Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

У липні 2020 року позивачка [PERSON] звернулась у суд з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] основновної суму боргу за договором позики в розмірі 7000 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 07.07.2020 становить 189910,00 грн. та 3% річних в розмірі 225 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 07.07.2020 становить 6104,26 грн. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 26.08.2018 вона позичила відповідачу кошти в розмірі 7000,00 доларів США, що стверджується розпискою від 26.08.2018, оригінал якої знаходиться у неї. Згідно умов вказаної розписки відповідач зобов`язався повернути їй кошти частинами, а саме 3000,00 доларів США до 01.12.2018 та 4000,00 доларів США до 01.09.2019. Однак, відповідач не повернув частину боргу до 01.12.2018, як і не повернув іншу частину боргу до 01.09.2019, а тому 30.09.2019 вона звернулась до боржника з письмовою вимогою про повернення боргу, яка залишення без виконання. За таких обставин, враховуючи те, що станом на 07.07.2020 відповідач не повернув їй кошти в розмірі 7000,00 доларів США, а тому вона змушена звертатися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 04.08.2020 справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (виклику) сторін до суду не надходило, а тому відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд постановив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними в справі матеріалами. Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в ст.11 ЦК України, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи, оцінивши та давши належну оцінку зібраним по справі доказам, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 26.08.2018 відповідач [PERSON] отримав від позивачки [PERSON] кошти в розмірі 7000,00 доларів США, згідно якої відповідач зобов`язався повернути позивачці кошти частинами, а саме 3000,00 доларів США до 01.12.2018 та 4000,00 доларів США до 01.09.2019. У зазначений строк відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав, грошові кошти не повернув. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей. Згідно з вимогами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За правилами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Таким чином, заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у розписці, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у іноземній валюті. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. З цього приводу Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, яку викладено у постанові від 04.07.2018 в справі № 14-134цс18, вказавши, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Як вбачається із правової позиції, що викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 по справі № 373/2054/16-ц, за змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК України позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом. Поряд з цим, суд не має права виходити за межі позовних вимог. Відтак, беручи до уваги той факт, що позивач просить стягнути суму позики саме у гривнях, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу за договором позики в сумі 189910,00 грн. підлягають задоволенню, оскільки розмір боргу підтверджується розпискою, визначений розпискою строк для повернення позики закінчився, а наявність в позивачки оригіналу боргової розписки свідчить про те, що відповідач не виконав зобов`язання щодо повернення грошових коштів. Відповідно до вимог ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Окрім того, передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 № 6-49цс12. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Частиною 2 ст. 625 ЦК України зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. З врахуванням викладеного, враховуючи розрахунок позивачки основної суми боргу та 3% річних, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки кошти в розмірі 189910,00 грн основної суми боргу та 6104,26 грн. в якості 3 % річних від простроченої суми. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено, а тому суд присуджує стягнути із відповідача на користь держави судовий збір, що становить 1960 грн 14 коп. На підставі наведеного та

Outcome: approved