Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

У липні 2016 року позивач звернулася до суду з вимогами до відповідача про надання їй, як матері, дозволу на виїзд неповнолітньої дитини до АР Крим без згоди та супроводу батька. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказала, що проживала разом з сином - [PERSON] у АР Крим, після окупації була змушена переїхати до Харкова, де проживає дотепер. Проте у АР Крим залишився проживати батько сина та батьки позивача з іншими родичами, і, природно, дитина потребує спілкування з батьком, бабою [PERSON], бабою [PERSON], дідом [PERSON] прабабою [PERSON], дядьками та двоюрідними братами. Підсудність розгляду цивільної справи визначено ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13.07.2016, згідно із ст. 107 ЦПК України та ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Позивач у судове засідання не з'явилася, представником позивача направлено до суду заяву, у якій просить розглянути справу без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримуються у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Судовим розглядом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому [INFO] народився син - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 18.11.2010 Виконавчим комітетом Добрівської сільської ради Сімферопольського району АР Крим /а. с. 11/. Рішенням Сімферопольського районного суду АР Крим від 30.11.2011, що набрало законної сили, шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Добрівської сільської ради Сімферопольського району АР Крим (актовий запис № 21 від 04.06.2010) між позивачем та відповідачем розірвано /а. с. 10/. У березні 2015 року позивач разом з малолітнім сином [PERSON] виїхали з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим до міста Харкова та проживають за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою від 20.03.2015 № 6329004640 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції /а. с. 12/. Окрім того, вбачається, що 13.01.2016 відповідач надав згоду на виїзд з України до Російської Федерації з метою відпочинку та виїзд з РФ до України строком з 14.01.2016 по 14.01.2017, що посвідчена відповідно до правил, встановлених окупаційною владою /а. с. 13/. Як вказала у своїй позовній заяві позивач, відповідач ігнорує її прохання оформити згоду на виїзд їхньої спільної дитини відповідно до законодавства України. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність v вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України, батьки дитини мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів неповнолітньої дитини. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків /усиновлювачів/, піклувальників та в їхньому супроводі, або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 № 367, де зазначено, що в'їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї громадян України, що не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57. Відповідно до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документу дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або закон них представників. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Правилами оформлення та видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон визначено, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадян України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у якій, відповідно до правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України від 27.01.1995 № 57, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16 років здійснюється лише за згодою батьків /усиновлювачів/ та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду за кордон досягли повноліття. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріальною згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України, до якої належить: сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; повітряний простір над вказаними територіями, - є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Згідно з частиною першою статті 10 цього Закону, громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду - виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Однак, ч. 1 ст. 4 зазначеного Закону передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Враховуючи наявні у матеріалах справи письмові докази, позивачем не доведено факт ігнорування відповідачем прохання позивача про нотаріальне посвідчення згоди на виїзд їхнього малолітнього сина. Разом з тим, суд приймає до уваги, що є необхідністю виїзди дитини на тимчасово окуповану територію АР Крим для відвідування та спілкування з батьком, іншими родичами, які проживають у Криму, та з метою відпочинку, оздоровлення, всебічного розвитку дитини, та вважає позовні вимоги обґрунтованими, такими, що відображають права та інтереси дитини. Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу та витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню документально підтверджена сума сплачених судових витрат, а саме: судовий збір у розмірі 580,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 1420 грн., згідно з наданим розрахунком /а. с. 2, 15/. На підставі ст.ст. 26, 313 ЦК України, ст.ст. 7, 154 СК України, Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст.ст. 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», п. 4 Постанови КМ України від 27.01.1995 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України,

Outcome: approved