Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що з 14.12.95 року по 28.02.97 року працював художником-таксидермістом в державному мисливському господарстві «Диканське». 10.01.96 року, виготовляючи за завданням директора медальйон під трофей, під час роботи за фугувальним верстатом травмував великий палець правої руки. Цього ж дня, на автомобілі працівником підприємства його доставлено в Диканську районну лікарню, де йому було надано першу медичну допомогу, а потім зроблено операцію по ампутації першого фаланга великого пальця правої руки. Оскільки акт про нещасний випадок на виробництві працедавцем не складався, звертався до територіального управління Держгірпромнагляду в Полтавській області з проханням допомогти вирішити дане питання, на що йому запропоновано вирішити спір у судовому порядку. Відсутність акту розслідування нещасного випадку на виробництві позбавляє його можливості одержати у Фонді соціального страхування встановлені законом виплати. Просив встановити факт трудового каліцтва, що сталося з ним 10.01.96 року під час виконання трудових обов'язків в державному мисливському господарстві «Диканське» та зобов'язати відповідача скласти акт про нещасний випадок на виробництві, що стався 10.01.96 року. Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 24 грудня 2013 року у позові відмовлено. В апеляційній скарзі порушено питання про скасування рішення з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального і процесуального права та ухвалення нового рішення про задоволення позову. Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, дійшов висновку, що остання підлягає задоволенню. За змістом п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є, зокрема, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Місцевим судом вірно встановлено, що у період з 14.12.95 року по 28.02.97 [PERSON] працював у державному мисливському господарстві «Диканське» (правонаступником якого є державне підприємство «Диканське досвідне лісомисливське господарство») на посаді художника-таксидерміста (а.с. 6). Пред'являючи позов, [PERSON] вказував на отримання виробничої травми 10.01.96 року. Відповідно до медичної амбулаторної картки хворого б/н та медичної карти №164 стаціонарного хворого, [PERSON] у період з 10.01-15.01.95 року знаходився на амбулаторному лікуванні з приводу травми пальця правої руки, а з 15.01-14.02.96 року перебував на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділення Диканської центральної районної лікарні з діагнозом «нагноєння культи I пальця правої руки», в історії хвороби вказано «травма на роботі». Ураховуючи дані обставини та показання свідків, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що випадок травмування позивача на виробництві під час виконання трудових обов'язків є доведеним. Між тим, відмовляючи у позові з підстав пропуску позовної давності, місцевий суд допущено неправильне застосування норм матеріального права. Відповідно до ст. 83 ЦК УРСР (у редакції 1963 року) позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Стаття 268 ЦК України також визначає, що позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав та на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Таким чином, на вимоги [PERSON] про встановлення факту нещасного випадку на виробництві та зобов'язання вчинити дію позовна давність не поширюється як відповідно до положень ЦК УРСР у редакції 1963 року, що був чинний на момент виникнення правовідносин, так і згідно норм ст. 268 ЦК України, чинного на момент звернення позивача до суду. Тобто, у суду першої інстанції не було правових підстав для відмови у позові у зв'язку з пропуском позовної давності. За змістом положень ст. 25 Закону України «Про охорону праці» у редакції, чинній станом на 10.01.96 року, власник повинен проводити розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій, за підсумками розслідування нещасного випадку або професійного захворювання власник складає акт за встановленою формою, один примірник якого він зобов'язаний видати потерпілому або іншій заінтересованій особі не пізніше трьох днів з моменту закінчення розслідування. У разі відмови власника скласти акт про нещасний випадок або професійне захворювання чи незгоди потерпілого або іншої заінтересованої особи із змістом акта питання вирішується у порядку, передбаченому законодавством про розгляд трудових спорів. Аналогічна норма містить чинна редакція ст. 22 Закону України «Про охорону праці», відповідно до якої роботодавець повинен організовувати розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій відповідно до положення, що затверджується Кабінетом Міністрів України за погодженням з всеукраїнськими об'єднаннями профспілок. За підсумками розслідування нещасного випадку, професійного захворювання або аварії роботодавець складає акт за встановленою формою, один примірник якого він зобов'язаний видати потерпілому або іншій заінтересованій особі не пізніше трьох днів з моменту закінчення розслідування. У разі відмови роботодавця скласти акт про нещасний випадок чи незгоди потерпілого з його змістом питання вирішуються посадовою особою органу державного нагляду за охороною праці, рішення якої є обов'язковим для роботодавця. Із справи вбачається, що у лютому 2013 року [PERSON] звертався до територіального управління Держгірпромнагляду у Полтавській області (а.с. 12). За результатами розгляду даної заяви, державним інспектором територіального управління винесено припис №53ю02/43-01(П) від 19.03.13 року, що був адресований директору ДП «Диканське досвідне лісомисливське господарство», про проведення повторного (додаткового) розслідування нещасного випадку, що стався з [PERSON], та складення акту за формою Н-5 у разі визнання його таким, що пов'язаний із виробництвом, затвердження акту за формою Н-1, встановлення причини нещасного випадку, осіб, дії або бездіяльність яких призвели до нещасного випадку та розроблення плану заходів щодо заподіяння подібних нещасних випадків (а.с. 58-59). Даний припис фактично залишився не виконаним, оскільки директор ДП «Диканське досвідне лісомисливське господарство» повідомив про неможливість провести розслідування через відсутність свідків події та неможливістю пов'язати виконання [PERSON] роботи з виготовлення медальйону під трофей з діяльністю підприємства (а.с. 60). Пунктом 43 Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві,затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.11 року №1322, передбачено, що обстеження місця нещасного випадку, одержання пояснень потерпілого, свідків та причетних до нещасного випадку осіб, з'ясування обставин і причин нещасного випадку, визначення чи пов'язаний цей випадок з виробництвом, установлення осіб, які допустили порушення законодавства про охорону праці та складення акта розслідування нещасного випадку віднесено до компетенції утвореної роботодавцем комісії з розслідування нещасного випадку. Попри припис територіального управління держгірпромнагляду, на ДП «Диканське досвідне лісомисливське господарство» не створювалась комісія з розслідування нещасного випадку, що мала надати обґрунтований висновок щодо визначення того, чи пов'язаний з виробництвом нещасний випадок, що трапився з [PERSON] 10.01.96 року. Матеріали справи взагалі не містять будь-яких відомостей щодо ведення у 1996 році на державному мисливському господарстві «Диканське» обліку нещасних випадків на виробництві та їх розслідування роботодавцем. Оскільки факт нещасного випадку, що стався з [PERSON] під час виконання ним трудових обов'язків у державному мисливському господарстві «Диканське», знайшов своє підтвердження відповідними медичними документами і показаннями свідків, апеляційний суд дійшов до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Зобов'язання відповідача скласти відповідний акт про нещасний випадок, як правонаступника підприємства, на якому трапився нещасний випадок, відповідає способам захисту трудових прав та охоронюваних законом інтересів позивача, порушення яких є доведеним. З урахуванням того, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні у справі докази, проте неправильно застосував норми матеріального права, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved