Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-29 00:00:00

У квітні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила поділити спільне майно подружжя, шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , припинивши право власності відповідача на вказану частку, а також визнати особистою власністю відповідача легковий автомобіль ЗАЗ, реєстраційний номер [NUMBER] та гараж [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 13.09.1997 між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, за час якого ними спільно за спільні кошти нажито наступне нерухоме майно: квартира [ADDRESS] ; легковий автомобіль ЗАЗ, модель TF69YO , 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] ; гараж [ADDRESS]. На момент звернення до суду з вказаним позовом, в провадженні Ленінського районного суду міста Миколаєва знаходиться цивільна справа №489/868/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Сторони не можуть домовитись про поділ спільно нажитого за час подружнього життя майна. Оскільки з позивачем проживають діти, двоє з яких є неповнолітніми, вона вважає, що інтересам обох сторін відповідатиме поділ майна у вищевказаний спосіб. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 10.06.2019 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 09.10.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання, призначене на 18.06.2020 на 09:30 годину, сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача надала до суду письмову заяву, в якій просить розгляд справи провести за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, причини своєї неявки не повідомив. Надав до суду відзив на позов, в якому проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі, посилаючись на наступне. Згідно договору купівлі-продажу від 18.02.2005 №504, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко В.В., сторони прийняли в рівних частина квартиру [ADDRESS] , що також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Зазначені обставини свідчать про те, що спірна квартира належить сторонам на праві приватної спільної часткової власності, частки є визначеними - по 1/2 частки за кожним, тобто вона не належить сторонам на праві спільної сумісної власності та не підлягає поділу. Крім того, відповідач в будь-якому випадку не надає свою згоду на такий поділ майна, оскільки він не має іншого житла, і спірна квартира йому необхідна для власного проживання в ній. Що стосується інших позовних вимог, то відповідач заперечує проти їх задоволення з наступних підстав. Права відповідача щодо спірних транспортного засобу та гаражу наразі не є порушеними, не оспорюються та не заперечуються іншими особами, а тому підстав для звернення до суду з вказаними вимогами відсутні. Крім того, позивач не є представником відповідача, не є вповноваженою особою діяти від його імені. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного. Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що з 13.09.1997 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 20.05.2019. Відповідно до договору купівлі-продажу від 18.02.2005, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко В.В., сторони прийняли у власність в рівних частинах квартиру [ADDRESS] . Право спільної часткової власності сторін на вказану квартиру підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.06.2019. Також судом встановлено, що за договором купівлі-продажу гаража від 22.10.2013 відповідач набув право власності на гараж [ADDRESS] . Згідно відповіді Регіонального сервісного центру МВС в Миколаївській області №31/14-2145 від 03.07.2019 автомобіль ЗАЗ TF69YO 1498 , був зареєстрований 18.02.2011 під номерним знаком [NUMBER] на громадянина [PERSON] за технологічною операцією «Первинна реєстрація транспортного засобу, придбаного в торгівельній організації», після чого він на іншого власника не перереєстровувався. Суд вважає вимоги позивача про припинення права власності відповідача на 1/2 частку спірної квартири та визнання за позивачем права власності на таку квартиру безпідставними, виходячи з наступного. Позивач в обґрунтування позову посилається на статті 60, 68-72 СК України, зазначаючи, що спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 69 СК України закріплено право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто права на поділ майна що належить їм на праві спільної сумісної власності. Статтею 70 СК України, передбачено порядок та способи визначення часток дружини та чоловіка у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, з наведених обставин справи вбачається, що спірна квартира була придбана в період шлюбу і враховуючи, що були визначені частки кожного з подружжя, слід вважати, що при набутті права власності сторони у справі діяли за спільною згодою і в інтересах сім`ї. За такого, спірна квартира є об`єктом спільної часткової власності з визначеними частками кожного із співвласників. Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Статтею 9 Конституції України передбачено, що міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У частинах першій, другій статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Правові підстави припинення права власності передбачені у главі 25 розділу І Книги третьої ЦК України, зокрема, у частині першій статті 346 цього Кодексу передбачено, що право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника; визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом (частина друга статті 346 ЦК України). Тобто чинне законодавство передбачає вичерпний перелік підстав припинення права власності, що поширювальному тлумаченню не підлягає. Особливістю цього переліку є те, що підстави припинення права власності мають бути визначені законом, а настання обставин, з якими закон не пов`язує такі наслідки, не може призвести до подібних правових наслідків для осіб. Одночасно за правилами статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Встановивши, що відповідач є співвласником квартири, позивач наділена правом вимагати припинення права на частку у спільному майні виключно за правилами статті 365 ЦК України. Враховуючи вищевикладене та те, що позивач не обґрунтовує свої позовні вимоги умовами, що необхідні для припинення права на частку у спільному майні, які визначені правилами статті 365 ЦК України, та фактично просить припинити права відповідача на Ѕ частку квартири взамін визнання за ним права власності на гараж і автомобіль, що є порушенням житлових прав відповідача, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Також суд зазначає, що згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої та сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з вимогами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як встановлено судом, автомобіль ЗАЗ TF69YO 1498, номерний знак [NUMBER] та гараж [ADDRESS], належать на праві власності відповідачу. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з положеннями статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути заявлений до особи, яка оспорює або не визнає таке право власника, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, вказаною нормою встановлена обов`язкова умова, за наявності якої власник майна може пред`явити позов про визнання за ним права власності, зокрема це не визнання права його власності особою, яка вказана відповідачем. Враховуючи, що права відповідача щодо вказаних автомобіля та гаражу не оспорюються та не заперечуються іншими особами, а з вимогами про визнання вказаного майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділу позивач не зверталася, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. За таких обставин, проаналізувавши заявлені вимоги, відповідність їх нормам матеріального права, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Крім того, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, підстави для стягнення з відповідача судових витрат в порядку статті 141 ЦПК України, відсутні.

Outcome: dismissed