Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

у липні 2011 року [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою про поділ спільного майна подружжя, придбаного під час шлюбу з відповідачем [PERSON], а саме: квартири [ADDRESS]; машиномісця [NUMBER], блок Г, по вул. Ломоносова, буд. 60-А у м. Києві; предметів домашнього вжитку та про визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири [ADDRESS], стягнення грошової компенсації вартості проведеного в останній ремонту в розмірі 40 000,00 грн., а також про розподіл боргових зобов'язань подружжя за кредитною угодою № 11 від 27 березня 2003 року та кредитним договором № 014/1179/74/977 від 22 вересня 2006 року. В ході розгляду справи позивачем неодноразово уточнювались позовні вимоги, проте, остаточно останній просив суд поділити майно, придбане під час шлюбу з [PERSON] та виділити йому й відповідачу у приватну власність по 1/2 частині квартири [ADDRESS] та 1/2 частині машиномісця [NUMBER], блок Г, по вул. Ломоносова, буд. 60-А у м. Києві, а також розділити боргові зобов'язання в сумі 86 452,85 грн. за кредитною угодою № 11 від 27 березня 2003 року та 22 649,68 грн. за кредитним договором № 014/1179/74/977 від 22 вересня 2006 року пропорційно присудженій частці у спільному майні подружжя (т. 2 а.с. 177-180). В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з урахуванням його уточнень та просили суд його задовольнити, виходячи з обставин, викладених в уточненій позовній заяві (т. 2 а.с. 177-180). Відповідач та її представник в ході розгляду справи частково заперечили проти пред'явлених [PERSON] вимог та просили суд задовольнити позов частково, врахувавши при цьому доводи сторони відповідача, викладені в її уточнених запереченнях (т. 2 а.с.235-238). Третя особа - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в ході розгляду справи заперечив проти вимоги позивача щодо розподілу боргових зобов'язань за кредитним договором № 014/1179/74/977 від 22 вересня 2006 року, оскільки це призведе до внесення змін до існуючого договору, на що банк не згоден. У вирішенні питання щодо інших вимог позивача банк покладався на розсуд суду (т. 1 а.с. 60-61). Третя особа - Іпотечний центр в м. Києві та Київській області «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», будучи в установленому законом порядку повідомленою про час та місце розгляду справи, явку свого представника в судове засідання не забезпечила, про причини неявки суд не повідомила. Заслухавши сторін, їх представників, представника ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», які не заперечували проти розгляду справи за відсутності третьої особи - Іпотечного центру в м. Києві та Київській області «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», повідомленого в установленому законом порядку про час та місце проведення судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Так, судом встановлено, що 27 липня 1996 року між сторонами у справі укладено шлюб, який розірвано за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 липня 2011 року (т. 1 а.с. 9, 102). Від даного шлюбу у сторін [INFO] народився син - [PERSON] (т. 1 а.с. 10). Судом також встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі ними було придбано квартиру [ADDRESS], загальною площею 85,1 кв. м, та машиномісце [NUMBER], блок Г, по вул. Ломоносова, буд. 60-А у м. Києві, площею, 20,6 кв. м. При цьому, судом встановлено та не заперечено сторонами у справі, що придбання квартири [ADDRESS] мало місце за рахунок коштів подружжя у розмірі 54 551,00 грн. й 119 761,00 грн., отриманих на придбання вказаної квартири за кредитною угодою № 11 від 27 березня 2003 року, укладеною між відповідачем [PERSON] та третьою особою - Іпотечним центром в м. Києві та Київській області «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», на укладення якої була надана згода позивача (т. 1 а.с. 13-21). Аналогічним чином було придбане й спірне мащиномісце [NUMBER], блок Г, по вул. Ломоносова, буд. 60-А у м. Києві. Як встановлено в ході судового розгляду справи на придбання вказаного майна подружжям [PERSON] було витрачено 3 550,00 доларів США й 9 450,00 доларів США, отриманих на придбання вказаного машиномісця за кредитною договором № 014/1179/74/977 від 22 вересня 2006 року, укладеним між відповідачем [PERSON] та третьою особою - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», на укладення якого була надана згода позивача (т. 1 а.с. 25-34). Як встановлено в ході розгляду справи та вбачається з її матеріалів, право власності на спірне майно зареєстрована за відповідачем - [PERSON] (т. 1 а.с. 11-12, 23-24). Статтею 69 СК України визначено право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права їх спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ч. 1 ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Отже,виходячи з положень вказаних статей, на думку суду, в разі поділу спільного майна подружжя підлягають поділу не тільки речі, але й майнові права та обов'язки, що є об'єктом права їх спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, грошові кошти, отримані одним з подружжя за кредитним договором, укладеним в інтересах сім'ї, слід вважати спільними коштами подружжя. Відповідно, квартира або інше майно, придбане за такі кошти, також є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу також у випадку, коли покупцем квартири формально є лише один з подружжя. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором використане в інтересах сім'ї. Таким чином, дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань за кредитом. Згідно п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Згідно зі ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Виходячи з положень вказаних статей, позивачем були обґрунтовані його вимоги, пред'явлені ним до відповідача [PERSON] (т. 2 а.с. 177-180). Разом з тим, суд не може повністю погодитись з думкою позивача з даного приводу в межах вказаної справи, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, не заперечено сторонами й звернуто увагу суду останніми та вбачається з матеріалів справи, що на момент ухвалення Шевченківським районним судом м. Києва 27 липня 2011 року рішення про розірвання шлюбу між ними, кредитні зобов'язання за кредитною угодою № 11 від 27 березня 2003 року та кредитним договором № 014/1179/74/977 від 22 вересня 2006 року були погашені частково (т. 1 а.с. 22, 62, 117, т. 2 а.с. 113-166, 254). На момент ухвалення зазначеного судового рішення залишок заборгованості за кредитною угодою № 11 від 27 березня 2003 року, як вбачається з матеріалів справи, становив 94 075,85 грн., за кредитним договором № 014/1179/74/977 від 22 вересня 2006 року - 5 230,93 долари США (т. 2 а.с. 113, 132). Отже, на думку суду, частини спірних квартири та машиномісця, за які виплачені 54 551,00 грн. та за кредитною угодою - 25 685,15 грн. (119 761,00 грн. (кредитні кошти) - 94 075,85 грн. (залишок боргу за кредитом) й 3 550,00 доларів США та за кредитним договором 4 219,07 доларів США (9 450,00 доларів США (кредитні кошти) - 5 230,93 доларів США (залишок боргу за кредитом) відповідно, і є спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу. Як встановлено в ході розгляду справи, не заперечувалось ані сторонами у справі, ані третіми особами, заборгованість за вказаними вище кредитними договорами відсутня, погашення останньої здійснюється своєчасно та в повному обсязі стороною договорів - відповідачем [PERSON] З боку позивача, як того вимагає ст. 60 ЦПК України, на підтвердження того, що ним після 27 липня 2011 року здійснюється погашення заборгованості за кредитними договорами, в розпорядження суду не надано. На обґрунтування своєї позиції з даного приводу стороною позивача, визначені ст. 27 ЦПК України щодо подання доказів, заявлення клопотань тощо, які роз'яснювалися судом, не було витребувано відповідно до правил ст. 137 ЦПК України доказів, необхідних для обґрунтування останньої. Тому, оскільки суд вважає встановленим, що виплата залишків кредиту провадиться відповідачем, враховуючи позицію третьої особи, яка заперечувала проти подальшої сплати кредиту колишнім подружжям у рівних частках та переукладання кредитного договору, приходить до висновку про те, що саме відповідачу [PERSON] і належить право власності на решту спірного майна, за яке провадиться виплата відповідачем і яке, на думку суду, вже не може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя. Виходячи з цього, на думку суду, не підлягають задоволенню вимоги позивача про розподіл боргових зобов'язань в сумі 86 452,85 грн. за кредитною угодою № 11 від 27 березня 2003 року та 22 649,68 грн. за кредитним договором № 014/1179/74/977 від 22 вересня 2006 року пропорційно присудженій частці у спільному майні подружжя, оскільки останнє є недоцільним через відсутність відповідальності за виконання кредитного договору з боку позивача та необхідності зміни сторони договору. До того ж, обґрунтування вказаної вимоги є недоведеним з боку позивача, як того вимагає ст. 60 ЦПК України. При цьому, судом не приймаються до уваги твердження сторони відповідача з даного приводу про те, що при поділі майна борги подружжя враховуються, а не підлягають поділу, як таке, що зроблене з неправильним тлумаченням і розумінням ч. 4 ст. 65 СК України. З огляду на викладе, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст. 11 ЦПК України, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог [PERSON] та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за останнім право власності на наступне майно: 23/100 частки квартири [ADDRESS], загальною площею 85,10 кв. м, житловою площею 19,57 кв. м; 3/10 частки машиномісця [NUMBER], блок Г, площею 20,6 кв. м, розташованого в підземній автостоянці в будинку № 60-А по вул. Ломоносова в м. Києві; за [PERSON] - 77/100 частки квартири [ADDRESS], загальною площею 85,10 кв. м, житловою площею 50,30 кв. м; 7/10 частки машиномісця [NUMBER], блок Г, площею 20,6 кв. м, розташованого в підземній автостоянці в будинку № 60-А по вул. Ломоносова в м. Києві, а в решті позовних вимог - відмовити. При цьому суд не погоджується з проведеними стороною відповідача розрахунком, не ставлячи під сумнів його складові, проте, критично ставлячись безпосередньо до його формули. На думку суду, проведені розрахунки мають виглядати наступним чином. З приводу квартири [ADDRESS] у м. Києві: ЧП (частина позивача) = В2 (1/2 від суми сплачених коштів, що є спільною сумісно власністю) * 100/ В1 (загальна сума вартості), при цьому В1 дорівнює 174 312,00 грн. (54 551,00 грн. + 119 761,00 грн.), В2 дорівнює 40 118,08 грн. (27 275,5 грн. (1/2 від 54 551,00 грн.) + 12 842,58 грн. (1/2 від 119 761,00 грн. - 94 075, 85 грн.). Приймаючи до уваги зазначені дані, частина позивача дорівнює 23/100, що, враховуючи загальну площу спірної квартири - 85,1 кв. м (т. 1 а.с. 11), становить 19,57 кв. м (85,1/100 * 23, розрахунок частини від цілого). Аналогічним чином, на думку суду, має бути проведений розрахунок й частини відповідача у справі: ЧВ (частина відповідача) = (27 275,5 грн. (1/2 від 54 551,00 грн.) + 12 842,58 грн. (1/2 від 119 761,00 грн. - 94 075, 85 грн.) + 94 075, 85 грн. (залишок заборгованості) * 100/ 174 312,00 грн. = 77/100, що дорівнює 65,53 кв. м (85,1/100 * 77, розрахунок частини від цілого). Виходячи з принципу проведення вказаних розрахунків, частина позивача щодо машиномісця [NUMBER], блок Г, площею 20,6 кв. м, розташованого в підземній автостоянці в будинку № 60-А по вул. Ломоносова в м. Києві, дорівнює 3/10 (3 884,54 долари США (1 775,00 доларів США (1/2 від 3 550,00 доларів США) + 2 109,54 долари США (1/2 від 4 219,93 доларів США (9 450,00 доларів США - 5 230,93 доларів США) * 100/13 000,00 доларів США (загальна вартість машиномісця: 3 550,00 доларів США + 9 450,00 доларів США), частина відповідача - 7/10 (1 775,00 долари США + 2 109,54 долари США + 5 230,93 долари США * 100/ 13 000,00 долари США). Питання судових витрат слід вирішити відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного, ст. ст. 60, 61, 65, 69, 0, 71 СК України, ст. 190 ЦК України, п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,

Outcome: partial