Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

У липні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він проживає в квартирі [ADDRESS] . Він систематично та в повному обсязі сплачував вартість наданих послуг водопостачання за показниками лічильника. Але у квитанціях, отриманих з грудня 2018 року, були відсутні відповідні графи щодо заповнення по показникам, та містився допис щодо необхідності провести повірку лічильника за його рахунок. За відповідними роз`ясненнями він звернувся до КП Вишнівськводоканал, яке було перенаправлено відповідачу по справі. Ним вказувалось, що відповідач зобов`язаний за власний рахунок проводити повірки лічильника води, як це було зроблено з газовим та електролічильником. Натомість його безпідставно звинувачували в не проведенні повірки з 2003 року. Згідно проведеного ним аналізу вартості проведення повірки лічильника в м.Києві та Київській області, з`ясовано, що середньо ринкова вартість вказаної послуги становить орієнтовно 800 грн. Тому за три не проведені повірки (2007, 2011 та 2015 роки) лічильників (в квартирі він має два лічильника) відповідач незаконного привласнив суму близько 4800 грн. Такими діями КП УМГ порушує Закон України «Про житлово-комунальні послуги», постанову КМУ «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», Закон України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Закон України «Про метрологію та метрологічну діяльність», Закон України «Про захист прав споживачів». Вказав, що починаючи з грудня 2018 року він зазнає значної моральної шкоди через протиправні дії відповідача щодо нього та його родини, що полягає в душевних стражданнях, погіршеннях стосунків з оточуючими: він почав менше часу проводити з родиною, витрачав цей час на вивчення законодавчої бази та судові засідання. Близькі почали докоряти йому, що в нього наявна заборгованість, а він не може вирішити таке питання. Це все мало вплив і на його роботу. Розмір моральної шкоди він оцінює в розмірі 40 140грн. Просив суд захистити його права як споживача та визнати КП УМГ винним у скоєнні порушень чинного законодавства України та в бездіяльності, примусити КП УМГ внести відповідні зміни до квитанцій на оплату комунальних послуг (а саме квитанцій на оплату водопостачання та водовідведення) згідно чинного законодавства України, примусити КП УМГ провести перерахунок у вищевказаних квитанціях (зокрема прибрати з квитанції безпідставний борг, примусити КП УМГ провести заміну лічильників води в його квартирі (лічильники в кількості 2 шт. на подачу холодної та гарячої води) за власний рахунок (відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання»); стягнути з КП УМГ на користь кошти, які були ним сплачені в діючих тарифах за проведення робіт з повірки лічильників в сумі 4800 грн. або зарахувати дану суму на його особовий рахунок [NUMBER] в якості передплати за послуги водопостачання; стягнути з КП УМГ на його користь завдану моральну шкоду у зв`язку з вчиненням протиправних дій щодо його родини в розмірі 40 140 грн.; накласти на КП УМГ штрафні санкції відповідно до ст.ст.13, 14 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання». 11 листопада 2019 року до суду надійшов відзив КП «Управління міським господарством» Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області. Не погоджуючись з позовом відповідач зазначив, що виконавцем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення в м.Вишневе є КП Вишнівськводоканал «Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області. Даний суб`єкт має обов`язки, визначені ст.8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». За рішенням виконавчого комітету Вишневої міської ради затверджуються тарифи на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення. Зокрема, по тарифам, затвердженими рішенням №4/3 від 31 січня 2018 року до структури яких не включені витрати на періодичну повірку квартирних засобів обліку. КП Вишівськводоканал у період з лютого 2016 року по лютому 2018 року проводило повірку лічильників холодної води, у період з травня 2015 року по жовтень 2017 року проводило повірку лічильників гарячої води. Інформація про це була розміщена в мережі Інтернет та на будинках. Зазначили також, що в тарифи по комунальним послугам не були включені витрати по проведення повірки квартирних засобів обліку. А з 02 серпня 2017 року такий обов`язок покладений на споживачів. Просили відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні позивач підтримав поданий позов. Просив суд задоволити позов у повному обсязі. У судове засідання представник КП «Управління міським господарством» Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області не з`явився. Подав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника з урахуванням поданого відзиву. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . 21 грудня 2018 року [PERSON] направив на адресу КП Вишнівськводоканал звернення щодо порушення його прав як споживача та громадянина, не проведення повірки лічильників, не встановлення їх не справності, неправомірне нарахування заборгованості. Просив негайно виправити квитанції, надати вичерпну відповідь на його звернення, надати роз`яснення щодо невірної та протизаконної інформації. 10 січня 2019 року КП Вишнівськводоканал повідомило заявника про пере направлення його звернення до КП УМГ, оскільки між КП Вишнівськводоканал та КП УМГ укладено договір. За даним договором КП УМГ надає юридичне консультування, юридичне представництво по роботі зі споживачами послуг з холодного водопостачання та водовідведення. 25 січня 2019 року КП УМГ підготовлено відповідь на звернення [PERSON] . За змістом статей 322, 360 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом; співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги. Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Згідно з положеннями ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає: - утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; - купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; - поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. З поданого відзиву вбачається, що відповідно до рішення Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області №108/23 від 25 грудня 2007 року виконавцем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення в місті Вишневе є суб`єкт господарювання - КП Вишнівськводоканал. Суд звертає увагу, що відповідно до положень ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч. 2 ст. 48 Цивільного процесуального кодексу України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Позивачем пред`явлений позов до КП УМГ, мотивуючи тим, що його запит був пере направлений саме до даного комунального підприємства. Разом з тим, позивач залишив поза увагою те, що відповідач надає лише юридичне консультування та представництво КП Вишнівськводоканал, а не замінює повністю дану особу, не є його правонаступником. Як вбачається зі змісту ст. 51, 175 ЦПК України, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 Цивільного процесуального кодексу України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Однак, позивач своїм правом на заміну неналежного відповідача не скористався, зважаючи на викладене, позовні вимоги не підлягають до задоволення також і з підстав пред`явлення вимоги до неналежного відповідача. Згідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] вказував, що ним сумлінно оплачувались комунальні послуги, з листопада 2018 року він почав отримувати квитанції без полів для даних про показники лічильників. Відповідач стверджував, що в тарифи не включались витрати на проведення повірки, повірка проводилась у період з 2015 року по 2018 роки. Але доказів даним обставинам суду сторони не надали, не заявили клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні, не повідомили суд про причини неможливості подати такі докази. З огляду на допустимість доказів, достатність, обов`язок сторони довести свої позовні вимоги, пред`явлення позову не до тієї особи, яка є виконавцем відповідних послуг, тому у задоволенні позову суд відмовляє. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed