Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-03 00:00:00

У квітні 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Держава Україна в особі Національного Банку України про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяних органом державної влади. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до договору № 297D-630378 від 16.10.2015 р. банківського вкладу «Осінній оксамит» в доларах США із щомісячним приєднанням (капіталізацією) процентів до суми вкладу (6 місяців) нею на депозитний рахунок Гусятинського відділення ПАТ «КБ «Хрещатик» внесено грошові кошти. Станом на 05 квітня 2016 р. їх загальна сума становила 1 299,31 доларів США. Постановою Правління Національного банку України від 05 квітня 2016 р. № 234 в ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» Національним банком України введено тимчасову адміністрацію, згодом розпочато процедуру ліквідації. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.01.2017 р. у справі № 826/6665/16, що набрала законної сили, була визнана протиправною та скасована Постанова Правління Національного банку України від 05 квітня 2016 р. № 234 «Про віднесення ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних». Зважаючи на це, а також враховуючи, що з 05 квітня 2016 р. позивач протиправно позбавлена права вільного володіння та розпорядження своєю власністю у сумі 1 299,31 доларів США та щомісячних доходів за депозитним договором в розмірі 11% річних від вказаної суми в загальному розмірі 428,77 доларів США, позивач, посилаючись на положення ст. 22, 23, 170 ЦК України вважає наявними підстави для відшкодування збитків та моральної шкоди, завданої їй Державою в особі державної влади - Національного банку України. Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині відшкодування відповідачем моральної шкоди позивач зазначає, що внаслідок протиправних дій Держави потрапила у скрутне матеріальне становище, і як пенсіонер вимушена була обмежити свої звичні можливості, жити виключно на пенсію. Протиправні дії Держави заподіли позивачу значних душевних страждань через усвідомлення втрати своїх заощаджень та через постійне відчуття скрутного матеріального становища. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути із Державного бюджету України на її користь 35 081,37 грн. майнової шкоди, 11 576,79 грн. упущеної вигоди, із розрахунку 1 долар США = 27,00 грн., та у відшкодування моральної шкоди 5 000 грн. Ухвалою суду від 12 квітня 2019 р. позовну заяву [PERSON] залишено без руху та позивачу надано строк протягом 10 днів з дня вручення ухвали для усунення недоліків. Після усунення недоліків ухвалою суду від 06 травня 2019 р. позивачу відстрочено сплату судового збору на невизначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 04 липня 2019 р. до суду надійшли заперечення представника відповідача - Чорної Ю.А. проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. 05 липня 2019 р. до суду надійшло клопотання представника відповідача - Чорної Ю.А. про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в особі уповноваженої особи Фонду на здійснення ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик». Ухвалою суду від 4 жовтня 2019 року у задоволенні вказаних заперечень та клопотання відмовлено. 09 липня 2019 р. до суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача Національний банк України Чорної Ю.А. , відповідно до якого Національний банк України не є учасником правовідносин, що виникли між позивачем та ПАТ «КБ «Хрещатик», що виключає відповідальність відповідача за можливе заподіяння позивачу матеріальної шкоди через неналежне виконання банком своїх зобов`язань за депозитним договором. Наголошує, що згідно з чинним законодавством Національний банк України не відповідає за зобов`язаннями комерційних банків, в тому числі і ПАТ «КБ «Хрещатик». У спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед кредиторами, норми Закону про систему гарантування вкладів фізичних осіб є пріоритетними відносно інших законодавчих актів. Чинним законодавством не передбачено задоволення вимог кредиторів поза межами процедури ліквідації банку. Оскільки, між позивачем та ПАТ «КБ «Хрещатик» виникли договірні відносини, то стягнення коштів, що перебували у банку, має здійснюватися на підставі законодавства, що регулює правовідносини в сфері договору банківського вкладу, з урахуванням положень Закону про систему гарантування вкладів. Зазначає, що з 09 червня 2016 р. Фондом гарантування вкладів фізичних осіб розпочато виплату гарантованої суми відшкодування вкладникам ПАТ «КБ «Хрещатик», і так як сума вкладу позивача у гривневому еквівалентні не перевищувала граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, то позивач мала б отримати вказані кошти. Разом з тим, позивачем не підтверджено та/чи не спростовано дані обставини. Позивачем не доведені вимоги з приводу відшкодування шкоди, зокрема неправомірність дій відповідача, його вина тощо. Вказує, що на даний час усі рішення попередніх судових інстанцій у справі № 8216/6665/16 скасовані постановою Верховного Суду від 16 травня 2019 р. та направлено справу на новий судовий розгляд. Тому, відсутні будь-які судові рішення щодо протиправності виведення ПАТ «КБ «Хрещатик» з ринку. Також представник позивача посилається на помилковість наведених позивачем розрахунків заподіяних йому збитків станом на день звернення до суду у розмірі відсотків, нарахованих на суму вкладу, так як за положеннями чинного законодавства, нарахування відсотків за вкладами припиняється у день початку процедури виведення Фондом банку з ринку. Крім того, вказує, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження заподіяння йому відповідачем моральної шкоди та розмір такого відшкодування. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються до відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 16 жовтня 2016 р. між позивачем [PERSON] та ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» укладено договір № 297D-630378 банківського вкладу «Осінній оксамит» в доларах США із щомісячним приєднанням (капіталізацією) процентів до суми вкладу (6 місяців). Згідно з доводами позивача станом на 05 квітня 2016 р. загальна сума вкладу становила 1 299,31 долар США. Постановою Правління Національного банку України від 05 квітня 2016 р. № 234 в ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» Національним банком України введено тимчасову адміністрацію, згодом розпочато процедуру ліквідації. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України) За правилами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та є спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини. Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними та цей закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Статтею 36 вказаного Закону України врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно з ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час введення тимчасової адміністрації не застосовується: примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку, нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не нараховується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку, зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може привести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом, нарахування відсотків за зобов`язаннями банку перед кредиторами. При цьому, згідно з абз. 1 ч. 6 ст. 36 вказаного Закону обмеження, встановлене п. 1 ч. 5 цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті. Статтею 28 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів (для банків, база даних про вкладників яких містить інформацію про більше ніж 500000 рахунків, - не пізніше 30 робочих днів) з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку. Фонд здійснює виплату гарантованих сум відшкодування через банки-агенти, що здійснюють такі виплати в готівковій або безготівковій формі (за вибором вкладника). Черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів закріплено ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов`язань, є кредитором банку. Отже, після запровадження Фондом гарантування вкладів фізичних осіб тимчасової адміністрації відносно неплатоспроможного банку з метою виведення його з ринку та в подальшому відкликання НБУ банківської ліцензії й переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів банку здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Чинним законодавством не передбачено задоволення вимог кредиторів поза межами процедури ліквідації банку. Вказане стверджується і правовою позицією Верховного Суду України в постанові від 20 січня 2015 року у справі № 6-2001цс15. Частинами 4 та 5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що уповноважена особа Фонду в семиденний строк з дати прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку розміщує оголошення, що містить відомості про ліквідацію банку відповідно до частини третьої цієї статті, в усіх приміщеннях банку, в яких здійснюється обслуговування клієнтів. Протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. Згідно з ч. 1, 2 ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами. Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону уповноважена особа Фонду здійснює такі заходи: 1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; 2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; 3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду. Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду. Враховуючи, що сума вкладу позивача у гривневому еквівалентні не перевищувала граничного розміру відшкодування коштів за вкладами ПАТ «КБ «Хрещатик», позивач могла використати наведені механізми щодо отримання коштів, проте, матеріали справи не містять даних про акцептування її вимоги та отримання/не отримання позивачем гарантованої суми відшкодування через банки-агенти ПАТ «КБ «Хрещатик». Матеріалами справи не доведено, що внаслідок дій відповідача було порушено право позивача, як кредитора ПАТ «КБ «Хрещатик», на отримання коштів за депозитним договором, не доведено неправомірність дій відповідача та причинний зв`язок між шкодою та такими неправомірними діями відповідача. Безпідставними суд визнає й доводи позову про те, що судовим рішеннями у адміністративній справі № 826/6665/16 доведена вина Національного банку України в неотриманні позивачем коштів, розміщених на депозитному рахунку ПАТ «КБ «Хрещатик», оскільки постановою Верховного Суду від 16 травня 2019 р. скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 січня 2017 року, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 20 липня 2017 року; справу передано на розгляд до суду першої інстанції - Окружного адміністративного суду міста Києва. Таким чином, на сьогодні відсутні будь-які судові рішення, якими б було визнано протиправним виведення ПАТ «КБ «Хрещатик» з ринку. Механізм відшкодування шкоди кредиторам та повернення коштів, отриманих під час виконання уповноваженою особою Фонду заходів чітко визначений чинним законодавством. Таким чином, оскільки між позивачем та банком ПАТ «КБ «Хрещатик» виникли договірні відносини, то стягнення суми вкладу позивачу повинно відбуватись на підставі законодавства, що регулює правовідносини щодо повернення вкладу з урахуванням положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Доводи позивача про те, що стягнення суми вкладу як відшкодування майнової шкоди є безпідставним, виходячи з такого. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Отже, зобов`язання з відшкодування шкоди є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових та майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. За своїм характером ці зобов`язання належать до роду недоговірних, тобто вони виникають поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин. Складовими для відшкодування шкоди є а) наявність шкоди; б) протиправна поведінку заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; г) вина. Перераховані підстави для деліктних зобов`язань є обов`язковим. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду. Відповідно до ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства. Банк не відповідає за невиконання або несвоєчасне виконання зобов`язань у разі прийняття Національним банком України рішення про запровадження обмежень на діяльність банків, зупинення операцій по рахунках, арешту власних коштів банку на його рахунках уповноваженими органами державної влади. Тому, доводи позивача про те, що Національний банк України має нести майнову відповідальність за зобов`язаннями неплатоспроможного банку є необґрунтованими. Крім того, під час судового розгляду позивачем не доведено завдану шкоду (розмір вкладу не є розміром шкоди у розумінні ст. 1166 ЦК України), причинний зв`язок між шкодою та неправомірними діями відповідача. При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно зі ст. 1173 ЦК України, відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними повноважень, відшкодується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління. Також особливий статус Національного банку України визначений в Рішенні Конституційного Суду України від 26.02.2009 № 6-рп/2009, відповідно до пункту 3.1 якого Конституція України визначила правовий статус Національного банку України як центрального банку держави, основною функцією якого є забезпечення стабільності грошової одиниці України (ст. 99). Особливість юридичного статусу Національного банку України полягає в тому, що, з одного боку, він має публічно-правовий статус особливого центрального органу державного управління, самостійного у своїй діяльності від органів державної влади (ст. 6, 7, 24, 25, 53 Закону України «Про Національний банк України»), а з іншого - цивільно-правовий статус як юридичної особи, яка має відокремлене майно, що є об`єктом права державної власності і перебуває в його повному господарському віданні, та може вчиняти певні цивільно-правові правочини з комерційними банками, державою (ст. 4, 29, 31, 42 Закону України «Про Національний банк України»). Отже, Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, самостійним у своїй діяльності від органів державної влади, тобто не є суб`єктом відповідальності в розумінні ст. 1173 Цивільного кодексу України. Щодо вимог позову про відшкодування відповідачем збитків у розмірі відсотків, нарахованих на суму вкладу, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. При цьому, відповідно до ч. 1 вказаної статті право на відшкодування збитків має особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права. Оскільки позивачем в належний спосіб не доведено порушення відповідачем її цивільних прав і таких порушень під час розгляду справи судом не встановлено, вказані позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають. Щодо вимог позову про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Судом враховується, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 640/3837/17 та від 29 серпня 2018 року у справі № 686/16161/16-ц. Отже, у даному випадку необхідною умовою для притягнення відповідача до відповідальності у вигляді стягнення моральної шкоди є доведення позивачем перед судом факту протиправної поведінки відповідача, наявність самої моральної шкоди, її розмір та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Як вбачається з матеріалів справи позивачем належних та допустимих доказів обставин, викладених у позові щодо неправомірних дій відповідача суду не надано, факт завдання їй відповідачем моральної шкоди перед судом не доведено, так само не доведено і розмір такого відшкодування. З урахуванням наведеного підстав для задоволення позовних вимог суд не вбачає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в зв`язку з відмовою в задоволенні позову судовий збір покладається на позивача. Оскільки ухвалою суду від 06 травня 2019 р. позивачу відстрочено сплату судового збору на невизначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі, з позивача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп., що становить 1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить та не більше 5 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, та який відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» підлягав би сплаті при подання позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved