Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач ПАТ «Банк національний кредит» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання нікчемного правочину недійсним. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що 27 серпня 2013 року між ПАТ «Банк національний кредит» та [PERSON] був укладений договір банківського вкладу «Стандартний» № 221478-ДР-01, відповідно до умов п. 2.1. якого банк відкрив вкладнику депозитний рахунок № [NUMBER], а вкладник вніс на вказаний рахунок грошові кошти в розмірі 978 300 грн.. Згідно вимог умов п. 2.3 депозитного договору процентна ставка складала - 18,5 % річних за період з 27 серпня 2013 року по 17 лютого 2014 року; 17 % річних за період з 18 лютого 2014 року по 28 лютого 2015 року; 22,0 % річних за період з 29 лютого 2015 року по 14 травня 2015 року. Відповідно до умов п. 2.2. договору депозитний вклад розміщувався з 27 серпня 2013 року по 14 березня 2016 року. Згідно п. 3.7. депозитного договору сторони дійшли згоди, що у випадку розірвання договору з ініціативи власника в період до кінцевої дати дії депозитного договору, проценти нараховуються та сплачуються із розрахунку 2 % річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку. 15 травня 2015 року [PERSON] звернувся до банку із заявою про дострокове розірвання депозитного договору, в результаті чого, за приписами п. 2.3. депозитного договору, банк повинен був сплатити проценти за ставкою 2,0 % річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку. 15 травня 2015 року між ПАТ «Банк національний кредит» та [PERSON] було укладено договір про внесення змін № 1 до договору внесення змін (нікчемний правочин) згідно з умовами якого банк прийняв на себе зобов'язання сплатити відповідачу суму нарахованих процентів без застосування перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою. Згідно постанови Правління Національного банку України від 28 серпня 2015 року № 563 розпочата процедура ліквідації ПАТ «Банк національний кредит». Проведеною перевіркою договору про внесення змін № 1 від 15 травня 2015 року до договору банківського вкладу № 221478-ДР-01 від 27 серпня 2013 року, який укладався між банком та [PERSON], було виявлено, що вказаний договір є нікчемним з підстав, визначених п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у зв'язку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату [PERSON] грошових коштів у розмірі 170 216 грн. 63 коп.. На підставі вимог п. 4 ст. ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» [PERSON] було направлено повідомлення з пропозицією повернути банку грошові кошти, однак дана вимога не була виконана ним добровільно. [PERSON] добровільно продовжує користуватися коштами і тим самим спричиняє збитки вкладникам та іншим кредитора банку. Враховуючи викладене та на підставі вимог ст. ст. 215, 216, 236 ЦК України позивач просив визнати нікчемний договір про внесення змін № 1 від 15 травня 2015 року до договору банківського вкладу № 221478-ДР-01 від 27 серпня 2013 року, який укладався між ПАТ «Банк національний кредит» та [PERSON] недійсним. У судовому засіданні представник позивача ПАТ «Банк національний кредит» позов підтримав та просив його задовольнити. У судовому засіданні представники відповідача [PERSON] позов не визнали та заперечували проти його задоволення. Суд, вислухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27 серпня 2013 року між ПАТ «Банк національний кредит» та [PERSON] був укладений договір банківського вкладу «Стандартний» № 221478-ДР-01, відповідно до умов п. 2.1., п. 2.2 якого банк відкрив вкладнику депозитний рахунок № [NUMBER], а вкладник вніс на вказаний рахунок грошові кошти в розмірі 250 000 грн.. Депозит розміщується з 27 серпня 2013 року по 28 серпня 2014 року (включно). Відповідно до умов п. 2.3. договору банк сплачує вкладнику процентну ставку за користування депозитом у розмірі 18,50 % річних. Згідно умов п. 3.7, 3.8. договору у випадку розірвання договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 2 % річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку. Якщо сума раніше сплачених вкладнику процентів перевищує суму процентів, перерахованих за зниженою процентною ставкою, ця різниця при поверненні депозиту утримується банком із суми депозиту, яка повертається вкладнику. 18 лютого 2014 року між ПАТ «Банк національний кредит» та [PERSON] укладено додаткову угоду № 1 до договору № 221478-ДР-01 від 27 серпня 2013 року банківського вкладу «Стандартний» від 27 серпня 2013 року, відповідно до умов якої сторони погодили, та вирішили внести зміни до договору № 221478-ДР-01 банківського вкладу «Стандартний» строком на 12 місяців + 1 день 366/367 днів, в якій виклали п. 2.2 та 2.3 договору в новій редакції «2.2 депозит розміщується з 27 серпня 2013 року по 28 лютого 2015 року (включно); п. 2.3. банк сплачує вкладнику процентну ставку за користування депозитом у розмірі 17 % річних». 20 лютого 2015 року між ПАТ «Банк національний кредит» та [PERSON] укладено додаткову угоду до договору № 221478-ДР-01 від 27 серпня 2013 року банківського вкладу «Стандартний» від 27 серпня 2013 року, відповідно до умов якої сторони погодили та виклали пункти 2.1, 2.2 та 2.3 депозитного договору в новій редакції «банк відкриває вкладнику депозитний рахунок № [NUMBER], а вкладник вносить цей рахунок грошові кошти у сумі 128 300 грн.; п. 2.2 депозит розміщується з 27 серпня 2013 року до 05 березня 2016 року; п. 2.3. банк сплачує вкладнику процентну ставку за користування депозитом у розмірі 22 % річних». 15 травня 2015 року між ПАТ «Банк національний кредит» та [PERSON] укладено договір про внесення змін № 1 до договору банківського вкладу Стандартний - гривня 12 міс.+1 д. (щомісячна виплата відсотків) № 221478-ДР-01 від 27 серпня 2013 року, відповідно до умов п. 1.1 якої сторони погодили та виклали п. 3.7 договору в редакції « у випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 22 % проценти річних. В подальшому 15 травня 2015 року [PERSON] звернувся до банку з письмовою заявою про дострокове розірвання депозитного договору № 221478-ДР-01 від 27 серпня 2013 року та просив виплатити суму депозиту та нараховані відсотки. Як вбачається з матеріалів справи на підставі постанови Правління Національного банку України № 358 від 05 червня 2015 року «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 114 від 05 червня 2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк національний кредит», згідно з якими з 08 червня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк національний кредит». Згідно постанови Правління Національного банку України від 28 серпня 2015 року № 563 розпочата процедура ліквідації ПАТ «Банк національний кредит». Звертаючись з даним позовом до суду позивач ПАТ «Банк національний кредит» обгрунтовує свої позовні вимоги тим, що з моменту запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, тобто з початком процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку і його ліквідації, до правовідносин з банком слід застосовувати положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Позивач зазначає, що на підставі вимог п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» договір про внесення змін № 1 від 15 травня 2015 року до договору банківського вкладу «Стандартний» № 221478-ДР-01 від 27 серпня 2013 року є нікчемним. На думку позивача вказаний спір виник з тих підстав, що відповідач [PERSON] на вимогу уповноваженої особи не повернув грошові кошти, які були отримані за договором про внесення змін до депозитного договору, який позивач ПАТ «Банк національний кредит» вважає нікчемним. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобовязання без встановлення обовязку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог (п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону). Частиною 4 ст. 38 Закону передбачено, що фонд: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину (ч. 5 ст. 38 Закону). Згідно п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено виключні випадки нікчемності правочинів (у тому числі договорів) неплатоспроможного банку, а саме: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна; 2) банк прийняв на себе зобовязання без встановлення обовязку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій; 3) банк відмовився від власних майнових вимог. Відповідно до вимог п.1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з таких підстав, якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними. Згідно ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» порядок виявлення нікчемних договорів, а також дій Фонду у разі їх виявлення визначаються нормативно-правовими актами Фонду. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у ч. 2 ст. 38 Закону про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; вживає заходів щодо витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. Згідно ч. 5 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених ч. 3 ст. 38 Закону, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), які він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. Як вбачається з матеріалів справи, 27 листопада 2015 року ПАТ «Банк національний кредит» направив відповідачу [PERSON] лист за вих. № 04-08/2574 щодо встановлення факту нікчемності правочину. В даному листі банк зазначив про те, що у відповідності до вимог ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноваженою особою було здійснено перевірку Договору про внесення змін до Договору банківського вкладу № 221478-ДР-01 від 27 серпня 2013 року, що укладений між ПАТ «Банк національний кредит» та [PERSON], та виявлено, що вказаний договір є нікчемним з підстав, визначених п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону, у зв'язку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою, у зв'язку з чим банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату йому грошових коштів у розмірі 4 511,50 грн.. Відповідачу було запропоновано повернути банку вказані грошові кошти. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно Порядку виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, а також дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у разі їх виявлення, затвердженого Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 26.05.2016 № 826, уповноважена особа Фонду своїм розпорядчим документом створює комісію для здійснення перевірки документів, пов'язаних із вчиненням правочинів (укладенням договорів), метою якої є виявлення фактів нікчемності таких правочинів (укладених договорів), виявлення фактів шахрайства та інших протиправних дій зі сторони працівників банку або інших осіб стосовно банку. За наслідками проведення перевірки Комісією складаються та подаються на розгляд Уповноваженій особі Фонду пропозиції та висновки, які оформлюються відповідним актом (актами) перевірки. Уповноважена особа Фонду протягом двох робочих днів з дня подання відповідного акта перевірки розглядає пропозиції й висновки, викладені у ньому, та у разі згоди з висновками готує та підписує відповідний розпорядчий документ та вчиняє інші необхідні дії. У розпорядчому документі зазначається інформація про наявність/відсутність обґрунтованих підстав нікчемності правочинів (договорів) та обов'язково додається перелік нікчемних правочинів (договорів) із зазначенням номера рахунку/договору, назви операції, підстави нікчемності (норма закону) щодо кожного правочину (договору). Про прийняте рішення Уповноважена особа Фонду повідомляє протягом одного робочого дня Фонд, сторони виявленого нікчемного правочину (договору) та у разі потреби - правоохоронні органи. Слід зазначити, що згідно договору про внесення змін № 1 до договору банківського вкладу Стандартний № 221478-ДР-01 від 27 серпня 2013 року сторони дійшли згоди та погодили умови договору, і тим самим сторони дійшли згоди щодо виключення з умов договору санкцій за дострокове розірвання договору за ініціативою споживача, усунувши дисбаланс договірних прав і обов'язків сторін. Звертаючись з даним позовом до суду, позивач ПАТ «Банк національний кредит» посилався на п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», вказавши, що банк згідно умов Додаткової угоди від 20 лютого 2015 року та Договору про внесення змін до Договору банківського вкладу № 221478-ДР-01 від 27 серпня 2013 року відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату [PERSON] грошових коштів у розмірі 4 511,50 грн.. Позивач, посилаючись на проведення перевірки Додаткової угоди від 20 лютого 2015 року та Договору про внесення змін до Договору банківського вкладу № 221478-ДР-01 від 27 серпня 2013 року, укладеного між ПАТ «Банк національний кредит» та [PERSON], не надав суду належних доказів щодо проведення вказаної перевірки та відповідного висновку комісії за результатами проведеної перевірки. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» позивач не надав належних доказів на підтвердження того, що порядок виявлення нікчемних договорів, який був запроваджений уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації [PERSON], відповідав нормативно-правовим актам Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Позивачем надано розрахунок процентів по договору № 221478-ДР-01 від 27 серпня 2013 року, які нараховані [PERSON], а також виписку по особовому рахунку [PERSON] за період з 27 серпня 2013 року по 15 травня 2015 року, однак надані докази не підтверджують заявлені позивачем вимоги про недійсність договору, укладеного між ПАТ «Банк національний кредит» та [PERSON]. Виходячи з теорії права, нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд, з'ясувавши дійсні обставини справи, давши оцінку зібраним доказам в їх сукупності, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів у їх обгрунтування, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed