Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

У липні 2017 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому з урахуванням уточнень просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України у супроводі матері [PERSON], [INFO] без згоди і супроводу батька дитини - [PERSON], [INFO] до Республіка Грузія, а саме, з 01 березня 2018 року по 01 вересня 2018 року неповнолітнім: - [PERSON], [INFO]; - [PERSON], [INFO]; - [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позову зазначила, що вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають трьох неповнолітніх дітей. З самого початку сімейне життя в них не склалось, через постійні суперечки та претензії з боку чоловіка вона була змушена в березні 2007 року, на останньому місяці вагітності, переїхати до батьків у Грузію, де після народження сина [PERSON] проживала до 2013 року. В листопаді 2013 року відповідач запропонував їй повернутись до м. Києва і жити з ним разом. Прагнучи зберегти шлюб та сподіваючись на свідоме батьківство відповідача, позивач погодилась на його пропозицію і повернулась в Україну. Нажаль її сподівання були невиправданими. Відповідач не мав постійного місця роботи та джерел доходу, вчиняв психологічне насильство, жорстко обмежував її в прийнятті самостійних рішень, диктував свої правила. Щодня вона з трьома дітьми була вимушена перебувати на кухні однокімнатної квартири і не турбувати чоловіка, якщо він хотів відпочити. Останнім часом вона постійно стала потерпати від жорстокого побиття, внаслідок якого були зламані ребра та отримані чисельні гематоми на тілі, все це відбувалось на очах дітей. Спеціалісти Центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Печерської районної в м. Києві державної адміністрації допомогли отримати притулок в Київському міському центрі соціально-психологічної допомоги, де вона з дітьми, перебуває з березня 2017 року по теперішній час, як постраждалі від домашнього насильства. 07.07.2017 позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. На сьогоднішній день умови для гармонійного розвитку своїх дітей вона може забезпечити за допомогою ресурсів сім'ї своїх батьків на території Грузії, за адресою їх постійного проживання. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Представник Печерської районної у м. Києві державної адміністрації в особі Служби у справах дітей в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, до суду була подана заява про розгляд справи за відсутності їхнього представника. Суд, заслухавши сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 05.07.2006 між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Солом'янського РУЮ у м. Києві, про що зроблено відповідний актовий запис № 963 (а.с.9). Від шлюбу сторони мають трьох синів: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO] (а.с.11-14). Відповідно до довідки Київського міського центру соціально-психологічної допомоги від 06.07.2017 № 53, позивач та її неповнолітні діти з 02.03.2017 є клієнтами Київського міського центру соціально-психологічної допомоги з наданням тимчасового притулку. Відповідно до листа Служби у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 13.11.2017 № 105/78-937, 22.03.2017 слідчим відділу поліції Печерського УП ГУНП м. Києва Делею О.О., зі згоди матері [PERSON], в присутності практичного психолога Печерського Печерського РЦСССДМ [PERSON] було проведено опитування малолітньої [PERSON], 2007 р.н. При опутуванні з'ясовано факт побиття батьком [PERSON] матері [PERSON] Свідками цього факту були діти. Зі слів старшого сина, батько неодноразово принижував матір в присутності дітей, висловлював погрози про наміри залишити дітей без матері. Такі погрози негативно впливають на психоемоційний стан дітей, дестабілізують його, сприяють можливому розвитку психічних розладів та унеможливлюють розвиток дітей. Спираючись на викладені факти можна стверджувати про наявність ознак насильства в сім'ї, зокрема у дітей психологічного насильства. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 60 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території країни, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батькам, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з статтею 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Згідно з пунктом 3 ч. 2 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Виходячи зі змісту частини 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України». Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27.02.1991 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Крім того, ст. 1 ч. 3 Конвенції прав дитини від 20.11.1989, встановлено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Судом встановлено, що сторони не можуть узгодити питання виїзду за кордон їхніх спільних дітей, які потребують належних умов проживання та спокійної врівноваженої психоемоційної атмосфери їх виховання, у зв'язку із некоректною поведінкою батька та застосуванням ним насильства у сім'ї, а тому суд вважає вимоги позивача обґрунтованим та такими, що не суперечать інтересам дітей, а лише сприяють забезпеченню їх оздоровлення (відпочинку) та гармонійного, духовного та морального розвитку, відтак позов підлягає задоволенню. Суд вважає, доведеним, що баланс інтересів батька та законних та обґрунтованих інтересів неповнолітньої дитини буде дотримано у разі дозволу судом на виїзд дитини за межі України для оздоровлення (відпочинку). Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.

Outcome: approved