Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

У липні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначав, що йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08 грудня 2006 року на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] . У даному будинку, крім нього, зареєстровані: його дружина [PERSON] та його знайомий [PERSON] , відповідач у справі. Останній у будинку не проживає з кінця 1998 року, що підтверджується актом про фактичне не проживання. Факт реєстрації відповідача у даному житловому будинку позбавляє позивача можливості оформлення субсидії, оскільки для її оформлення необхідні документи всіх зареєстрованих у будинку осіб, що порушує його право як власника на вільне розпорядження та користування належним йому майном. Особисті речі відповідача [PERSON] у житловому будинку відсутні, цим житлом він не цікавиться. Перешкод у користуванні будинком йому ніхто не чинив. Реєстрація відповідача за вказаною адресою перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися належним майном, тому він змушений був звернутися до суду з цим позовом. Оскільки відповідач [PERSON] тривалий час, більше одного року, без поважних причин не проживає у належному йому на праві власності житловому будинку, він відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України втратив право користування цим жилим приміщенням. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, його представник адвокат Хоменко І.М. у суді позов підтримав, просив суд його задовольнити. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином за зареєстрованим місцем проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд він не повідомив, відзив на позов і заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, з`ясувавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, заслухавши показання свідків суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. За змістом ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд встановив, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 08 грудня 2006 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12812419 від 08 грудня 2006 року. Відповідно до довідки № 1133 від 10 липня 2020 року, виданої виконавчим комітетом Княжицької сільської ради Броварського району Київської області, у житловому будинку [ADDRESS] , загальною площею 118,8 м2, житловою 74,4 м2, тобто у належному позивачеві [PERSON] на праві власності житловому будинку, крім позивача, зареєстровані ще дві особи: його дружина [PERSON] із 12 серпня 1972 року та знайомий [PERSON] , відповідач у цій справі, з 11 вересня 1998 року. З акту про фактичне не проживання від 09 липня 2020 року, складеного депутатом Княжицької сільської ради Броварського району Київської області Цариком В.М., вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований у зазначеному будинку, проте там він не проживає тривалий час, понад один рік, без поважних причин, що підтвердили сусіди позивача. Згідно із відомостями, наданими суду Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні підтвердили той факт, що відповідач [PERSON] тривалий час, понад один рік, не проживає без поважних причин у належному позивачу [PERSON] на праві власності житловому будинку [ADDRESS] . У даному будинку особисті речі відповідача відсутні, перешкод у користуванні будинком йому ніхто не чинив. Фактично у будинку проживають позивач [PERSON] із дружиною [PERSON] . У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У ст. 150 ЖК УРСР (1983 року) встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі вказаної статті є наявність в особи права власності на майно та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Згідно із положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач [PERSON] не проживає у належному позивачу [PERSON] на праві власності житловому будинку більше одного року без поважних причин, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved