Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 06 вересня 2013 року між акціонерним товариством «ОТП Банк» та позивачем було укладено кредитний договір №001-24227-060913, відповідно до якого банк надав позивачу кредит. У квітні 2020 року позивач дізнався про те, що 19 лютого 2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. вчинила виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі №6297 про стягнення з позивача на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аланд» (далі - ТОВ «ФК «Аланд») 29380,11 грн заборгованості за кредитним договором та 200 грн за вчинення виконавчого напису. Оскільки виконавчий напис був вчинений з порушенням ст. 88 Закону України «Про нотаріат» позивач подав позов до Новозаводського районного суду м. Чернігова про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 липня 2020 року виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. та зареєстрований в реєстрі №6297 визнано таким, що не підлягає виконанню. В той же час, у порядку примусового виконання виконавчого напису №6297 приватним виконавцем Чернігівського обласного виконавчого округу Палігіним О.П. було безпідставно стягнуто з позивача на користь ТОВ «ФК «Аланд» грошові кошти в сумі 9030,30 грн. Крім того, на рахунок приватного виконавця було списано 903 грн (10% від стягнутої суми) та 300 грн витрат на виконавче провадження, а всього безпідставно було стягнуто 10233,30 коп. 31 серпня 2020 року приватним виконавцем Чернігівського обласного виконавчого округу Палігіним О.П. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №61671105 з примусового виконання виконавчого напису №6297 від 19 лютого 2020 року. 19 листопада 2020 року позивач направив відповідачу вимогу про повернення коштів, яку він отримав 26 листопада 2020 року. Зазначену вимогу відповідач залишив без задоволення, що стало підставою для звернення позивача до суду із зазначеним позовом. До цього часу кошти відповідач позивачу не перерахував. На підставі викладеного, позивач просив про стягнення з ТОВ «ФК «Аланд» на його користь кошти в сумі 10233,30 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2021 року справу передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 06 серпня 2021 року відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. В судове засідання сторони не з`явились. 18 жовтня 2021 року від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом установлено, що 19 лютого 2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. вчинила виконавчий напис № 6297 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Аланд» грошових коштів в сумі 29180,11 грн та 200 грн за вчинення виконавчого напису. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Палігіна О.П. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису №6297 вчиненого 19 лютого 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. щодо стягнення з [PERSON] заборгованості в розмірі 29380,11 грн. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Палагіна О.П. від 31 серпня 2020 року закінчено виконавче провадження №61671105 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39, ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження». За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною 1 ст. 77 та частини 2 ст. 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлено (частина 5 статті 82 ЦПК України). Таким чином, рішенням суду виконавчий напис на підставі якого з [PERSON] стягнуто 29380,11 грн визнано таким, що не підлягає виконанню і ці обставини, відповідно до частини 5 статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. В той же час, звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що з нього безпідставно на користь ТОВ «ФК «Аланд» було стягнуто 9030,30 грн на рахунок приватного виконавця. До позовної заяви позивач додав платіжні доручення від 06 травня 2020 року №4672, 1071, меморіальний ордер від 18 травня 2020 року № К0516VU4МІ, № К0518GLСС3, платіжні доручення від 19 травня 2020 року №5134, №5098, №5099, від 12 червня 2020 року № 1419, від 14 червня 2020 року №5761, від 06 липня 2020 року №1647, від 08 липня 2020 року №6314, від 05 серпня 2020 року №2004, від 06 серпня 2020 року №7274, меморіальні ордера від 10 серпня 2020 року №61671105, №№61671105/1, платіжні доручення від 11 серпня 2020 року №7490. Однак, надані позивачем платіжні доручення та меморіальні ордери не можуть бути належними та допустимими доказами стягнення з позивача коштів в сумі 10233,30 грн, оскільки сума вказана позивачем до стягнення з відповідача ТОВ «ФК «Аланд» та сума вказана у зазначених платіжних дорученнях є відмінними. Крім того, позивач просить стягнути з ТОВ «ФК «Аланд» суму в розмірі 10233,30 грн, в той час як в позовній заяві [PERSON] вказує, що кошти в сумі 903 грн та 300 грн списано на рахунок приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Палігіна О.П., при цьому вимоги до нього про стягнення цих коштів не пред`являє. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Ураховуючи наведене, позивач, обґрунтовуючи свій позов, не навів беззаперечних доказів безпідставного набуття відповідачем грошових коштів, а тому вимоги позивача є необґрунтованими та недоведеними. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року).

Outcome: dismissed