Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-21 00:00:00

У липні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Індустріальний районний у місті Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про оспорювання батьківства та виключення з актового запису відомостей про батьківство. Позов мотивовано тим, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з 2007 року до 2018 року. [INFO] відповідач народила сина [PERSON] та зареєструвала його народження. Батьком народженої дитини було записано позивача. Позивач зазначив, що після припинення відносин, відповідач не однократно зазначала, що він не є біологічним батьком дитини. У зв`язку з чим, просив виключити відомості про його батьківство з актового запису № 11 від 11 січня 2010 року у Індустріальному районному у місті Дніпрі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській областіпро народження [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Зазначила, що дійсно після припинення шлюбних відносин та під час сварок, відповідач зазначає, що позивач не є біологічним батьком [PERSON] . Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час і місце розгляду була повідомлена належним чином, направили на адресу суду заяву, в якій просила справу слухати у її відсутність, проти позовних вимог не заперечувала. Суд, вислухавши думку представника позивач, дослідивши письмові докази по справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , у свідоцтві про народження якого батьками вказані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серія [NUMBER] . Відповідно до ст. 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Згідно з ст. 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 126 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Положеннями статей 1, 2, 18, 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що внесення змін до актового запису цивільного стану, в тому числі про народження дитини, проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що предметом доказування у справах про оспорювання батьківства є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року). За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідач подала до суду заяву, згідно якої підтвердила, що позивач не є батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] . Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визнання відповідачем позовних вимог в даному випадку не може бути визнане судом допустимими доказами у справі про оспорювання батьківства. З урахуванням предмету доказування в даній категорії справ, неподання позивачем належних доказів про відсутність кровного споріднення батька з дитиною, суд не знаходить достатніх законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позову виключно у зв`язку з визнанням позову відповідачем. При цьому суд також враховує, що визнання позову відповідачем, без наявності належних доказів, порушує права дитини знати своїх батьків і право на їх піклування, що закріплено в ст. 7 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту того, що він не є батьком [PERSON] [INFO] , а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed