Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-18 00:00:00

У липні 2018 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом та, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 09.02.2011 року по 01.08.2018 року та компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. В обґрунтування позову зазначає, що з 15.05.2009 року він був прийнятий на роботу у КВКП Городницької селищної ради на посаду оператора КНС по 3 розряду. 31.12.2009 року звільнений із займаної посади згідно ст. 38 КЗпП України. На день звільнення відповідач не провів з ним розрахунок. Оскільки відповідач з дня його звільнення та наданий час не сплатив заборгованість по заробітній платі, чим порушив вимоги ст. 116 КЗпП, просить суд стягнути з відповідача також середній заробіток за час затримки розрахунку та компенсацію за дні невикористаної відпустки. З метою захисту своїх прав змушений звернутись до суду. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити повністю. Представник відповідача в судове засідання не прибув. До суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій просили відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього розрахунку за час затримки розрахунку при звільненні у звязку з пропуском строку звернення до суду. А у задоволенні вимог про стягнення компенсації за всі дні невикористаної відпустки відмовити за недоведеністю. Представник третьої особи в судове засідання не прибув. Заяв, клопотань до суду не надійшло. Заслухавши пояснення позивача, його представника, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, зясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно копій трудової книжки [PERSON] 15.05.2009 року був прийнятий на роботу у КВКП Городницької селищної ради на посаду оператора КНС по 3 розряду та 31.12.2009 року звільнений із займаної посади згідно ст. 38 КЗпП України (а.с. 3). Заочним рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду № 2-559/10 від 02.02.2010 року стягнуто з КВКП Городницької селищної ради на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за травень-листопад 2009 року у розмірі 6026,99 грн. (а.с. 6-7). Також рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду № 2-100/11 від 09.02.2011 року стягнуто на користь позивача заборгованість по заробітній платі за грудень 2009 року у розмірі 937,38 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 13\~351,40 грн. (за період з 01.01.2010 року до 09.02.2011 року). Також у рішенні обраховано розмір середньоденного заробітку [PERSON] у розмірі 48,20 грн. (а.с. 8-9). Вказані рішення набрали законної сили та встановлені ними обставини не підлягають доказуванню відповідно до положень ч.4 ст. 82 ЦПК України. Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника чи уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір відповідно до вимог ст. 117 КЗпП підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.\~ Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» і Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100. У рішенні № 2-100/11 від 09.02.2011 року, що набрало законної сили, встановлено, що розмір середньоденного заробітку [PERSON] складає 48,20 грн. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що належні позивачу як звільненому працівникові суми не були виплачені і на момент розгляду справи з вини працедавця, тому підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Одночасно суд звертає увагу на той факт, що відповідач з 15.12.2014 року перебуває у стані ліквідації та те, що з питаннями про виплату належних йому сум до відповідача [PERSON] звертався і у липні 2012 року і у грудні 2013 році, а до суду звернувся лише у липні 2018 року, тому суд обраховує середній заробіток пропорційно до порушень прав позивача. Так за період з 09.02.2011 року по 15.12.2014 року є 966 робочих днів, однак суд визначає середній заробіток пропорційно до порушень прав позивача у розмірі 25 000 грн. Заперечення відповідача, що позивачем пропущено строки звернення до суду для вирішення трудового спору, визначені частиною 1 ст. 233 КЗпП України, суд вважає безпідставними, оскільки частиною 2 вказаної статті чітко регламентовано, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Обовязок працедавця виплатити працівнику середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є гарантією, прописаною у законодавстві України про оплату праці, тому трактування вказаної статті відповідачем суд вважає безпідставним звуженням прав працівника. Одночасно суд погоджується з позицією відповідача, що [PERSON] не надав доказів, що на момент звільнення з КВКП Городницької селищної ради він мав невикористані дні відпустки. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В матеріалах справи відсутні будь-які відомості про кількість днів невикористаної відпустки та взагалі про їх наявність, тому у задоволенні вказаної частини позовних вимог слід відмовити за недоведеністю. Отже, підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial