Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказав, що з 01.12.2010 року по 04.06.2015 року він працював у ПрАТ «Азовелектросталь», де йому не виплачували заробітну плату, у звязку із чим його було звільнено за переведенням, на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України. Після звільнення остаточний розрахунок із ним був проведений лише 29.09.2015 року. Внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати відповідач відповідно до положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати» має сплатити додатково передбачену законом компенсацію, розмір якої за розрахунком позивача складає 1365,88 грн. У звязку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України просить стягнути середній заробіток за весь час затримки з 05.06.2015р. по день фактичного розрахунку 29.09.2015 року із розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 152,75 грн. Просив стягнути з відповідача на його користь компенсацію у звязку із порушенням строків її виплати у розмірі 1365,88 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 05.06.2015р. по 29.09.2015 року. Позивач у судове засідання не з'явилася, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач погодився із тим, що заборгованість з виплати заробітної плати перед позивачем була сплачена платіжними дорученнями від 25.09.2015 року у сумі 5234,42 грн., від 28.09.2015 року у сумі 3664,10 грн., від 29.09.2015 року на суму 8549,56 грн. Також визнав розмір компенсації втрати частини доходів у звязку із затримкою їх виплати, розрахований позивачем, у сумі 1365,88 грн., а також розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] у сумі 152,75 грн. Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин, тому за наявності письмової згоди позивача суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач у період часу з 01.12.2010 року по 04.06.2015 року працював у відповідача, що підтверджується записами в його трудовій книжці. 04.06.2015 р. позивач був звільнений з підприємства за переведенням, згідно п. 5 ст. 36 КЗпП України. За період роботи позивача йому нараховувалась заробітна платня. Обома сторонами не заперечується, що заборгованість по заробітній платі у повному обсязі була виплачена позивачу 29.09.2015 року шляхом перерахування грошових коштів на загальну суму 17448,08 грн. на його банківський рахунок. Позивачем заявлено вимогу про стягнення суми компенсації втрати частини доходу у звязку із затримкою його виплати у сумі 1365,88 грн., що була визнана відповідачем у повному обсязі в його письмових запереченнях. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У звязку із цим суд вважає, обґрунтованим та доведеним розмір нарахованої компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 1365,88 грн., яка має бути стягнута у судовому порядку. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обовязок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок при звільненні був проведений лише 29 вересня 2015 року. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У звязку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать позивачу при звільнені, відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки, тобто за період з наступного дня після звільнення з 05.06.2015р. по день остаточного розрахунку 29.09.2015 року. При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Позивачем був наданий до суду власний розрахунок середньоденної заробітної плати за останні два календарних місяці роботи, що передували дню звільненню. Згідно наданого позивачем розрахунку середньоденна заробітна плата позивача становить 152,75 грн. Відповідач у своїх письмових запереченнях повністю погодився із розрахованим позивача розміром середньоденного заробітку у сумі 152,75 грн. і не заперечував цю обставину та не наполягав на її доведенні згідно вимог ст. 61 ЦПК. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім того, нормами ст. 10, 11 ЦПК України закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також за принципом диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на вказані принципи та обставини того, що суд не може вийти за межі позовних вимог позивача, який в своєму позові наполягає на розмірі середньоденного заробітку в розмірі 152,75 грн., а відповідач повністю визнає вказаний розмір, тому вказана обставина не підлягаю доведенню іншими доказами, та вважається судом встановленою у зазначеному розмірі - 152,75 грн. За даними представленого відповідачем графіку № 1 для працюючих в одну зміну з робочим днем тривалістю 8,2 години (8 годин 12 хвилин) на 2015 рік середньостатистична кількість робочих днів позивача за період з дня після звільнення з 05.06.2015р. по 29.09.2015р. складає 81 день. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 05.06.2015р. по 29.09.2015р. складає 12372,75 грн. (81 день х 152,75 грн.). Законних підстав, передбачених статтею 117 КЗпП України, для зменшення сум середнього заробітку у суду не має, оскільки відсутній спір між сторонами про розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем. За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 12372,75 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 487,20 гривень за вимоги майнового характеру.

Outcome: approved