК України визначено поняття позовна давність. Відповідно до ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України визначено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові за наявності про це заяви відповідача, яка, в даному випадку, міститься в матеріалах справи. Так, з наданих позивачем до суду виписки по картковому рахунку та розрахунку заборгованості за договором б/н від 23 жовтня 2007 року, укладеного між ПриватБанк та клієнтом - [PERSON] (а.с. 6-28) вбачається, що на кредитну картку № [NUMBER] відбувалося поповнення на погашення обов`язкового платежу з картки [NUMBER] , два із останніх платежів [PERSON] , здійснені 31 січня 2019 року на суму 704,26 грн. та 26 лютого 2019 року на суму 1,66 грн.. Між тим, АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості 08 липня 2020 року (номер вхідної 7853/20), тобто вже після закінчення спеціального строку позовної давності, визначеного для стягнення неустойки (штрафу, пені), в один рік. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність застосування строку спеціальної позовної давності до вимог позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 6512,36 грн., та штрафів, які визначені п. 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 250,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 1518,79 грн. - штраф., що є підставою для відмови позивачу у даних позовних вимогах. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача відсотків, нарахованих на прострочений кредит на підставі статті 625 ЦК України у розмірі 6817,00 грн. виходячи з розміру простроченої заборгованості за тілом кредиту у сумі 17046,44 грн., слід зазначити наступне. Згідно частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Отже, з наведених норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Між тим, оскільки строк повернення відповідачем грошових коштів не було встановлено в анкеті-заяві від 23 жовтня 2007 року, тому саме з часу звернення банку з вимогою про повернення коштів у відповідача виникає обов`язок щодо виконання грошового зобов`язання. Доказів направлення відповідачеві вимог із встановленим строком виконання зобов`язань матеріали справи не містять, а відтак, підстави для нарахування відсотків, які передбачені ст. 625 ЦК України відсутні. Окрім того, звертаючись до суду з вимогою про стягнення відсотків на підставі ст. 625 ЦК України позивач обґрунтованого розрахунку нарахованих відсотків не надав та не указав період, за який нараховано такі відсотки. З огляду на вказане, суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 6817,00 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором № б/н від 23 жовтня 2007 року в сумі 15000,00 грн.. Окрім того, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір», суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача судовий збір у розмірі 2102 грн. 00 коп..

Outcome: partial