Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

У липні 2016 р. [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що 19.01.2010 р. між ним та [PERSON] і [PERSON] було укладено договір довічного утримання, за умовами якого позивач передав у власність відповідачам [ADDRESS]. Як вказує позивач, у відповідності до п. 7 договору довічного утримання, матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке одноразово має надаватись набувачами [PERSON] встановлено у розмірі 10000 грн. та щомісячно, починаючи з лютого місяця 2010 р. у сумі 2000 грн. у період з 1 по 1 наступного місяця. Виплата грошового утримання відбуватиметься шляхом перерахування на рахунок відчужувача, відкритий у КБ «Приватбанк». При цьому у відповідності до п. 7.1 договору довічного утримання, оцінка матеріального забезпечення, передбачена цим договором підлягає індексації в порядку встановленому законом. Відповідно до п. 8 договору довічного утримання, утримання (догляд) визначається у вигляді: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі; надання побутових послуг; оплата квартири, комунальних послуг, послуг зв'язку, телефону, кабельного телебачення, електроенергії; забезпечення продуктами харчування; забезпечення належними лікувальними засобами. Позивач зазначає, що договір довічного утримання було укладено у зв'язку з тим, що він є одинокою, хворою людиною похилого віку та потребує сторонньої допомоги. Зазначає, що після укладення договору довічного утримання відповідачі майже не здійснювали оплату матеріального забезпечення на рахунок позивача та з березня 2016 р. перерахування коштів на користь позивача з боку відповідачів за договором довічного утримання припинились. Протягом всього часу дії договору довічного утримання відповідачі до позивача не навідувалися, не забезпечували його їжею та ліками. Позивач за свої кошти забезпечує себе ліками, продуктами харчування та оплачує комунальні послуги. Також позивач зазначає, що відповідачі жодного разу не сплачували передбачену п. 7.1 договору довічного утримання суму індексації матеріального забезпечення, незважаючи на те, що останнім часом відбулось значне підвищення рівня цін на предмет життєвої необхідності та зростання інфляції. Позивач намагався вийти на зв'язок з відповідачами є марними, оскільки на його телефонні дзвінки вони не відповідають та взагалі жодного разу не поцікавилися станом його здоров'я, хоча позивач терміново потребує надання побутових послуг після лікування туберкульозу кісток та інсульту. Тому посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд розірвати договір довічного утримання, укладений 19.01.2010 р. між [PERSON] та [PERSON] та [PERSON]; застосувати наслідки розірвання договору довічного утримання: повернути [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] та визнати за ним право власності на вказану квартиру; скасувати обтяження на нерухоме майно за договором довічного утримання від 19.01.2010 р. № 16, а саме на квартиру за адресою: [ADDRESS]. Представник позивача в судове засідання з'явилась та підтримала даний позов уточнивши прохальну частину щодо нумерації договору довічного утримання від 19.01.2010 р. замість «№ 16» на «№ 46», а в іншій частині залишила без змін. Відповідач [PERSON] та відповідач [PERSON] у судове засідання так і не з'явились, належним чином були повідомлені. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідка [PERSON] та дослідивши письмові докази по справі, встановив наступне. Як з'ясував суд, дійсно 19.01.2010 р. між [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №45 (а.с. 4-5). За умовами договору довічного утримання передав у власність відповідачам [ADDRESS]. Дана квартира складається з однієї кімнати загальною площею 32, 00 кв.м., жилою площею - 18,60 кв.м. У відповідності до п. 7 договору довічного утримання, матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке одноразово має надаватись набувачами [PERSON] встановлено у розмірі 10000 грн. та щомісячно, починаючи з лютого місяця 2010 р. у сумі 2000 грн. у період з 1 по 1 число наступного місяця. Виплата грошового утримання відбуватиметься шляхом перерахування на рахунок відчужувача, відкритий у КБ «Приватбанк». Як з'ясовано судом, у відповідності до п. 7.1 договору довічного утримання, оцінка матеріального забезпечення, передбачена цим договором підлягає індексації в порядку встановленому законом. Відповідно до п. 8 договору довічного утримання, утримання (догляд) визначається у вигляді: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі; надання побутових послуг; оплата квартири, комунальних послуг, послуг зв'язку, телефону, кабельного телебачення, електроенергії; забезпечення продуктами харчування; забезпечення належними лікувальними засобами. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу України. У відповідності до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. При цьому з 19.08.2015 р. по 30.05.2016 р. [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в Київській міській туберкульозній лікарні № 2 з приводу туберкульозу хребта, що підтверджується довідкою № 34 від 31.05.2016 р. (а.с. 52). За життя позивача недієздатним чи обмежено дієздатним визнаний не був. Відповідно ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Як вбачається з матеріалів справи, договір довічного утримання було укладено у зв'язку з тим, що він є одинокою, хворою людиною похилого віку та потребує сторонньої допомоги. Зазначає, що після укладення договору довічного утримання відповідачі майже не здійснювали оплату матеріального забезпечення на рахунок позивача та з березня 2016 р. перерахування коштів на користь позивача з боку відповідачів за договором довічного утримання припинились. Протягом всього часу дії договору довічного утримання відповідачі до позивача не навідувалися, не забезпечували його їжею та ліками. Позивач за свої кошти забезпечує себе ліками, продуктами харчування та оплачує комунальні послуги. Свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердив той факт, що позивачем відповідачі останнім часом не займались та не утримували, і йому було відомо, що останній хворий на туберкульоз. Як роз'яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9, правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). У відповідності до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно ст. 745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. У відповідності до ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. Згідно до ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У відповідності до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Тому враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, щодо задоволення позову [PERSON] у повному об'ємі щодо розірвання договору довічного утримання від 19.01.2010 р. та повернення майна позивачу із визнанням йог оправа власності на [ADDRESS] із скасуванням обтяження на дану квартиру.

Outcome: approved