Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

У квітні 2021 року на адресу Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Головного управління Національної поліції в місті Києві, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, згідно з якою позивач просить суд: 1. Стягнути з Головного управління Національної поліції в місті Києві на користь [PERSON] матеріальну шкоду у зв`язку з втратою транспортного засобу: автомобіля BMW 523 І, 1998 року випуску, кошти в сумі - 72 370 грн. 00 коп. 2. Стягнути з Головного управління Національної поліції в місті Києві на користь [PERSON] моральну шкоду у зв`язку з втратою транспортного засобу: автомобіля BMW 523 І,1998 року випуску, кошти в сумі у 15 000 грн. 00 коп. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] є володільцем автомобіля «ВМW 523 І» реєстраційний номер [NUMBER] ( [NUMBER] ), номер кузова [NUMBER] , 1998 року випуску. Даний автомобіль [PERSON] придбав 16 травня 2016 року за 3000 доларів США, після на його ім`я було видано довіреність на користування автомобілем з правом зняття автомобіля з державної реєстрації, надано технічний паспорт на автомобіль. Таким чином, [PERSON] є законним володільцем та розпорядником даного автомобіля, а отже належним позивачем. При цьому, позивач зазначає, що 22 серпня 2016 року о 22:15 по вул. С. Петлюри, 20 автомобіль «ВМW 523 І» реєстраційний номер [NUMBER] згідно акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу шляхом доставлення на зберігання на спеціальний майданчик: м. Київ, вул. П. Усенка, 8. Так, позивачем вказано, що згідно інформації отриманої на адвокатський запит до Шевченківського управління поліції у місті Києві 28.05.2020 року за вих № 341 аз/125/50-2020 про результати розслідування даного кримінального провадження зазначено, щодо кримінальне провадження № 12016100100010453 від 23.08.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України 25.03.2020 року закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Позивач зазначає, що зазначений автомобіль є речовим доказом у даному кримінальному провадженні № 12016100100010453 від 23.08.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. При цьому, в позовній заяві зазначено, що 26 серпня 2020 року слідчим СВ ВП № 1 Шевченківського УП ГУ НА в місті Києві Педоренком Сергієм Сергійовичем надано дозвіл у кримінальному провадженні № 12016100100010453 від 23.08.2016 року [PERSON] отримати автомобіль марки «ВМW 525» днз. [NUMBER] , який було передано на зберігання до штрафмайданчика згідно акту передачі-приймання транспортного засобу на зберігання і який заходиться за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] разом з представником Седун Д.В. звернулися для отримання автомобіля до штрафмайданчику за адресою: вул. Набережно-Лугова, 4, але з`ясувалося, що на даному штрафмайданчику даний автомобіль відсутній. Додатково [PERSON] звернувся для з`ясування наявності автомобіля на штрафмайданчик по [ADDRESS] , на якому теж даний автомобіль відсутній. Однак, 31 серпня 2020 року за вих. № 558 «ВМW 525» днз. [NUMBER] звернулося з адвокатським запитом до ГУ НП у місті Києві із, окрім інших, запитанням де реально може зберігається зазначений автомобіль. Разом з тим, позивач вказує, що відповідно до відповіді слідчого управління ГУ НП у місті Києві від 08.09.2020 за вих.№ 494 аз/125/23/1-2020, що щодо можливої втрати транспортного засобу «ВМW»525» днз. [NUMBER] слідчим управлінням ініційовано проведення службового розслідування за наказом ГУНП в місті Києві № 1704 від 21.09.2020 року. Згідно відомостей ГУ НП в місті Києві від 27.10.2020 року № 494-аз/125/2811/2020 зазначено, що за фактом можливої втрати транспортного засобу «BMW 525» днз. [NUMBER] , слідчим управлінням було проведено службове розслідування, за результатами якого встановлено, що згідно акту інвентаризації транспортних засобів Шевченківського управління поліції за 2019 рік вказаний транспортний засіб не рахується як втрачений. Разом з тим з`ясовано, що рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 30.03.2020 року, справа № 945/451/20 провадження № 2-о/945/29/20 у цивільній справі за заявою Державного підприємства МВС України «Інформ-Ресурси» встановлено юридичний факт, що транспортний засіб «ВМW 525» днз. [NUMBER] є безхазяйним та непридатним до використання. Вказаним рішенням надано дозвіл ДП МВС України «Інформ-Ресурси» на утилізацію залишків даного транспортного засобу шляхом реалізації на металобрухт. У зв`язку з викладеним слідчим управлінням направлено лист до ДП МВС України «Інформ- Ресурси» з метою надання інформації про утилізацію транспортного засобу «ВМДУ 525» днз. [NUMBER] . Так, позивач вказує, що 25.11.2020 року за вих № 659 АБ «Яремчук і партнери» направлено адвокатський запит до ДП «Інформ-Ресурси» на офіційну адресу для з`ясування місця знаходження автомобіля у даної юридичної особи. Втім рекомендований лист повернувся відправнику у зв`язку з відсутністю отримувача за місцем адреси. Позивачем зазначено, що відповідно до звіту про оцінку майна від 30 березня 2021 року а саме: автомобіля ВМW 523 I, 1998 року випуску, ринкова вартість останнього становить: 72 370,00 грн. Крім того, позивач зазначив, що тривалий час позивач не мав інформації про місцезнаходження та стан автомобіля, він зазнав моральної шкоди, яку оцінив в розмірі 15 000,00 грн. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16.04.2020 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 14.07.2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідача просить суд відмовити в задоволені позову. У відзиві вказано, що вказаний позов є безпідставним та необґрунтованим, оскільки позивач не є власником вилученого автомобіля, а керував ним на підставі довіреності. Відтак відсутні підстави для відшкодування шкоди оскільки позивач не був позбавлений власності так як не був власником транспортного засобу. Крім того, відповідач вказує, що транспортний засіб «ВМW 525», як вбачається з технічного паспорту не зареєстрований в установленому порядку в Україні, оскільки відсутній український технічний паспорт на вказаний автомобіль. 22 липня 2021 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва, занесеною до протоколу судового засідання, вирішено залучити до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ГУ ДКСУ в м. Києві (01601, Київ, вул. Терещенківська, 11 А) 17.08.2021 року на адресу суду надійшла у якому позивач просить суд позовну заяву задовольнити у повному обсязі. 03.09.2021 року до суду надійшли пояснення третьої особи Державна казначейська служба України, у якому просили суд, відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які викладені у позовній заяві. В судовому засіданні 10.11.2021 року представником позивача подано клопотання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, в судове засідання своїх представників не направили, у відзиві на позовну заяву просили розгляд справи проводити за відсутності свого представника. Треті особи Державна казначейська служба України про час та місце розгляду справи були повідомлена в установленому законом порядку, в судове засідання свого представника не направила. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як вбачається з матеріалів справи, 22 серпня 2016 року о 22:15 по вул. С. Петлюри, 20 автомобіль «ВМW 523 І» реєстраційний номер [NUMBER] згідно акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу шляхом доставлення на зберігання на спеціальний майданчик: м. Київ, вул. П. Усенка, 8 (а.с. 8). Відповідно до ч. 1,3 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Матеріалами справи підвтерджено, що [PERSON] є володільцем автомобіля «ВМW 523 І» реєстраційний номер [NUMBER] ( [NUMBER] ), номер кузова [NUMBER] , 1998 року випуску, що підтверджується копією довіреності на користування транспортирним засобом (а.с. 8). Таким чином, [PERSON] не є власником автомобіля «ВМW 523 І» реєстраційний номер [NUMBER] ( [NUMBER] ), номер кузова [NUMBER] , 1998 року випуску, а є її тільки володільцем по довіреності. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] є законним володільцем зазначеного автомобіля і в силу ст. 100 КПК України, якому має бути компенсована шкода за втрачену поліцією річ. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу. Речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. У разі втрати чи знищення стороною кримінального провадження наданого їй речового доказу вона зобов`язана повернути володільцю таку саму річ або відшкодувати її вартість. У разі втрати чи знищення стороною кримінального провадження наданого їй документа вона зобов`язана відшкодувати володільцю витрати, пов`язані з втратою чи знищенням документа та виготовленням його дубліката. Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. З урахуванням викладено, суд приходить до висновку, що положення ст. 100 КПК України застосуванню не підлягають, оскільки позивачем не надано доказів, що вказаний автомобіль є речовим доказом. Як вбачається із відповіді слідчого управління ГУ НП у місті Києві від 08.09.2020 за вих.№ 494 аз/125/23/1-2020 зазначено, що щодо можливої втрати транспортного засобу «ВМW»525» днз. [NUMBER] слідчим управлінням ініційовано проведення службового розслідування за наказом ГУНП в місті Києві № 1704 від 21.09.2020 року. Згідно відомостей ГУ НП в місті Києві від 27.10.2020 року № 494-аз/125/2811/2020 зазначено, що за фактом можливої втрати транспортного засобу «BMW 525» днз. [NUMBER] , слідчим управлінням було проведено службове розслідування, за результатами якого встановлено, що згідно акту інвентаризації транспортних засобів Шевченківського управління поліції за 2019 рік вказаний транспортний засіб не рахується як втрачений. Разом з тим з`ясовано, що рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 30.03.2020 року, справа № 945/451/20 провадження № 2-о/945/29/20 у цивільній справі за заявою Державного підприємства МВС України «Інформ-Ресурси» встановлено юридичний факт, що транспортний засіб «ВМW 525» днз. [NUMBER] є безхазяйним та непридатним до використання. Вказаним рішенням надано дозвіл ДП МВС України «Інформ-Ресурси» на утилізацію залишків даного транспортного засобу шляхом реалізації на металобрухт. Разом із тим, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про наявність рішення суду по справі №945/451/20, копії такого рішення завіреного належним чином не додано. Так, як вбачається із змісту позовної заяви, позивач стверджує, що діями відповідача йому завдано матеріальної шкоди в розмірі 72 370 грн. та моральної шкоди в розмірі 15 000,00 грн. При цьому, позивач у позовній заяві, як на підставу для відшкодування шкоди, послалася на спеціальну норму відшкодування шкоди - ст. 1174 ЦК України. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У постанові від 21.10.2020 року (справа№ 312/262/18) Верховний Суд прийшов до висновку, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Письмові докази, які надала позивач на підтвердження своїх позовних вимог, не доводять, що дії відповідача задано позивачу матеріальну та моральну шкоду. Таким чином,суд вважає, що позивач не довів належними і допустимими доказами факт завдання йому шкоди відповідачем, причинний зв`язок між діями відповідача та настанням тих негативних наслідків про які вона вказує. Встановивши, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту завдання йому майнової та моральної шкоди діями відповідача, неправомірність яких наразі не встановлювалась і не була предметом розгляду, тому, в даному випадку,не доведено наявності всіх необхідних умов для застосування статті 1174 ЦК України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Крім того, суд звертає увагу сторін, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України»(№ 4909/04 від 10.02.2010 року) вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Крім того, представником позивача, заявлено клопотання про компенсацію витрат на професійну правову (правничу допомогу) у розмірі 23 757,50 грн. Однак, відповідно до відповідно до ч. 1 та п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Таким чином, враховуючи, що позов задоволенню не підлягає, а тому клопотання представника позивача, про компенсацію витрат на професійну правову (правничу допомогу) задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed