Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-24 00:00:00

У липні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, вказуючи, що вони з відповідачем [PERSON] не підтримують шлюбних відносин через відсутність взаєморозуміння, поваги, спільних життєвих інтересів та непорозумінь. Вважає, що сім'я розпалась остаточно, подальше сумісне життя, примирення між ними та збереження сім'ї є неможливим, тому просить суд розірвати шлюб із відповідачем. У відповідності до ст. 111 СК України судом були вжиті заходи щодо примирення подружжя та ухвалою суду від 15 серпня 2014 року сторонам був наданий місячний строк для примирення. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, письмово вимоги позову підтримала, наполягала на розірванні шлюбу та просила слухати справу у її відсутність, щодо заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяви про відкладення розгляду справи, або розгляду справи у його відсутності до суду не направив. Відповідно до ч.4 ст.169, ч. 1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. Вивчивши та дослідивши матеріали справи та усі зібрані по справі докази, давши їм оцінку в сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що сторони з 04 лютого 2007 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, який зареєстрований Ладижинським міським відділом РАЦС Вінницької області, актовий запис № 20 (а.с.3). Відповідно до свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 17 грудня 2007 року (а.с.5), від шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину: сина [PERSON], який на даний час проживає разом з матір?ю. Сторони не підтримують шлюбно-сімейні відносини, спільного господарства не ведуть, сім'я розпалася через відсутність спільних інтересів, бажання зберегти сім'ю, виникнення конфліктів і сварок, які не дозволяють подальше спільне проживання, збереження шлюбу неможливе, шлюб існує формально. Згідно вимог ст.111 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Згідно ухвали суду від 15 серпня 2014 року подружжю надавався строк на примирення терміном один місяць. За цей час сторони не відновлювали шлюбно-сімейних відносин, примирення не відбулося. Відповідно до вимог ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ст. 55 СК України дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Частиною 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У відповідності до ч. 1 ст. 113 СК України особа яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Пунктом 10 Постанови ПВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Оскільки судом встановлено, що сторони не підтримують шлюбно-сімейних відносин, спільного господарства вони не ведуть, сім'я розпалася через відсутність спільних інтересів, виникнення конфліктів і сварок, які не дозволяють подальше спільне проживання, збереження шлюбу неможливе, подальше спільне проживання сторін суперечить інтересам сторін, шлюб існує формально, наданий термін на примирення позитивних результатів не дав, а також враховуючи, що покладення обов'язку збереження сім'ї на одного з подружжя, при наявності на це його категоричного заперечення, буде суперечити як вищезазначеним приписам законодавства так і моральним засадам суспільства, суд визнає, що сім'я сторін розпалася остаточно і зберегти її неможливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати, як такий, що суперечить інтересам сторін. В силу ст. 88 ЦПК України позивачу, на користь якого ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені ним та документально підтверджені судові витрати. На підставі ст.ст. 110, 112, 113 СК України,

Outcome: approved