Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

У листопаді 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором посилаючись на те, що 05.08.2005 року між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір № 583ДИ446К про надання кредиту в сумі 13.500,00 доларів США зі сплатою 11,5 % річних за користування кредитом з строком повернення до 04.08.2015 року. Відповідно до умов Кредитного договору [PERSON] зобов'язалась належним чином прийняти, використовувати і повернути Банку отримані кошти, а також здійснювати плату за кредит (встановлені проценти та комісії) у терміни, встановленні графіком погашення кредиту. В порушення вимог ст.ст.526,527,530 ЦК України відповідач взяті на себе зобов'язання не виконує, порушує умови Кредитного договору стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановленні Кредитним договором терміни, внаслідок чого станом на 26.10.2010 р. у відповідача виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 139.730,66 грн., яка складається з заборгованості за сумою кредиту в розмірі 11.940,51 доларів США, що еквівалентно 94.468,54 грн., заборгованість за процентами по користуванню кредитом в розмірі 5.687,1 доларів США, що еквівалентно 44.994,06 грн., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в розмірі 23,88 доларів США, що еквівалентно 188,93 грн., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по відсоткам в розмірі 10,00 доларів США, що еквівалентно 79,13 грн. 05.08.2005 року між Банком та [PERSON] укладений договір поруки № 583ДИ446П, відповідно до умов якого [PERSON] зобов'язався перед Банком відповідати за виконання [PERSON] усіх її зобов'язань перед Кредитором в повному обсязі, що виникли з Кредитного договору як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Уточнивши 23.01.2012 року позовні вимоги, банк просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за вказаним кредитним договором в розмірі 139.730,66 грн. та судові витрати (а.с.2-3,21-22). Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2014 року позовні вимоги - задоволено (а.с.132-136). В апеляційній скарзі (а.с.148-150) [PERSON] просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалите нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог, оскільки: - вона визнала позовні вимоги за період з 23.01.2009 року по 23.01.2012 року, а до вимог про стягнення заборгованості за період з 23.01.2006 року по 23.01.2009 року слід застосувати наслідки спливу строку позовної давності та в позові в цій частині відмовити - судом не прийнято до уваги той факт, що апелянтом не було отримано вимогу позивача про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, а тому, враховуючи що строк кредитного договору встановлений до 04.08.2015 року, позовна вимога про дострокове стягнення заборгованості є необґрунтованою; - причиною прострочення сплати платежів за кредитним договором є запровадження стосовно апелянта процедури банкротства та арешт її майна; - кредитний договір віл 05.08.2005 року не можна вважати укладеним, оскільки сторони в супереч ст.ст.524,638 ЦК України не досягли згоди з усіх істотних умов договору та уклали договір не в національній грошовій одиниці України. В іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржене. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що позивач та відповідач [PERSON] уклали кредитний договір, виконання якого забезпечено договором поруки, укладеного між позивачем та відповідачем [PERSON]; внаслідок невиконання умов кредитного договору з боку позичальника виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідачів солідарно. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що 05.08.2005 року між банком та [PERSON] укладений кредитний договір № 583ДИ446К, за яким відповідач отримала кредит в сумі 13.500,00 доларів США зі сплатою 11,5 % річних за користування кредитом з строком повернення до 04.08.2015 року (а.с.5-11). 05.08.2005 року між Банком та [PERSON] укладений договір поруки № 583ДИ446П, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався перед Банком відповідати за виконання позичальником [PERSON] усіх її зобов'язань перед Кредитором в повному обсязі, що виникли з Кредитного договору як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а.с.12-13). Згідно з розрахунком банку заборгованість за кредитним договором станом на 26.10.2010 року становить 17.661,49 доларів США, що еквівалентно 139.730,66 грн., яка складається з заборгованості за сумою кредиту в розмірі 11.940,51 доларів США, що еквівалентно 94.468,54 грн., заборгованість за процентами по користуванню кредитом в розмірі 5.687,1 доларів США, що еквівалентно 44.994,06 грн., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в розмірі 23,88 доларів США, що еквівалентно 188,93 грн., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по відсоткам в розмірі 10,00 доларів США, що еквівалентно 79,13 грн. (а.с.4,23-30). При розгляді справи в суді першої інстанції відповідачі проти розрахунку банку щодо розміру заборгованості за кредитним договором не заперечували. Відповідно до ст.ст.1050,1054 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно з кредитним договором передбачено: - право банку на дострокове стягнення кредиту в повному обсязі (а.с.5-11); - погашення заборгованості позичальником частками згідно з графіком погашення кредиту (а.с.33-34). Тому доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості позовної вимоги про дострокове стягнення заборгованості не можуть бути враховані. Не є підставою для скасування судового рішення доводи апеляційної скарги щодо укладення кредитного договору не в національній грошовій одиниці України. Відповідно до роз'яснень, наданих в п.10 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року, використання іноземної валюти при здійсненні банками операції з надання кредитів у іноземній валюті не суперечить діючому законодавству. Не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги щодо причини несплати позичальником боргу з підстав визнання її банкрутом, оскільки це не звільняє позичальника від виконання її зобов'язань за кредитним договором. В заяві від 27.02.2014 року [PERSON] просила застосувати сплив строку позовної давності до вимог банку (а.с.109-111). Згідно ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. З розрахунку банку заборгованості за кредитним договором станом на 26.10.2010 року вбачається, що останній платіж за кредитним договором позичальником був здійснений 31.12.2008 року в сумі 118,24 грн. (а.с.23-30). Згідно ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Здійснивши 31.12.2008 року платіж за кредитним договором позичальник вчинила дії, що свідчать про визнання нею свого боргу. Згідно ч.3 ст.264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново, і час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. З позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором банк звернувся до суду 22.11.2011 року (а.с.2-3), тобто в передбачений законом трирічний строк після здійснення позичальником останнього платежу. Тому доводи апеляційної скарги про необхідність застосування позовної давності до заборгованості за період з 23.01.2006 року по 23.01.2009 року є безпідставними. Разом з тим, відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. В позовній заяві банк просив стягнути з відповідачів пеню в розмірі станом на 26.10.2010 року. З таким позовом банк звернувся до суду 22.11.2011 року, тобто після спливу одного року після виникнення боргу з пені в розмірі станом на 26.10.2010 року. З огляду на це колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову банку про стягнення пені підлягає скасуванню у зв'язку з порушенням норм матеріального права з ухваленням нового рішення про відмову банку у задоволення позову в цій частині. В іншій частині доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, оскільки зводяться до переоцінки висновків суду першої інстанції. Тому підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції в іншій частині немає. У зв'язку з викладеним і

Outcome: dismissed