Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

У липні 2014року [PERSON] звернулася до ТОВ «Майстер-Буд-Південь» із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що 25.12.2013 року вона була прийнята на роботу до відповідача на посаду головного бухгалтера із заробітною платою 2 200 гривень, про що між ними було укладено трудовий договір №25/12-13 зі строком дії до 25 березня 2014 року. У зв'язку із закінченням строку дії трудового договору 25 березня 2014 року вона була звільнена з підприємства за пунктом 2 ст. 36 КЗпП України. Всупереч нормам ст.ст. 47, 116 КЗпП України відповідач в день звільнення не провів повний розрахунок із нею, а тільки через два місяці - 21 травня 2014 року відповідач виплатив заробітну плату в сумі 2 448,42 грн. Сума середнього заробітку, яку позивачка нараховує відповідно до статті 117 КЗпП України, склала за період з 25.05.2014 року по 30.04.2014 року - 5000 грн. та за період з 01.05.2014 року по 21.05.2014 року - 5000 грн. Всього просить стягнути 10000 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені. Також вказує, що внаслідок тривалого порушення виплати заробітної плати, важкого матеріального становища, спричинення сильних душевних хвилювань їй була завдана моральна шкода, розмір якої оцінює в 10000 гривень та просить стягнути її з відповідача. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги повністю підтримала з підстав, заявлених в позові. Представник Відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення. Пояснив, що позивачка з 25 грудня 2013 року була прийнята на роботу до ТОВ «Майстер-Буд-Південь» на посаду головного бухгалтера, про що було укладено трудовий договір та підписана посадова інструкція, в яких встановлено перелік посадових обов'язків головного бухгалтера, зокрема обов'язок з контролю за своєчасністю та правильністю розрахунків по заробітній платі з працівниками підприємства. У зв'язку із цим на позивачку було покладено обов'язок розрахунку по заробітній платі, тому вона мала повне право та зобов'язана була в момент свого звільнення самостійно здійснити собі розрахунок по заробітній платі, як це було передбачено її посадовою інструкцією та трудовим договором. Позивачка не виконала покладених на неї обов'язків та не здійснила розрахунок, чим порушила свою посадову інструкцію та положення КЗпП України, хоча в день звільнення на підприємстві відповідача була достатня кількість грошових коштів для виплати їй заробітної плати в повному обсязі. Всю відповідальність за несвоєчасну виплату заробітної плати покладає на позивачку. Також не визнає спричинення моральної шкоди позивачці, оскільки вказує про відсутність своєї вини в затримці розрахунку. Просив у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши сторони, свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 грудня 2013 року позивачка була прийнята на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Майстер-Буд-Південь» на посаду головного бухгалтера за строковим трудовим договором зі строком дії до 25 березня 2014 року, що підтверджується записом у трудовій книжці позивачки та укладеним сторонами трудовим договором №25/12-13 від 25 грудня 2013 року. Вказаним договором [PERSON] був встановлений посадовий оклад в сумі 2000 грн. За період роботи позивачки їй нараховувалась та виплачувалась заробітна платня. 25 березня 2014 року позивачка була звільнена з підприємства відповідача у зв'язку із закінченням терміну строкового договору згідно п.2 ст. 36 КЗпП України. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно виписки за картковим рахунком [PERSON] остаточний розрахунок із позивачкою був проведений відповідачем лише 21 травня 2014 року та позивачці виплачено 2 448,42 грн. заробітної плати, тобто з порушеннями передбачених законом строків розрахунків з працівником при його звільненні. Дата остаточного розрахунку при звільненні визнана сторонами та ніким не оспорюється. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Суд, надаючи оцінку доводам відповідача, про відсутність його вини в затримці розрахунку при звільнені та перекладання провини безпосередньо на позивачку, зазначає наступне. Згідно ст. 97 Цивільного кодексу України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч.1 ст. 99 ЦК України загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Крім того, згідно пунктів 1.2., 2.1. посадової інструкції генерального директора, затвердженої наказом генерального директора ТОВ «Майстер-Буд-Південь», генеральний директор є першим керівником підприємства. До обов'язків Генерального директора, зокрема, відноситься забезпечення виконання підприємством всіх обов'язків за трудовим договором, а також забезпечення дотримання законності в діяльності підприємства. Генеральний директор підприємства не звільняється від відповідальності, якщо дії, які потягли відповідальність, були вчинені діями, яким він делегував свої права. Отже з наведеного витікає, що єдиним виконавчим органом на підприємстві відповідача є генеральний директор, на якого покладається обов'язок забезпечення дотримання підприємством діючого трудового законодавства та умов трудового договору із працівником. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що в період роботи позивачки у ТОВ «Майстер-Буд-Південь» та до 31 березня 2014 року вона працювала на підприємстві відповідача на посаді виконуючого обов'язки генерального директора. На її думку, позивачка, яка працювала головним бухгалтером, не виконала своїх посадових обов'язків, не нарахувала та не виплатила собі заробітну плату, у той час як мала усі можливості це зробити. Крім позивачки на підприємстві працювали ще й інші бухгалтера, зокрема [PERSON] та [PERSON], що підтверджується також і табелями обліку робочого часу, які, на думку суду, мали можливість за дорученням керівника, як єдиного уповноваженого виконавчого органу підприємства, здійснити розрахунок із позивачкою, проте розрахунку у встановлений законом строк не здійснили. За пунктом 8 трудового договору №25/12-13 від 25 грудня 2013 року, укладеного між сторонами, відповідач, як працедавець, зобов'язаний був в повному обсязі виплачувати заробітну плату працівнику та в строки, встановлені законодавством України, правилами внутрішнього розпорядку та трудовим договором. Також за вказаними положеннями ч. 1 ст. 47 КЗпП України саме на власника або уповноважений ним орган покладається обов'язок своєчасно здійснити повний розрахунок з працівником підприємства в разі його звільнення. Головний бухгалтер підприємства наразі не є власником або уповноваженим ним органом, а також не відноситься до виконавчого органу підприємства, на якого можуть покладатися обов'язки за дотримання своєчасної виплати заробітної плати та відповідальність за можливі порушення строків розрахунків. Також діюче трудове законодавство не допускає перекладання обов'язків власника підприємства в частині своєчасного розрахунку при звільнені на працівника, який звільняється. За умовами укладеного трудового договору до обов'язків позивачки не належало нарахування та виплата, в тому числі при звільнені, заробітної плати самій собі. Згідно посадової інструкції головного бухгалтера, яка була затверджена та діяла на підприємстві відповідача, до повноважень головного бухгалтера відносилось лише контролювання законності, своєчасності та правильності оформлення розрахунків по заробітній платні з працівниками підприємства. Таким чином до компетенції головного бухгалтера не відносилось забезпечення виплати заробітної плати. З урахуванням цього, як за діючим законодавством, так і за внутрішніми положеннями, прийнятими на підприємстві відповідача, весь обсяг обов'язків та повнота відповідальності щодо своєчасності розрахунків з працівником під час його звільнення покладається на керівника - генерального директора підприємства, як єдиного виконавчого органу підприємства, та не може бути перекладена на самого працівника, який звільняється. Таким чином, відповідач не зміг довести відсутність своє вини в порушені строків розрахунків при звільнені позивачки, що є підставою для застосування до нього положень ст. 117 КЗпП України та стягнення середнього заробітку за весь час затримки. При вирішенні питання про стягнення сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Позивачка згідно приведеного нею у позові розрахунку, просить стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.03.2014 року по 21.05.2014 року в розмірі 10000 грн. Між тим суд зазначає, що період затримки розрахунку при звільненні рахується з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 26.03.2014 року. Згідно наданої відповідачем довідки №74 від 15.09.2014 року розмір нарахованої заробітної плати за останні два місяці роботи позивача складає: за січень 2014 року - 5000 грн., за лютий 2014 року - 5000 грн. Середньоденна заробітна плата за вказаний період часу складає 155,22 грн. При цьому суд зазначає, що цей розрахунок середньоденної заробітної плати зроблений не у відповідності до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Частиною 3 пункту 2 Порядку закріплено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Позивачка була звільнена 25 березня 2014 року, тому для розрахунку беруться останні два календарні місяцями роботи - січень та лютий 2014 року. Згідно ч.3 п. 3 вказаного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно даних табелю обліку використання робочого часу кількість відпрацьованих робочих днів за останні два місяці роботи склала: за січень 2014 року - 21 день та за лютий 2014 року - 20 днів, усього 41 день. Згідно з проведеним розрахунком (5000 грн. + 5000 грн. / 41 робочий день = 243,90 грн.) розмір середньоденної заробітної плати позивачки складає 243,90 грн. Позивачка згідно приведеного нею у позові розрахунку, просить стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.03.2014 року по 21.05.2014 року. Між тим суд зазначає, що період затримки розрахунку при звільненні рахується з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 26.03.2014 року. За даними графіку роботи позивачки кількість робочих днів за період з 26.03.2014 року по день остаточного розрахунку - 21.05.2014 року складає 37 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 26.03.2014 року по 21.05.2014 року складає - 9024,30 грн. (37днів х 243,90 грн.). За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 9024,30 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Виходячи з розуміння загальнолюдських цінностей, жоден працівник не може залишатися байдужим до порушення роботодавцем його права на оплату праці, а тому суд погоджується з тим, що встановлені порушення трудових прав позивачки пов'язані з певними душевними стражданнями, між тим, розмір визначений позивачкою у 10 000 грн. є завищеним. Тому суд вважає, що 200 грн. є достатньою і справедливою компенсацією завданої їй моральної шкоди. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді мінімальних ставок судового збору за вимоги майнового та немайнового характеру, сума яких становить 487,20 грн. (243,60 грн. х 2).

Outcome: partial