Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після померлого 10.07.2014 року [PERSON] на 21/200 частин домоволодіння за адресою: м.Херсон, вул.Сорокіна, 8. Позовні вимоги мотивовано тим, що 10.07.2014 року помер чоловік позивача. Після його смерті відкрилась спадщина, яку вона фактично прийняла, оскільки на день смерті вони проживали разом. Іншим спадкоємцем першої черги є їх спільна дочка відповідач у справі. На підставі договору дарування позивач та її чоловік стали власниками по ? частині нерухомого майна 21/100 частини домоволодіння. В подальшому вони з чоловіком спільно склали заповіт на імя дочки, за яким у разі смерті одного з подружжя, майно у праві спільної сумісної власності переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього з подружжя право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. На час звернення до суду із цим позовом оформити свої спадкові права позивач не може, як і не може розпорядитись своєю власністю. Оскільки за наявності спільного заповіту нотаріуси відмовляють у видачі свідоцтва про право на спадщину. Однак, на думку позивача, вказані 21/100 частини домоволодіння не були спільним сумісним майном, кожному з подружжя належала ? частина вказаного майна, тобто за договором дарування вказане майно перейшло у спільну часткову власність. Позивач вважає, що звернення до суду є єдиним можливим способом захисту. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги повністю підтримав, просив суд їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач позовні вимоги визнала, проти задоволення позову не заперечувала, про що надала суду письмову заяву. Третя особа направила суду лист, в якому просила проводити розгляд справи за її відсутності, у вирішенні справи поклалась на розсуд суду. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.07.2014 року помер [PERSON], який був чоловіком позивача та батьком відповідача. Сторони у справі є спадкоємцями першої черги. Після його смерті відкрилась спадщина, яку позивач фактично прийняла, оскільки на день його смерті вони проживали разом. 29.12.2007 року на підставі договору дарування [PERSON] та [PERSON] стали власниками по ? частині нерухомого майна 21/100 частини домоволодіння за адресою: м. Херсон, вул. Качельна (Сорокіна), 8. Їх право спільної часткової власності було зареєстровано 08.01.2008 року Херсонським державним бюро технічної інвентаризації. Подружжя спільно склали заповіт на імя спільної дочки (відповідача), за яким у разі смерті одного з подружжя, майно у праві спільної сумісної власності переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього з подружжя право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до матеріалів справи нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через наявність спільного заповіту. Відповідно до ч. 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до положень ч. 3 цієї стаття спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Згідно вимог ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Статтею 1275 ЦК України визначено правові наслідки відмови від прийняття спадщини, зокрема, в частині 2 зазначено, що якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Положеннями ст. 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1243 ЦК України подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті. З матеріалів справи вбачається, що вказані 21/100 частини домоволодіння не були спільним сумісним майном позивача та спадкодавця, кожному з них належала ? частина спірного майна, тобто за договором дарування майно перейшло у їх спільну часткову власність. Отже, належними та доспутими доказами було доведено те, що позивач, прийнявши спадщину після свого чоловіка, позбавлена можливості належним чином оформити своє право власності на спадкове майно. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved