Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-09 00:00:00

У листопаді 2014 року [PERSON] звернулася до Печерського районного суду м. Києва із вищевказаним позовом до Державної академії житлово-комунального господарства, Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Міністерства освіти і науки України, в якому, уточнивши позовні вимоги, просила солідарно стягнути з відповідачів 25 000 грн. 80 коп. суми заборгованості з виплати заробітної плати та вихідної допомоги; середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 35 289 грн. 76 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 30 вересня 2014 року її було звільнено з посади виконуючого обов'язки завідувача кафедри економіки підприємництва Донецького інституту міського господарства Державної академії житлово-комунального господарства відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України Донецький інститут Державної академії житлово-комунального господарства не виплатив [PERSON] всіх сум, що належать їй в день звільнення. За наведених обставин, позивач вважає, що відповідачами порушено її трудові права, та просить задовольнити позов в заявлений нею спосіб. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов з викладених у ньому підстав, враховуючи заяву про уточнення позовних вимог, підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України в судовому засіданні проти позову заперечила, просила відмовити в його задоволенні. В своїх письмових запереченнях посилається на те, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки [PERSON] перебуває у трудових відносинах з Державною академією житлово-комунального господарства, а не з Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, відтак, на її думку, Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України є неналежним відповідачем по справі. Крім того, зазначила, що Державна академія житлово-комунального господарства не знаходиться у віданні Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, оскільки відповідно до Розпорядження КМУ № 535-р від 15.06.2011 року останню було передано до сфери управління Міністерства освіти і науки, молоді та спорту. Державна академія житлово-комунального господарства та Міністерство освіти і науки України в судове засідання своїх представників не направило, про місце, день і час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки представників суду не повідомили. За наведених обставин, враховуючи думку представників сторін, положення ч. 2 ст. 169 ЦПК України, суд визнав за можливе розглянути справу у відсутність представника відповідача Державної академії житлово-комунального господарства та представника відповідача Міністерства освіти і науки України. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 01 вересня 2010 року [PERSON] працювала на різних посадах у Донецькому інституті міського господарства Державної академії житлово-комунального господарства. 30 вересня 2014 року [PERSON] було звільнено з посади виконуючого обов'язки завідувача кафедри економіки підприємництва Донецького інституту міського господарства ДАЖКГ відповідно до п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з ліквідацією останнього. При цьому, Державною академією житлово-комунального господарства розрахунків з [PERSON] в день звільнення проведено не було. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Враховуючи, що з позивачем у день звільнення не проведено остаточного розрахунку, не виплачено заробітну плату, то суд дійшов висновку що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі враховуючи суму індексації та вихідної допомоги у розмірі 25 000 грн. 80 коп. є доведеними, та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 117 КЗпП України , в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24 грудня 1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як вбачається з ч. 3 ст. 2 ЗУ «Про оплату праці», зокрема, до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, належать: виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Аналізуючи норми ст. 2 Закону України «Про оплату праці» та ст. 117 КЗпП України, слід дійти висновку про те, що відносини стосовно виплати заробітної плати за своєю правовою природою є трудовими, а за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Позивачем здійснено розрахунок середньоденної заробітної плати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, розмір якої становить 401 грн. 02 коп., з яким погоджується суд. З урахуванням того, що відповідач Державна академія житлово-комунального господарства не провела з [PERSON] повний розрахунок в день звільнення, то відповідно до вимог ст.117 КЗпП України, необхідно стягнути з ДАЖКГ на користь позивача середній заробіток з 30 вересня 2014 року по 16 лютого 2015 року, що становить 35 289 грн. 76 коп. за розрахунком позивача, з яким суд повністю погоджується. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Як вбачається зі змісту ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Належних та допустимих доказів, в розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження відсутності вини у діях Державної академії житлово-комунального господарства щодо не проведення останнім своєчасного розрахунку із позивачем, відповідачем не надано. За наведених обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Державної академії житлово-комунального господарства, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Разом із цим, суд вважає, що у задоволенні вимог [PERSON] до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Міністерства освіти і науки України слід відмовити, оскільки, як встановлено судом, позивач [PERSON] перебувала у трудових відносинах з Державною академією житлово-комунального господарства, а відтак заявлені вимоги до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Міністерства освіти і науки України є безпідставними, враховуючи, що останні не є належними відповідачами й не порушували прав позивача. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Державної академії житлово-комунального господарства, Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Міністерства освіти і науки України про стягнення заборгованості по заробітній платі, є частково обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню. Оскільки позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню і остання відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, то відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України з Державної академії житлово-комунального господарства підлягає стягненню в дохід держави 602 грн. 90 коп. судового збору. Враховуючи викладене,

Outcome: partial