Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Колбе Форест Індастрі», Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації (далі по тексту - відповідачі), третя особа: ЗЕЛЕНО ХОЛДІНГС ЛІМІТЕД про визнання трудових відносин припиненими та зобов`язання вчинення реєстраційних дій. Позовні вимоги мотивовані тим, що 24.01.2018 року позивач була призначена на посаду в.о. директора ТОВ «Колбе Форест Індастрі». 01.06.2021 року позивачем було направлено заяву про звільнення за власним бажанням у порядку ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України з супровідним листом на адресу засновників та ТОВ «Колбе Форест Індастрі», з проханням вирішити питання щодо звільнення позивача з посади в.о. директора ТОВ «Колбе Форест Індастрі». Однак, на день подачі позовної заяви позивач не отримала жодного поштового відправлення, а також не отримав відповіді від учасника (засновника) ТОВ «Колбе Форест Індастрі» про прийняття рішення про звільнення її з посади в.о. директора. В зв`язку з небажанням працювати на посаді директора в.о. ТОВ «Колбе Форест Індастрі» та порушення законодавства про працю, позивач вирішила звернутися за захистом свого порушеного права до суду. Ухвалою від 19.07.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву у відповідності до ст. 274 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що копію ухвали про відкриття провадження у справі та позовну заяву відповідачу 1 направлено рекомендованим листом, проте на адресу суду повернувся конверт з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». Крім того, з матеріалів справи вбачається, що копію ухвали про відкриття провадження у справі та позовна заява з додатками направлена судом на адресу місцезнаходження відповідача 2 та була отримана ним, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, що міститься в матеріалах справи. Разом з тим, у встановлений в ухвалі строк відповідачі відзив на позовну заяву до суду не подали. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, згідно наказу №2 від 23 січня 2018 року [PERSON] призначена на посаду в. о. директора ТОВ «Колбе Форест Індастрі» на підставі протоколу загальних зборів учасників № 1 від 23.01.2018 року. Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб,фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, керівником ТОВ «Колбе Форест Індастрі» є [PERSON] . 01.06.2021 року [PERSON] направила на адресу засновників та ТОВ «Колбе Форест Індастрі» заяву про звільнення її з посади в.о. директора за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП . Однак, ТОВ «Колбе Форест Індастрі» проігнорували заяву [PERSON] , не надавши жодних пояснень та відповіді на заяву. Згідно з частини другої статті 8 Конституції України передбачено, що звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян, на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. З наведених приписів чинного законодавства вбачається, що елементом конституційного права особи на працю - є й право бути звільненим. За змістом статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Відповідно до трудового законодавства України, керівник товариства (директор), як будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган про таке звільнення письмово за два тижні. Разом з тим. особливість звільнення директора полягає в тому, що воно відбувається за рішенням загальних зборів учасників підприємства. У випадку відсутності рішення загальних зборів учасників товариства про звільнення керівника, керівнику із метою захисту свої[ прав надано можливість звернутися до суду із вимогою про визнання трудових відносин припиненими. Отже, на підставі викладеного, з урахуванням порушення права позивача на звільнення у зв`язку з залишення заяви позивача поза увагою, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання припиненими трудових відносин між ТОВ «Колбе Форест Індастрі» та в.о. директором [PERSON] , у зв`язку зі звільненням останньої з посади директора за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України підлягають задоволенню. Що стосується заявлених позивачем позовних вимог до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про зобов`язання внести зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, шляхом виключення відомостей про позивача як керівника (директора) ТОВ «Колбе Форест Індастрі», суд вважає їх такими, що задоволенню не підлягають, з наступних підстав. Стаття 19 Конституції передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Порядок державної реєстрація змін до відомостей та інших реєстраційних дій про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань проводиться в порядку встановленому ст.25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», зокрема пунктом 2 частини 1 передбачено, що державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному реєстрі, а також що надійшли в електронній формі від суду або державної виконавчої служби відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Пунктом 3 Частини 5 зазначеної вище статті передбачено, що суб`єкт державної реєстрації не пізніше наступного робочого дня з дати отримання судового рішення, передбаченого пунктом 2 частини 1 цієї статті проводить відповідну реєстраційну дію шляхом внесення запису до Єдиного державного реєстру. На підставі викладеного, суд приходить до переконання. що на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, суб`єкт державної реєстрації вносить зміни відомостей в Єдиному реєстрі щодо виключення запису керівника відповідного товариства. Суд не вправі втручатися у діяльність органу державної реєстраційної служби, зобов`язуючи його вносити будь-які відомості до єдиного державного реєстру, що буде порушенням дискреційних повноважень цього органу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позовні вимоги задоволені частково, з відповідача 1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн. З приводу витрат на правову допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 вказано, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Разом з тим, в матеріалах справи відсутній договір про надання правової допомоги та документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення на користь [PERSON] витрат на правничу допомогу у сумі 2000,00 грн. На підставі викладеного, ст. 21,22 КЗпП України,

Outcome: partial