Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позов мотивовано тим, що 02 березня 2018 року позивач погодилась позичити відповідачу грошові кошти в сумі 500 доларів США (за офіційним курсом НБУ на 02.03.2018 року 1 долар становив 26,67 грн.), за умови повернення зазначеної суми до 05.07.2018 року. На підтвердження передачі грошей відповідач власноруч написав розписку і отримав гроші, однак, на час пред`явлення позову [PERSON] не виконав умови договору щодо повернення боргу. Посилаючись на ці обставини, позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму позики 13 335 грн 00 коп., що еквівалентно 500 доларів США за офіційним курсом НБУ на 02.03.2018, проценти від суми позики у розмірі з 06.07.2018 по 10.07.2019 року 2406 грн 51 коп., розмір яких визначений на рівні облікової ставки Національного банку України; а також на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних від простроченої суми - 404 грн 00 коп., інфляційні втрати - 1275 грн 51 коп. Позивач та його представник до судового засідання не прибули, надав заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, надав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, зазначив, що борг в сумі 500 доларів США визнає, в іншій частині позовних вимог просить відмовити. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідив матеріали справи, суд доходить висновку, що заявлені вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судом встановлено, що 02 березня 2018 року [PERSON] отримав від [PERSON] 500 доларів США, які зобов`язувався повернути до 05.07.2018 року, що підтверджується письмовою розпискою від 02.03.2018 року. Відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав, грошові кошти вчасно не повернув. Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статтею 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносин з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем; кошти, отримані у позику, не повернуті; врахував встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину наявні правові підстави для стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованість у валюті, визначеній договором. Разом з тим, суд не може погодитись з доводами позивача про необхідність зазначення в судовому рішенні про стягнення суми боргу, зазначеної в розписці у доларах США із перерахунком вказаної суми у гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим на 02.03.2018, оскільки у договорі позики від 02.03.2018 зобов`язання виражене у валюті - доларах США, а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, не визначався. Зазначеним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 13 335,00 грн. за офіційним курсом НБУ не вбачається. Крім того, не можна погодитись з доводами позивача у частині визначення, у тому числі у гривні, процентів за договором позики, суми інфляційних втрат і трьох процентів річних. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, позивач визначив розмір процентів, що підлягає стягненню з [PERSON] , 2406,51 грн. за період з 06.07.2018 (строк закінчення договору) по 10.07.2019 року (звернення до суду), тобто після спливу визначеного договором строку кредитування. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12, провадження №14-10цс18) погодилась з мотивами Касаційного цивільного суду, роз`ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, і відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові № 6-249цс15 від 02 грудня 2015 року, зазначивши, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. За таких обставин, вимоги позивача в частині нарахування процентів за кредитом після спливу визначеного договором строку кредитування у національній валюті та стягнення процентів за користування позикою з 06.07.2018 по 10.07.2019 року, задоволенню не підлягають. Суду не представлено доказів, що позовна вимога про стягнення процентів за користування позикою до спливу визначеного договором строку кредитування [PERSON] була пред`явлена, тому з урахуванням вимог частини першої статті 13 ЦПК України, згідно з якою суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; правові підстави для стягнення процентів від суми позики до дня її повернення відсутні. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення, а тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. У цьому випадку стягненню з відповідача підлягає заборгованість в іноземній валюті, тобто прострочене зобов`язання визначене у розмірі 500 доларів США, що передбачає і нарахування 3% річних саме від 500 доларів США. Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Принцип належного виконання полягає у тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-Ш «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. Висновок щодо застосування відповідних норм права зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц. Отже, 3% річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 500 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, у межах заявлених вимог, до 10.07.2019 року. Відтак, суд визначає суму 3% річних, що слід стягнути з відповідача на користь позивача, в межах цього періоду - 15,16 доларів США (500 доларів США х 369 днів х 3 : 100 : 365). Слід також зазначити, що борги в іноземній валюті не індексуються на підставі статті 625 ЦК України, оскільки офіційний індекс інфляції - це знецінення, зниження купівельної спроможності грошової одиниці України - гривні, а не іноземної валюти, тому долар США у борговому зобов`язанні індексації не підлягає (постанова Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15). Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial