Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

У липні 2020 року представник позивача адвокат Семенька В.М. звернувся до суду з даним позовом до відповідача, в якому просив визнати її такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] (далі Будинок). В обґрунтування позову зазначає, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок по [ADDRESS] у якому зареєстрована [PERSON] - тітка позивача. Однак відповідач фактично не проживає у Будинку більше 5 років. Станом на день подачі позову відповідач комунальні платежі не сплачує, участі в утриманні [PERSON] не бере, особистих речей в ньому не має, проте, оскільки місце проживання чи перебування останньої невідоме (фактично проживає в одній з країн Європейського Союзу), виникла необхідність у зверненні до суду з вказаним позовом, адже факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне володіння, користування та розпорядження майном. Сторони в судове засідання не прибули. Представник позивача в заяві до суду просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити з вказаних підстав. Відповідач в судове засідання повторно не прибула, про час і місце судового розгляду була повідомлена вчасно та належним чином, відповідно до вимог ст.128 ЦПК України. Про причини неявки до суду не повідомила, заперечення проти позову не подала, а тому суд, за згодою позивача, вважає за можливе ухвалити рішення заочно на підставі наявних доказів у справі, без фіксації судового процесу звукозаписувальним технічним засобом на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.05.2020 позивач є власницею Будинку, що підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на Будинок за [PERSON] від 22.05.2020. Відповідно до інформаційної довідки з Відділу ведення реєстру територіальної громади ЦНАП від 02.07.2020 у Будинку зареєстрована [PERSON] , відповідач по справі, вказані відомості підтверджено також відповіддю на запит суду від 13.07.2020 та копією будинкової книги. Актом обстеження депутата Новоград-Волинської міської ради сьомого скликання Журбенко О.І. від 22.06.2020 встановлено, що [PERSON] за місцем реєстрації у Будинку більше 5 років фактично не проживає, що підтверджують сусіди: [PERSON] та [PERSON] . Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Права власника жилого будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно ч.5 ст.406 ЦК України сервітут (право користування чужим майном) припиняється у разі його невикористання протягом трьох років підряд. Як вбачається\~з матеріалів\~справи і\~встановлено в\~судовому засіданні,\~Будинок належить\~позивачу,\~відповідач не\~проживає в\~ньому без\~поважних причин\~понад 3\~роки,\~однак продовжує\~перебувати на\~реєстраційному обліку\~за вищезазначеною\~адресою,\~чим порушує\~права позивача,\~як власниці,\~в тому\~числі,\~можливості на\~свій розсуд\~вільно користуватися\~та розпоряджатися\~своїммайном. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню. Відповідно до\~п.1\~ч.2\~ст.141\~ЦПК України\~ з відповідача також належить стягнути судовий збір, понесений позивачем при подачі позову.

Outcome: approved