Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

У липні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, яким просив суд стягнути з Приватного Акціонерного Товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на його користь середню заробітну плату за затримку видачі трудової книжки в сумі - 192348 грн. 88 коп. (станом на 10.06.2021). В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 25 вересня 2013 року позивач працював у Приватному Акціонерному Товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод». 05 серпня 2019 року він звернувся до відповідача з заявою про звільнення за згодою сторін. Заява зареєстрована у відділі кадрів. Відповідно до резолюції проставленої начальником цеху на заяві про звільнення, позивач повинен був бути звільненим з 15.08.2019 року. Однак, у зазначений день - 15.08.2019 року, та на наступний день - 16.08.2019 року відповідач не видав наказ про звільнення позивача, не видав трудову книжку. Лише 10 червня 2021 року відповідач видав наказ про звільнення позивача, провів повний розрахунок та видав трудову книжку, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду. В судове засідання позивач не з`явився, через канцелярію суду представник позивача - адвокат Бурчак П.І. подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання, повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, відзив на позов чи заяву про розгляд справи за його відсутності суду, не надав. Заяву про відкладення розгляду справи не подавав. Судом відповідно до ч.4 ст.223, ст.ст.280,281 ЦПК України ухвалено про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних в матеріалах справи доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши наявні матеріали справи, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до копії трудової книжки [PERSON] працював у Публічному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод» з 25.09.2013 року (арк.с.5-9). Публічне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод» перейменовано у Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод», зміни до статуту АТ (нова редакція) затверджені загальними зборами акціонерів (протокол від 15.11.2017 року № 22) та зареєстровані державним реєстратором 28.01.2019 року. 05 серпня 2019 року [PERSON] звернувся з заявою про звільнення, за згодою сторін. Заява зареєстрована у відділі кадрів за № 80-1132, та погоджена начальником цеху, з приміткою відпрацювання до 15.08.2019 року (арк.с.10). Відповідно до наказу Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» № 391к від 10 червня 2021 року, [PERSON] звільнений за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, на підставі заяви. [PERSON] ознайомлений з наказом 10.06.2021 року (арк.с.4) Відповідно до копій розрахункових листків АТ «ДАЗ» [PERSON] нараховано за: червень 2019 року - 8200, 43 грн., липень 2019 року - 6188, 05 грн. (арк.с. 11,12). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст. 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Отже, працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Тобто, подання позивачем заяви про звільнення слід розглядати як дію, направлену на зміну діючих між сторонами правовідносин, з метою настання наслідку, а саме звільнення працівника та припинення трудових відносин. Роботодавець або уповноважений ним орган зобов`язаний був розірвати трудові відносини з позивачем у строк, зазначений у заяві, і видати наказ, у якому причини й дата звільнення мають бути чітко сформульовані. Як зазначено позивачем останнім робочим днем було 15 серпня 2019 року, з 16 серпня 2019 року позивач на підприємстві не працював. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, письмових заперечень на позовну заяву не подавав, доказів про винесення наказу про звільнення працівника, а також доказів про видачу працівнику трудової книжки, не надав, вказане суд розцінює, як визнання відповідачем фактів не винесення наказу про звільнення, та не видачі трудової книжки, у передбачений законом строк. Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до заробітної плати за останні два відпрацьованих місяці згідно розрахункових листків, складає: за червень 2019 року - 8200,43 грн., за липень 2019 року - 6188,48 грн., що разом складає -14388 грн. 48 коп. Протягом червня 2019 року - липня 2019 року, відповідно до розрахункових листків, позивачем відпрацьовано 295 годин. Середньогодинна заробітна плата розраховується наступним чином - 14388,48 грн. /295 год.= 48 грн. 77 коп. Середньоденна заробітна плата розраховується наступним чином - 48,77 грн. х 8 = 390,16 грн. Середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 16 серпня 2019 року і по день видачі відповідачем трудової книжки позивачу, а саме по 10 червня 2021 року Кількість робочих днів за період з 16.08.2019 року по 10.06.2021 року складає 455 днів. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.08.2019 року по 10.06.2021 року повинен бути обчислений наступним чином: 455 днів х 390 грн. 16 коп. = 177522 грн. 80 коп. (сума середнього заробітку з урахуванням податків а обов`язкових платежів). Отже, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні знайшла своє підтвердження у судовому засідання та з відповідача підлягає стягненню 177522 грн. 80 коп. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 908 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial