Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-22 00:00:00

У липні 2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про зняття арешту з майна. Просив суд зняти арешт майна, накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії 1173/11 від 09 листопада 2009 року, виданої Відділом державної виконавчої служби Києво-Святошинського управління юстиції. Свої вимоги обґрунтував тим, що на виконанні у ВДВС Києво-Святошинського РУЮ перебувало виконавче провадження №15576510 з виконання постанови №АІ068333 виданої 10.02.2009 ВДАІ про стягнення з нього штрафу у розмірі 520,00 грн. Виконавчий документ повернуто стягувачу 27.11.2009 року на підставі п.2 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження». В рамках вищезазначеного виконавчого провадження було винесено постанову про арешт майна боржника. Він звернувся до відділу ДВС із заявою про скасування спірної постанови та зняття арешту з майна, що належить йому. Проте відповідач повідомив, що у зв'язку із закінченням виконавчого провадження вчинення дій, пов'язаних із звільненням майна з-під арешту, є неможливим. На теперішній час через існування зазначеної заборони він позбавлений можливості на свій розсуд розпоряджатися своїм нерухомим майном, тому цілком правомірно вважає, що порушуються його права, як власника нерухомості та даний арешт на сьогоднішній день є безпідставним. На підставі викладеного вважає, що арешт накладений на його майно безпідставно, у зв'язку із чим змушений звернутись до суду із позовом. Просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.07.2018 року відкрито загальне позовне провадження та розпочато підготовче провадження. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.10.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За відсутності заперечень позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, знаходить що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, перевіривши матеріали справи, та зібранні в ній докази, знаходить, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на майно встановлено, що на майно [PERSON] накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії 1173/11 від 09 листопада 2009 року, виданої Відділом державної виконавчої служби Києво-Святошинського управління юстиції. Вищевказаний арешт зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 01.12.2009 року реєстратором Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Євко В.В. за №8689897. 25 квітня 2018 року [PERSON] звернувся до начальника Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Шевченка С.П. із заявою про зняття арешту, накладеного постановою 1173/11 від 09.11.2009 року. Листом начальника Києво-С вятошинського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Київській області Шевченка С.П. №6510 від 11.05.2018 року повідомлено, що на виконанні у ВДВС Києво-Святошинського РУЮ перебувало виконавче провадження №15576510 з виконання постанови №АІ068333 виданої 10.02.2009 ВДАІ про стягнення з нього штрафу у розмірі 520,00 грн. Виконавчий документ повернуто стягувачу 27.11.2009 року на підставі п.2 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження». Окрім того, роз'яснено, що у зв'язку із закінченням виконавчого провадження вчинення дій, пов'язаних із звільненням майна з-під арешту, є неможливим. Згідно довідки, виданої [PERSON], вбачається, що згідно обліково-реєстраційних даних НАІС РСЦ та ІІПС АРМОР МВС України в період з 01.06.2013 року по 12.09.2018 року серед позбавлених права керування транспортними засобами не значиться, заборгованості по сплаті штрафних санкцій не має, учасником ДТП не був. Статтею 41 Конституції України, встановлено, що право власності є не порушним і ніхто не може бути його протиправно позбавлений. Стаття 317 ЦК України передбачає, власникові належать права володіння, користування та розпоряджанням своїм майном. Згідно ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції статті, чинної на час виникнення спірних правовідносин) у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника. За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, вказаної у частині другій цієї статті, для її пред'явлення до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження для зняття арешту з майна. Однак, всупереч вимогам вищезазначеної статті, державний виконавець не вчинив дій, передбачених даною статтею. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 24 Постанови № 4 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно, зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тому аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає що позовні вимоги є обґрунтованими та такими що підлягають до задоволення. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 15, 16, 321, 386, 391 ЦК України, Закону України «Про виконавче провадження», та

Outcome: approved