Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

У квітні 2021 року до Оріхівського районного суду Запорізької області надійшла позовна заява [PERSON] з вимогою до [PERSON] усунути перешкоди у спілкуванні та участі вихованні з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , шляхом встановлення певних проміжків часу та місць для спілкування позивача з дитиною, а саме: 1)кожного тижня з 16-00 години п`ятниці до 16-00 години неділі за місцем проживання позивача за адресою [ADDRESS] , з можливістю вільного пересування, без присутності матері дитини; 2)проведення спільного відпочинку протягом перших 15-ти днів на початку кожного календарного місяця підчас літніх канікул; 3)проведення спільного відпочинку протягом першого тижня зимових канікул, а також протягом перших трьох днів весняних та осінніх канікул. Крім того, позивач просив зобов`язати відповідача узгоджувати із собою всіх питань щодо виховання, навчання та здоров`я неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , в тому числі повідомлення діагнозу захворювання дитини, повідомляти позивача телефоном про зміну місця перебування сина не пізніше ніж за два дні до переміщення, а також зобов`язати відповідача надати позивачу можливість регулярно спілкуватись з сином за допомогою телефонного зв`язку шляхом надання [PERSON] контактного номеру позивача та повідомляти позивача про зміну власного телефонного номеру відповідача. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що малолітній [PERSON] , [INFO] , є спільною з відповідачем дитиною, яку вони народили в офіційно зареєстрованому шлюбі. Сімейне життя батьків дитини не склалося та влітку 2014 року відповідач почала проживати окремо, разом із своєю матір`ю, в смт Комишуваха, та забрала із собою дитину. З того часу між сторонами відсутнє взаєморозуміння у питанні участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Відповідач чинить перешкоди позивачу у цьому, не повідомляє позивача про зміни у житті дитини, не надає можливості спілкуватись з сином як особисто, так і за телефоном, взагалі ухиляється від контактів з позивачем. У зв`язку з цим позивач у березні 2020 року звернувся до виконавчого комітету Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області, як до органу опіки та піклування за місцем проживання дитини, із заявою про встановлення порядку його спілкування з дитиною. Однак орган опіки та піклування рішенням від 09.12.2020 року встановив порядок спілкування, який здебільшого полягав у проведенні побачень у присутності матері. Позивача такий порядок не влаштовує, оскільки між ним та відповідачем склалися неприязні стосунки, які є несумісними з проведенням спільних побачень, оскільки вони будуть негативно впливати на налагодження контакту з дитиною. Тому вказаний порядок залишився невиконаним. При цьому позивач заборгованості з аліментів не має, створив належні умови для тривалого перебування дитини за його місцем проживання, вважає дуже важливим для хлопчика відчувати саме батьківське піклування та виховання. Відповідач, навмисно створюючи штучні перешкоди у спілкуванні з дитиною, порушує права позивача як батька, гарантовані Сімейним кодексом України, та одночасно порушує права дитини на повноцінне спілкування з батьком, гарантовані Законом України «Про охорону дитинства» та Конвенцією ООН про права дитини від 20.11.1989 року. Провадження у справі було відкрито ухвалою суду від 06.05.2021 року, якою було визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. В підготовчому судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Відповідач письмового відзиву на позов не подала, однак в підготовчому судовому засіданні позов не визнала. Третя особа, як орган опіки та піклування, пояснень по суті позову, як і свого висновку в порядку ст. 19 СК України, не надала, явку представника не забезпечила, подавши заяву про розгляд справи без її участі. Щодо вирішення інших питань, зазначених у ч. 2 ст. 197 ЦПК України, від учасників справи клопотань не надходило. Щодо врегулювання спору за участю судді в порядку глави 4 Розділу ІІІ ЦПК України питання перед судом не порушувалось. Підстав для прийняття процесуальних рішень, передбачених п. п. 1, 2 ч. 2, ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, під час підготовчого судового засідання встановлено не було. Ухвалою суду від 06.07.2021 року справу було призначено до розгляду по суті. Під час судового розгляду позивач свої вимоги підтримав, пославшись на факти, викладені в позовній заяві. Додатково пояснив, що останній раз бачив сина у вересні 2020 року, коли той почав відвідувати школу. Однак при цьому працівники школи повідомили, що в подальшому не зможуть допустити позивача до спілкування з дитиною, оскільки відповідач повідомила про намір повідомити про цей факт до поліції. Після цього, враховуючи ситуацію, що склалася, позивач вирішив чекати на рішення суду з цього питання та зустрічей із сином не шукав. Представник позивача позовні вимоги підтримала, також пославшись на факти та норми права, викладені в позовній заяві. Відповідач позов не визнала та в порядку заперечень пояснила, що дійсно у шлюбі з позивачем народила сина, [PERSON] , [INFO] . В ході спільного проживання з позивачем у будинку останнього в с. Канівське, після народження дитини між позивачем та відповідачем почали виникати конфлікти, позивач поводився з відповідачем неналежним чином, ображав та кривдив її. У 2014 році через повну відсутність взаєморозуміння та виникнення між позивачем та відповідачем неприязних стосунків шлюб був розірваний, а відповідач пішла від позивача та разом з дитиною переїхала до своєї матері у смт Комишуваха Оріхівського району Запорізької області. У 2019 році сторони, будучи вже розлученими, знову зійшлись та почали проживати спільно як сім`я. Однак сімейне життя знову не склалося. У батьків виявилось різне ставлення до методів виховання дитини, позивач почав виявляти неналежне, на думку відповідача, ставлення до дитини, що мало вираз у випадках неналежного його годування або влаштування забав, які відповідач вважала небезпечними для дитини. Після початку їх роздільного проживання позивач не проявляв ініціативи у спілкуванні з дитиною, не цікавився її життям та не брав участі у вихованні дитини, тобто не звертався до відповідача з проханнями побачити сина, а тому, відповідно, й вона ніяких перешкод йому не чинила. Відповідач вважає позивача поганою, недостойною людиною, яка не здатна надати дитині нічого хорошого, а позов заявлений ним лише з мотивів помсти їй, відповідачу, а насправді дитина позивачу не потрібна. Відповідач наполягає на тому, що не зобов`язана надавати дитину позивачу для спілкування, і що сама, як відповідальна матір, здатна забезпечити дитину всім необхідним для нормального матеріального та духовного розвитку. Підтвердила, що після явки позивача без її попередження до школи, в якій навчається дитина, вона попередила адміністрацію школи про те, що разі надання позивачу можливості побачити дитину вона звернеться до поліції. Також відповідач наполягала на тому, що дитина батька не знає і не пам`ятає, і тому не потребує спілкування з ним і не бажає цього. Просила у позові відмовити. Думку дитини, [PERSON] , в суді заслухано не було через недосягнення ним 10-річного віку. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані ними докази, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні відносини, суд приходить до такого. Матеріалами справи підтверджується, і учасниками не оспорюється, що малолітній [PERSON] , [INFO] , є сином позивача та відповідача. В період з 05.03.2013 року батьки дитини перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний за позовом [PERSON] . Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 25.11.2014 року. Тим же рішення суду з батька дитини були стягнуті аліменти, заборгованості зі сплати яких позивач станом на час розгляду цієї справи не має. Після розірвання шлюбу малолітній [PERSON] залишився проживати разом зі своєю матір`ю. Про спір щодо місця проживання дитини після розірвання шлюбу сторони не звертались ані до суду, ані до органу опіки та піклування. Станом на час розгляду цієї справи малолітній [PERSON] також проживає разом з матір`ю за адресою [ADDRESS] . Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до\~ч.\~ч.\~1-3\~ст.\~157\~СК України,\~питання виховання\~дитини вирішується\~батьками спільно,\~крім випадку,\~передбаченого частиною\~п`ятою цієї\~статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Аналогічні норми закріплені у ст. ст. 12 та 15 Закону України «Про охорону дитинства». Судом встановлено, що як станом на час звернення позивача до суду, так і на час розгляду справи судом, між батьком та матір`ю дитини склався триваючий невирішений конфлікт з приводу участі позивача у вихованні дитини та режиму спілкування з ним. При цьому, як випливає з пояснень відповідача, вона не приховує своєї особистої неприязні до позивача, і у питанні участі останнього у вихованні дитини керується саме своїм особистим негативним ставленням до позивача, не бажає контактувати з позивачем, вважаючи небажаним його спілкування з сином. Судом також встановлено, що з другої половини 2019 року сторони остаточно припинили спільне проживання однією сім`єю, і дитина почала проживати з матір`ю, окремо від батька, і з цього часу між сторонами існує конфлікт з приводу спілкування з дитиною. 17.03.2020 року позивач звернувся до виконавчого комітету Комишуваської селищної ради Оріхівського районного суду Запорізької області із заявою про встановлення порядку його спілкування з дитиною. Рішенням виконавчого комітету Комишуваської селищної ради Оріхівського районного суду Запорізької області від 09.12.2020 року № 30 був затверджений висновок органу опіки та піклування від 30.11.2020 року про визначення способу спілкування позивача з дитиною шляхом побачень з сином кожну другу суботу та неділю місяця у визначений час у присутності матері за місцем проживання дитини, особистих побачень один день на місяць на нейтральній території у присутності матері, а також шляхом проведення спільного відпочинку за місцем проживання батька у період канікул. За ствердженням позивача, яке відповідачем не оспорюється, вказаний порядок спілкування сторонами не використовувався за ініціативою позивача, який вважав його незадовільним для себе, оскільки бажав би бачитись з дитиною виключно за відсутності матері, що хлопчик не був свідком їх неприязних відносин. Поодинокі спроби позивача побачитись з дитиною, в тому числі в школі, без попереднього повідомлення відповідача, залишились невдалими. Відтак, фактично сторони не заперечували того факту, протягом останніх двох років позивач з сином систематично не спілкувався. При цьому суд виходить з того, що відповідачем не було надано доказів того, що позивач звернувся до суду без реальної мети встановлення порядку спілкування з дитиною, тобто із зловживанням наданими йому правами, оскільки самий факт подання позову з викладенням відповідних підстав свідчить про те, що позивач з незалежних від нього причин в позасудовому порядку не міг отримати можливість спілкування з дитиною в таких межах, які б не змушували його звертатись до суду. Суд також зауважує, що саме на відповідачеві, як на особі, в сфері відповідальності якої щоденно перебуває дитина, лежить обов`язок надавати своєчасну та повну інформацію про дитину іншим особам, які мають право та бажають брати участь у спілкуванні з нею, та забезпечувати можливість такого спілкування. Водночас відповідач не надала доказів того, що створювала умови для спілкування дитини з батьком, а навпаки, фактично підтвердила, що вважає таке спілкування небажаним для дитини. Отже, наявність перешкод у спілкуванні позивача з дитиною станом на час розгляду справи є очевидною. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Таким чином, право батька на спілкування з дитиною є рівним з правом матері, а конкретний порядок та межі його реалізації залежать від обставин, передбачених у ч. 2 ст. 159 СК України, і встановлених під час розгляду відповідної справи. З матеріалів справи випливає, що позивач має власне житло, побутові умови якого є належними й такими, що дозволяють перебування у ньому дитини без ризику для його життя і здоров`я, що підтверджується відповідним висновком органу опіки та піклування від 30.11.2020 року. Позивач позитивно характеризується за попереднім місцем роботи та за місцем проживання, має офіційний дохід. Доказів зловживання позивача алкогольними напоями чи наркотичними засобами або його схильності до агресивної та (або) протиправної поведінки, притягнення його до юридичної відповідальності, як і доказів наявності у позивача інших уподобань чи звичок, які могли б становити небезпеку для життя і здоров`я дитини (схильності до домашнього насильства тощо), його нормального розвитку, - відповідач не надала. Доказів вчинення позивачем у минулому певних вчинків на шкоду дитині відповідач також не надала. Відтак, відповідачем не доведено поза розумним сумнівом того факту, що спілкування позивача з дитиною є небажаним, а відповідне її ствердження є лише припущенням, яке обумовлене власним негативним ставленням до позивача. За таких умов, при вирішенні питання про порядок та межі участі позивача у спілкуванні з дитиною суд виходить з двох чинників: по-перше, з необхідності якомога більше врахувати інтереси самого малолітнього [PERSON] , і по-друге, з обов`язку не виходити за межі пред`явленого позову. Так, частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 тієї ж Конвенції встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Так, суд враховує, що станом на час припинення спілкування між батьками та початку їх роздільного проживання хлопчику виповнилось 6 років, а станом на час розгляду цієї справи він досяг 8-річного віку. На переконання суду, відсутність регулярного спілкування з батьком протягом двох років, а також постійний вплив на дитину з боку матері в дусі формування принаймні байдужого ставлення до батька, неминуче потягли втрату психоемоційного зв`язку між ними, внаслідок чого раптове залишення дитини наодинці з батьком, тим більше поза межами постійного проживання дитини, може бути причиною виникнення невиправданих негативних внутрішніх переживань у дитини, підвищення рівня його тривожності, а це, у свою чергу, буде перешкоджати налагодження нормального контакту між дитиною та батьком. Також суд бере до уваги, що малолітній [PERSON] досяг шкільного віку, має відповідний розпорядок дня, графіки зайнятості та відпочинку. Будь-які побачення з позивачем не повинні вносити до цього розпорядку зміни, які б потягли труднощі дитини у навчанні. Оцінюючи обґрунтованість заперечень відповідача проти побачень дитини з батьком посиланнями на те, що цього не бажає сам хлопчик, суд виходить з такого. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. В іншому рішенні ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні\~основних інтересів\~дитини у\~кожному конкретному\~випадку необхідно\~враховувати дві\~умови:\~по-перше,\~у якнайкращих\~інтересах дитини\~буде збереження\~її зв`язків\~із сім`єю,\~крім випадків,\~коли сім`я\~виявляється особливо\~непридатною або\~явно неблагополучною;\~по-друге,\~у якнайкращих\~інтересах дитини\~буде забезпечення\~її розвитку\~у безпечному,\~спокійному та\~стійкому середовищі,\~що не\~є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Суд виходить з того, повне позбавлення батька спілкування з дитиною може застосовуватись лише у виключних випадках і як крайній, екстраординарний захід, коли всі можливості налагодити контакт з дитиною без шкоди її нормальному розвитку є вичерпаними. Однак у цій справі жодний з наведених відповідачем доводів та жодний з наданих відповідачем доказів не свідчить про те, що позивач є настільки неблагополучним та небезпечним для дитини, щоб взагалі позбавити його спілкування з сином. Посилання на негативні спогади дитини про батька не можуть бути єдиною підставою для такого рішення, як повне позбавлення батька права на спілкування з дитиною. Навіть якщо такі спогади існують, батько має право на те, щоб отримати хоча б мінімальний шанс на зміну ставлення дитини для себе та налагодити духовний контакт з нею. При цьому успішність такого контакту в рівній мірі залежить як від батька, так і від матері, на яку також покладається відповідальність за правильне формування ставлення дитини до батька. Суд також бере до уваги Рішення ЄСПЛ «Вишняков проти України» від 24.07.2018 року, в якому підкреслено, що без контакту дитина, не дивлячись на сумлінну матеріальну підтримку, почне забувати батька. Це, окрім завдання моральних страждань, обом сторонам, порушує право на недоторканість сімейного життя в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яке включає право батьків та дітей підтримувати контакт між собою. У цьому Рішенні ЄСПЛ також зазначив, що недостатня співпраця між батьками, які розлучились, створює обов`язок держави вживати заходів, які б узгодили суперечливі інтереси батьків та вплинули на протиправну поведінку сторони, з якою проживає дитина. В даному випадку з часу розлучення батьків минуло лише два роки і, хоча ознаки того, що дитина почала забувати батька, вже наявні, можливість установити нормальні спокійні стосунки між батьком та сином не втрачена остаточно. Беручи це до уваги, суд вважає за доцільне позов задовольнити частково, а при визначенні конкретного порядку спілкування позивача з дитиною виходити з того, що: кількість та тривалість їх побачень мають збільшуватись поступово, а також враховувати режим зайнятості та відпочинку дитини; через віддаленість місця проживання позивача від місця проживання дитини (а це не менше 50-60 км в один бік), регулярні та тривалі поїздки дитини до місця проживання позивача, особливо за складної епідемічної ситуації та за відсутності у останнього особистого транспорту, є небажаними для дитини; присутність матері, особливо на першому етапі відновлення контакту батька з дитиною, є бажаною, незважаючи на складні відносини між самими батьками; на кожному з батьків, а за даних обставин на матері в більшому ступені, лежить тягар налагодження нормальних, спокійних стосунків між собою, в інтересах дитини; кожен з батьків має рівні з іншим права на участь у спілкуванні та вихованні дитини, а тому запропонований позивачем режим побачень непропорційно обмежить саму відповідача у праві спілкуватись з сином протягом вихідних днів; визначальним у визначенні фактичного місця та часу побачення має бути бажання самої дитини, сформоване та висловлене добровільно та свідомо, без будь-якого тиску чи інших маніпуляцій з боку батьків, а також стан його здоров`я; не існує жодних причин для обмеження позивача у спілкуванні з дитиною за допомогою телефонного зв`язку, що покладає на відповідача обов`язок забезпечити можливість такого зв`язку безперешкодно та постійно; встановлений судом порядок спілкування має розглядатись як мінімальний, який може змінюватись у бік покращення як за бажанням дитини, так і за спільним бажанням батьків. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 150, 151, 153, 157, 159 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial