Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-17 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернувся до Братського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] . У період з січня 1995 року по 01 вересня 2012 року у його будинку проживала його внучка [PERSON] До липня 2012 року вона була зареєстрована у будинку своїх батьків по [ADDRESS] , а у липні 2012 року його дружина зареєструвала її в його будинку, про що він дізнався тільки після її смерті [INFO] . 01 вересня 2012 року відповідач [PERSON] добровільно залишила будинок та почала проживати у батька. З того часу по день подачі позову вона не з`являлася у будинку, який йому належить на праві приватної власності, участі в його ремонті не брала, податки та комунальні послуги не оплачувала. Посилаючись на те, що відповідач у добровільному порядку з реєстрації знятись не бажає, внаслідок чого безпідставно зберігає на собою право на користування будинок та порушує його право на вільне користування та розпорядження належним йому на праві власності житлом, позивач прохав визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим будинком [ADDRESS] з моменту вибуття, тобто з 01 вересня 2012 року. Розпорядженням в.о. голови Братського районного суду Миколаївської області Скарбницької І.Б. від 10 липня 2019 року справу передано на розгляд до Арбузинського районного суду Миколаївської області. Відповідачем відзив на позовну заяву не подано. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, пояснила, що вона проживала разом з бабусею та дідусем [PERSON] по [ADDRESS] з дитинства. У 2009 році її зареєстрував батько по [ADDRESS] . Потім вона була зареєстрована з жовтня 2009 року по травень 2012 року у м.Н.Каховка у зв`язку з навчанням. З 06 липня 2012 року і по теперішній час зареєстрована [ADDRESS] . Після цього вона потребувала реєстрації місця проживання і позивач надав згоду на її реєстрацію у своєму будинку, оскільки її батько не міг її зареєструвати у своєму будинку, так як у суді слухалися справи щодо спору по будинку, при цьому з 30 червня 2012 року по 1 вересня 2012 року вона проживала у дідуся та бабусі. Під час навчання вона до них часто приїжджала. З 01 вересня 2012 року по 30 червня 2015 року вона навчалась на денному відділенні Черкаського державного технічного університету. Після цього стала працювати у м.Черкаси і проживала у гуртожитку для співробітників університету до 14 вересня 2017 року. Пізніше вона вступила до аспірантури на денну форму навчання Черкаського національного університету ім. Б.Хмельницького і на сьогоднішній день є аспіранткою. На даний час проживає на зйомній квартирі у м.Черкасах. Представник відповідача підтримав доводи відповідача. Вказав, що з 19 квітня 2019 року як до будинку позивач вселилася [PERSON] , остання не дозволяє відповідачу користуватися житлом і чинить перешкоди останній у доступі до нього. Вислухавши думки учасників процесу, свідка [PERSON] , суд приходить до наступного. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. У відповідності до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Судом встановлено, що у власності позивача [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого 09 жовтня 1989 року виконавчим комітетом Новокостянтинівської сільської ради Братського району Миколаївської області перебуває житловий будинок [ADDRESS] . Про що також свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01 березня 2018 року за № 115853285. [PERSON] доводилася дружиною позивача та померла [INFO] . Після її смерті приватним нотаріусом Братського районного нотаріального округу Миколаївської області Малярчук Н.В. заведено спадкову справу за № 64310768 у Спадковому реєстрі. Спадкоємцями за заповітом після смерті [PERSON] є відповідач [PERSON] та донька позивача [PERSON] . За твердженнями сторін у судовому засіданні, заповіт померлої [PERSON] не стосувався спірного житлового будинку, а виражав волю померлої щодо належної їй на праві власності земельної ділянки, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У судовому засіданні сторони погодилися з тим, що у період з 1995 року по 01 вересня 2012 року відповідач як член сім`ї - внучка проживала разом з своїми бабусею [PERSON] та дідусем [PERSON] у житловому будинку [ADDRESS] . Як вбачається з довідок Новокостянтинівської сільської ради Братського району Миколаївської області №№ 527, 528 від 27 червня 2019 року, № 241 від 24 липня 2019 року по [ADDRESS] [PERSON] зареєстрована, але фактично не проживає з вересня 2012 року. Про це також свідчить облікова картка об`єкта по господарського обліку на 2016-2020 роки № 0101941. З довідки № 549 від 04 липня 2019 року Новокостянтинівської сільської ради Братського району Миколаївської області видно, що [PERSON] під час перебування на території сільської ради проживає по [ADDRESS] . Відповідно до додатку до диплома про вищу освіту [NUMBER] [PERSON] навчалася у ВСП «Новокаховський коледж» Таврійського державного агротехнологічного університету на денній формі навчання з 01 вересня 2009 року по 05 червня 2012 року. З копій додатків до дипломів про вищу освіту [NUMBER], [NUMBER] вбачається, що [PERSON] навчалася у Черкаському державному технологічному університеті на денній формі навчання з 01 вересня 2010 року по 24 червня 2014 року та з 01 вересня 2014 року по 30 червня 2015 року. Відповідно до довідки Черкаського національного університету ім. Б Хмельницького від 05 серпня 2019 року за № 277/03 [PERSON] навчається в аспірантурі Черкаського національного університету ім. Б Хмельницького зі спеціальності «Менеджмент» на денній формі навчання з 15 вересня 2017 року по 15 вересня 2021 року. З досліджених у судовому засіданні доказів вбачається, що відповідач з вересня 2012 року виїхала до м.Черкаси на навчання на стаціонарному відділенні, яке закінчила 30 червня 2015 року. Відповідач у судовому засіданні пояснила, що з 2015 року вона розпочала працювати у м.Черкасах і там працює донині. Таким чином, відповідач була відсутня за місцем реєстрації після закінчення навчання з 30 червня 2015 року по 15 вересня 2017 року, коли вона знову почала навчатись на стаціонарному відділенні навчального закладу, у зв`язку з працевлаштуванням у м.Черкаси. Разом з тим, виїзд особи на тимчасове проживання до іншої місцевості у зв`язку з навчанням або роботою Верховний Суд не визнав поважною причиною відсутності члена сім`ї за місцем проживання (ВС/КЦС, справа № 283/1443/16-ц,01.02.18). За такого, суд не може вважати поважною причиною відсутності відповідача за місцем реєстрації у період 30 червня 2015 року по 15 вересня 2017 року у зв`язку з працевлаштуванням у м.Черкаси. Як вбачається з пояснень відповідача у судовому засіданні, остання приїжджала до дідуся та бабусі з періодичністю один раз у 1.5-2 місяці з метою надання їм допомоги, купляла та привозила їм продукти, ліки. Ці ж обставини підтвердила у судовому засіданні свідок [PERSON] . Також з дослідженого в суді відеозапису вбачається, що померла бабуся [PERSON] виражає подяку онуці за передані нею їм подарунки, чекає зустрічі з нею. Однак, вказані обставини суд розцінює як підтвердження факту надання допомоги бабусі та дідусю, а не як доказ користування житловим будинком. Крім того, небажання відповідача добровільно знятися з реєстрації через побоювання того, що донька позивача [PERSON] продасть будинок, внаслідок чого незаконно позбавить позивача житла, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову. Наданий позивачем акт обстеження домогосподарства комісією в складі: депутата сільської ради Білоуса В.В. та сусідів [PERSON] , [PERSON] суд не приймає до уваги як належний доказ по справі, оскільки він не містить дати його складання. Письмові показання свідка [PERSON] суд також не бере до уваги, оскільки вказаний свідок не допитувався судом у судовому засіданні та не попереджувався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та відмову від дачі показань. Згідно інформації Братського відділу поліції Головного управління національної поліції в Миколаївській області від 11 вересня 2019 року за № 5911/56-2019 25 квітня 2019 року [PERSON] звернулася до поліції через те, що її матір [PERSON] не пускала її до бабусі [PERSON] . Під час виїзду наряду СРПП факт домашнього насильства свого підтвердження не знайшов. Вказаний документ не може бути доказом порушення права відповідача на користування житловим будинком, оскільки вказана інформація свідчить про бажання [PERSON] побачитися з бабусею, а не про бажання проживати у будинку. На підставі викладеного, враховуючи те, що відповідач фактично з вересня 2012 року і по день пред`явлення даного позову у спірному будинку не проживає понад 7 років, має інше місце проживання у м.Черкасах, де працює та навчається, не є співвласником спірного житлового приміщення, до суду з вимогою про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення не зверталася, факт її реєстрації у цьому будинку створює позивачу безумовні перешкоди у володінні та користуванні своїм майном, суд прийшов до висновку про те, що право позивача підлягає захисту шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Вимога позивача щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням з певного періоду, а саме з 01 вересня 2012 року не підлягає задоволенню, оскільки не ґрунтується на вимогам ЖК та ЦК України.

Outcome: approved