Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-07 00:00:00

У липні 2014 року [PERSON] й [PERSON] звернулися до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовували тим, що вони працювали у державному підприємстві «Завод порошкової металургії» (далі - ДП «ЗПМ»). Позивач [PERSON] обіймала посаду начальника планово-економічного відділу. Позивач [PERSON] обіймала посаду заступника начальника планово-економічного відділу. 19 червня 2014 року вони подали керівнику ДП «ЗПМ» письмові заяви про звільнення їх із роботи за власним бажанням у зв'язку із невиконанням керівництвом підприємства положень чинного законодавства про працю щодо своєчасної виплати заробітної плати й не виконанням вимог колективного договору щодо оплати праці на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. Разом із тим, 19 червня 2014 року їх було звільнено із роботи на підставі частини першої статті 38 КЗпП України. При звільненні із роботи з ними не було проведено повний розрахунок, існує заборгованість із виплати заробітної плати, не було виплачено вихідну допомогу при звільненні. Просять суд: - визнати незаконним їхнє звільнення із роботи на підставі частини першої статті 38 КЗпП України; - змінити формулювання причин звільнення кожної, зазначивши формулювання причин звільнення із роботи «звільнена за власним бажанням відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням державним підприємством «Завод порошкової металургії» законодавства про працю та умов колективного договору щодо оплати праці»; - зобов'язати ДП «ЗПМ» внести до їхніх трудових книжок зміни про звільнення їх із роботи за частиною третьою статті 38 КЗпП України у зв'язку із невиконанням ДП «ЗПМ» законодавства про працю та умов колективного договору щодо оплати праці; - стягнути із ДП «ЗПМ» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі - 41 053 грн. 42 коп., вихідну допомогу при звільненні в сумі - 24 746 грн. 65 коп., а також на відшкодування моральної шкоди - 3 000 грн. 00 коп.; - стягнути із ДП «ЗПМ» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі - 26 844 грн. 02 коп., вихідну допомогу при звільненні в сумі - 14 641 грн. 24 коп., а також на відшкодування моральної шкоди - 3 000 грн. 00 коп. У судовому засіданні представник позивачів [PERSON] й [PERSON] - [PERSON] зменшив заявлені позовні вимоги в частині розміру невиплаченої заробітної плати, у зв'язку із її частковою виплатою відповідачем. Просить суд стягнути із відповідача невиплачені заробітні плати [PERSON] в сумі - 35 300 грн. 42 коп., а [PERSON] в сумі - 23 341 грн. 02 коп. Інші позовні вимоги підтримані в повному обсязі. У судовому засіданні представники відповідача ДП «ЗПМ» Рибальченко В.Ю. й Лебедєв П.В. не визнали заявлені позовні вимоги про стягнення моральної шкоди. Інші вимоги позивачів [PERSON] та [PERSON] визнали. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та з'явилися у судове засідання, дослідивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні факти й відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] працювала у державному підприємстві «Завод порошкової металургії» на посаді начальника планово-економічного відділу. 19 червня 2014 року [PERSON] подала директору ДП «ЗПМ» письмову заяву про звільнення із роботи за власним бажанням згідно із частиною третьою статті 38 КЗпП України у зв'язку із невиконанням адміністрацією заводу законодавства про працю, умов колективного договору (несвоєчасна виплата заробітної плати) та виплатити їй матеріальну допомогу відповідно до статті 44 КЗпП України (а.с.6). Наказом директора ДП «ЗПМ» від 19 червня 2014 року № 76-к звільнено [PERSON] із роботи за власним бажанням згідно із частиною першою статті 38 КЗпП України (а.с.14). Згідно із довідкою ДП «ЗПМ» від 26 червня 2014 року № 144 заборгованість цього підприємства по заробітній платі перед [PERSON] по виплаті заробітної плати становить - 41 053 грн. 42 коп. (а.с.15). [PERSON] працювала у державному підприємстві «Завод порошкової металургії» на посаді заступника начальника планово-економічного відділу. 19 червня 2014 року [PERSON] подала директору ДП «ЗПМ» письмову заяву про звільнення із роботи за власним бажанням згідно із частиною третьою статті 38 КЗпП України у зв'язку із невиконанням адміністрацією заводу законодавства про працю, умов колективного договору (несвоєчасна виплата заробітної плати) та виплатити їй матеріальну допомогу відповідно до статті 44 КЗпП України (а.с.7). Наказом директора ДП «ЗПМ» від 19 червня 2014 року № 76-к звільнено [PERSON] із роботи за власним бажанням згідно із частиною першою статті 38 КЗпП України (а.с.14). Згідно із довідкою ДП «ЗПМ» від 26 червня 2014 року № 143 заборгованість цього підприємства по заробітній платі перед [PERSON] по виплаті заробітної плати становить - 26 844 грн. 02 коп. (а.с.16). У судовому засіданні представник позивачів [PERSON] й [PERSON] - [PERSON] визнав, що заробітна плата позивачам частково виплачена й на час розгляду цієї цивільної справи не виплачено: [PERSON] - 35 300 грн. 42 коп., а [PERSON] - 23 341 грн. 02 коп. Представник відповідача ДП «ЗПМ» - Лебедєв П.В. в судовому засіданні визнав обставини часткового виконання зобов'язань підприємства перед позивачами щодо виплати заробітної плати й існування заборгованості по ній на час розгляду справи перед [PERSON] в сумі - 35 300 грн. 42 коп., а перед [PERSON] в сумі - 23 341 грн. 02 коп. Відповідно до частини першої статті 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Із копії колективного договору на 2014 рік, схваленого на конференції трудового колективу ДП «ЗПМ» 29 квітня 2014 року вбачається, що заробітна плата працівникам підприємства повинна виплачуватися регулярно в робочі дні, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (п.19.1.). При припиненні трудового договору з ініціативи працівника внаслідок порушення законодавства про працю, колективного договору з цих питань виплачується вихідна допомога (ст.44 КЗпП України) (п.25.5.) (а.с. 54-59). Згідно із частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору. Оскільки у судовому засіданні встановлено, що ДП «ЗПМ» не своєчасно виплачувало заробітну плату [PERSON] та [PERSON], у цього підприємства на час подання позивачами заяв про їхнє звільнення із роботи за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України (19 червня 2014 року) існувала заборгованість по виплаті заробітної плати, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання незаконним звільнення із роботи на підставі частини першої, а не на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України є незаконним. З огляду на викладене, визнавши незаконним звільнення із роботи з іншої підстави ніж було вказано [PERSON] та [PERSON] у письмових заявах, також підлягає зміні й формулювання причин їх звільнення із роботи, у зв'язку із чим слід зобов'язати відповідача внести до трудових книжок позивачів відповідні зміни щодо підстав їх звільнення із роботи. Позовні вимоги щодо стягнення невиплаченої заробітної плати [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки вони підтверджені відповідними доказами по цій справі. За змістом статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2, 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Пунктами 2, 5, 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (зі змінами та доповненнями) передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Оскільки [PERSON] звільнена із роботи 19 червня 2014 року (заробітна плата нарахована: у квітні 2014 року в розмірі - 8 260 грн. 00 коп., до видачі - 6 768 грн. 24 коп., у травні 2014 року в розмірі - 8 237 грн. 77 коп., до видачі - 6 750 грн. 03 коп.), то на її користь підлягає стягненню із відповідача вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку, а саме в сумі - 24 746 грн. 65 коп. [PERSON] звільнена із роботи 19 червня 2014 року (заробітна плата нарахована: у квітні 2014 року в розмірі - 5 185 грн. 72 коп., до видачі - 4 249 грн. 18 коп., у травні 2014 року в розмірі - 4 575 грн. 11 коп., до видачі - 3 748 грн. 85 коп.), а тому на її користь підлягає стягненню із відповідача вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку, а саме в сумі - 14 641 грн. 24 коп. Статтею 2371 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом пунктів 5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року (зі змінами й доповненнями) - відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають через їх недоведеність. Таким чином, позов підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial