Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

У липні 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивований тим, що позивачу належіть на праві користування як основному квартиронаймачу житлове приміщення - квартира, житловою площею 26,9 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Разом з позивачем у даній квартирі зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , яка з 2007 - го року не проживає у вказаній квартирі, її особистих речей немає. У зв`язку з тим, що відповідач у даній квартирі не проживає і взагалі не з`являється більше п`яти років без поважних причин, особистих речей у квартирі не має, не сплачує комунальні послуги, позивач вважає, що вона втратила право користування вказаною квартирою, тому прохає позов задовольнити та визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків - протягом 5 днів з дня отримання копії ухвали. 02.09.2020 року недоліки були усунуті позивачем. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2020 року відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Рішенням Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 02 грудня 2020 року суддю [PERSON] було відсторонено від здійснення правосуддя у зв`язку із притягненням до дисциплінарної відповідальності у вигляді внесення подання про звільнення судді з посади. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.12.2020 року справу передано судді Кондрашову І.А. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 січня 2020 року справа прийнята в провадження судді Кондрашова І.А., ухвалено продовжувати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї зі сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Судом було встановлено зареєстроване місце проживання відповідача. На її адресу судом було направлено копію ухвали про відкриття провадження у справі, копію позову разом з доданими матеріалами, а також запропоновано відповідачу подати заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження та відзив на позовну заяву. Будь-яких заяв, клопотань, відзиву від [PERSON] , до суду не надходило. Отже, оскільки до суду не надійшло клопотання відповідача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін та проведенням судового засідання, суд, враховуючи категорію та складність справи, характер і обсяг доказів, дійшов висновку про розгляд спору за наявними у справі матеріалами (доказами), без проведення судового засідання. В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що відповідно до ордеру № 756 від 17 серпня 1981 року, виданого Виконавчим комітетом Бабушкінської райради народних депутатів м. Дніпропетровська, гр. [PERSON] як основному квартиронаймачу було надано право зайняття 2-х кімнат в квартирі житловою площею 26,94 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Разом з позивачем право користування вказаною квартирою отримали члени її сім`ї - [PERSON] та [PERSON] . Отже, вказана квартира була передана у користування позивачу та членам її сім`ї. Доказів того, що позивач у встановленому порядку набула право власності на спірну квартиру, матеріали справи не містять. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , прізвище позивача було змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Як вбачається з довідки про склад сім`ї № 6331 від 11 червня 2020 р., у квартирі зареєстровані позивач та [PERSON] (донька), [PERSON] (онука). Згідно акту від 17.06.2020 р., що складений у присутності свідків та засвідчений головою ОСББ «Десята Вежа» [PERSON] , гр. [PERSON] не мешкає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , з 1992 - го року. Особистих речей у квартирі не має. Конституція України у ч. 3 ст. 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі «KRYVITSKA AND KRYVITSKYY V. UKRAINE» викладені загальні принципи тлумачення ст. 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла. Європейський суд з прав людини констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем». «Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». «Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не має легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…». «Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» («KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE», № 30856/03, § 40, 41, 42,43 ЄСПЛ, від 02.12. 2010). Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути вселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача (власника), їх діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім`ї має також і особа, яка перестала бути членом сім`ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні. Членом сім`ї наймача може бути визнано особу, яка постійно проживає з наймачем та веде з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщеннях між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією і наймачем -громадянином, на ім`я якого видано ордер. Статтею 62 ЖК УРСР передбачено, що до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно статті 383 Цивільного кодексу власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як встановлено ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК України УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За змістом вищевказаних норм особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням у разі відсутності її без поважних причин понад 6 місяців. За приписами ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника втрачає право на користування житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. Між тим, нормами Житлового кодексу Української РСР не передбачено право наймача житла, в т.ч. основного квартиронаймача, звертатись до суду із вимогами про визнання особи, такою що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки такі вимоги можуть бути заявлені виключно власником житлового приміщення на підставі ст. 391 ЦК України. Проте позивачем не доведено, що вона є власником вищевказаної квартири. В силу вимог статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом із ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами й несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Отже, оскільки відповідач вселилася та була зареєстрована у вказаній квартирі як член сім`ї позивача, то вона у встановленому законом порядку набула право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , а тому має правовий статус наймача. Позивач є також наймачем даної квартири, а отже має ті самі права та обов`язки, що й інші особи, які користуються даним житлом, тому не може вимагати визнати будь-кого із наймачів таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. В силу вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір необхідно віднести на рахунок позивача. Виходячи з наведеного, на підставі ст. ст. 64, 71, 72 ЖК Української РСР,

Outcome: dismissed