Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-03 00:00:00

У квітні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про застосування наслідків невиконання грошового зобов`язання. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 27 квітня 2016 р. у цивільній справі № 662/662/1828/15-ц стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на його користь грошові кошти в сумі 10 080 грн. Додатковим рішенням цього ж суду стягнуто судові витрати на правову допомогу в розмірі 1 200 грн. Рішення відповідач виконав лише після касаційного перегляду справи, а саме 13 лютого 2019 р. Оскільки відповідачем прострочено грошове зобов`язання, то відповідач зобов`язаний сплатити на його користь в порядку ст. 625 ЦК України за період з квітня 2016 р. по лютий 2019 р. (987 днів прострочення) втрати від інфляції у розмірі 4 816 грн. та 3% річних у розмірі 915 грн., а всього у розмірі 5 731 грн. Ухвалою від 17 квітня 2019 р. провадження у справі відкрито за правилами спрощеного провадження. 31 травня 2019 р. до суду від представника відповідача АТ «Райффайзен Банк Аваль» - Руденко В.І. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позивач не звертався з вимогою про виконання рішення суду. 19 лютого 2019 р. відповідач виконав рішення суду на підставі заяви позивача від 09 лютого 2019 р. Оскільки за судовим рішенням позивач вже отримав відшкодування, повторне стягнення є незаконним. Вважає, що будь-яких правовідносин із позивачем у відповідача не виникало. Позивачем не надано належних доказів, що він є спадкоємцем майна покійної дружини [PERSON] , яка була вкладником банку у 2005 р., на внесений нею вклад у розмірі 5 000 грн., що є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки між сторонами у справи будь-які зобов`язання відсутні, посилання позивача на положення ст. 625 ЦК України є хибними, що узгоджується з практикою Верховного Суду. Звертає увагу суду на арифметичні помилки позивача при розрахунку ним інфляційних втрат та 3% річних. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 27 квітня 2016 р. у цивільній справі № 662/1828/15-ц за позовом [PERSON] до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь позивача стягнуто грошові кошти в сумі 10 080 грн. Додатковим рішенням цього ж суду від 18 травня 2016 р. з відповідача на користь позивача стягнуто судові витрати на правову допомогу в сумі 1 200 грн. Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 27 квітня 2016 р. виконано відповідачем 19 лютого 2019 р. та згідно з платіжним доручення № 1 позивачу перераховано 11 280 грн. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, обставини, встановлені вказаними рішеннями судів не підлягають доказуванню. Тому, посилання відповідача на ненадання позивачем доказів, що передані його померлою дружиною [PERSON] банку грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя, судом відхиляються, оскільки ці обставини встановлені судовими рішеннями у справі № 662/1828/15-ц, що набрали законної сили. Положеннями статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Чинним законодавством не передбачено припинення зобов`язання на підставі рішення суду. Тому, у разі відсутності інших підстав для припинення зобов`язань, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 у справі № 6-113цс14. Зобов`язання відповідача виконати рішення суду, якими стягнуто з нього на користь позивача грошові кошти, є грошовим зобов`язанням, а тому, вимоги позову про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат в порядку ст. 625 ЦК України є законними та обґрунтованими. Як вбачається з матеріалів справи постановою Верховного Суду від 18 грудня 2018 р. у справі № 662/1828/15-ц поновлено виконання рішення Апеляційного суду Херсонської області від 27 квітня 2016 р., що було зупинено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 червня 2016 р. Таким чином інфляційні втрати та 3% річних слід розраховувати за період 27 квітня 2016 р. (дата набрання рішенням законної сили) по 23 червня 2016 р. (дата зупинення виконання рішення суду) та з 18 грудня 2018 р. (дата поновлення виконання рішення суду) по 19 лютого 2019 р. (дата виконання відповідачем рішення суду). Так, інфляційні втрати за період 27 квітня 2016 р. по 23 червня 2016 р. становлять 11,28 грн., та за період з 18 грудня 2018 р. по 19 лютого 2019 р. - 204,17 грн., що разом дорівнює 215,45 грн. 3% річних за аналогічні періоди становлять 56,63 грн. та 59,34 грн. відповідно, а разом - 115,97 грн. Загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 331 грн. 42 коп. (215,45 грн. + 115,97 грн.). Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов висновку, що обставини, на які посилається позивач знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, і не спростовані відповідачем, а тому позов підлягає частковому задоволенню. Позивач при поданні позову був звільнений від сплати судового збору, хоча з урахуванням ціни позову - 5 731 грн. повинен був сплатити судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір». Суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог на загальну суму 331 грн. 42 коп., що становить 5,78% від ціни позову. Тому, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 44 грн. 41 коп., що становить 5,78% від 768 грн. 40 коп. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача понесених ним судових витрат в розмірі 1 000 грн., пов`язаних з правничою допомогою, слід зазначити, що такі витрати стороною позивача в належний спосіб не підтверджені, у зв`язку з чим не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial