Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Подільської районної у м.Полтаві ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління ДАІ ГУНП України в Полтавській області про визнання права власності на транспортний засіб за набувальною давністю, в якому просить визнати за ним, право власності на автомобіль марки ВАЗ , модель 21063, рік випуску 1988, колір жовтий, кузов № ХТА 210630J, тип легковий седан - В, державний номерний знак К3415ПО за набувальною давністю. Ухвалою суду від 27.12.2017 року до участі у справі було залучено, в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Регіональний сервісний центр МВС в Полтавській області та виключено із складу осіб, що беруть участь у справі, третю особу Управління ДАІ ГУНП України в Полтавській області. Ухвалою суду від 13.01.2017 року змінено неналежного відповідача Виконавчий комітет Подільської районної у м.Полтаві ради на належного відповідача - територіальну громаду в особі Полтавської міської ради та виключено із складу осіб, що беруть участь у справі відповідача Виконавчий комітет Подільської районної у м.Полтаві ради. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] громади в особі Полтавської міської ради в судове засідання не з»явився, про причину своєї неявки суду не повідомив, хоча завчасно та належним чином був повідомлений про день та час розгляду справи. Представник третьої особи Регіонального сервісного центру МВС в Полтавській області в судове засідання не з»явився, але на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому просять справу розглянути без участі їх представника. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON], з 2007 року відкрито володіє автомобілем марки ВАЗ 1988 року випуску, державний номерний знак К3415ПО. Вказаний автомобіль належав на праві власності [PERSON] з правом керування [PERSON]. Вказані особи були дідом ([PERSON]І.) та батьком ([PERSON]П.) дружини позивача - [PERSON]. Так, 29.05.1998 року вказаний автомобіль марки ВАЗ, модель 21063, рік випуску 1988, колір жовтий, кузов № ХТА 210630J, тип легковий седан - В зареєстрований МРЕВ м. Полтава за [PERSON] з правом керуванням [PERSON] та видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. У подальшому, 25.08.2007 року помер [PERSON], після якого все майно успадкувала його дружина [PERSON] на підставі рішення Ленінського районного суду м. Полтава від 24.04.2008 року. Перереєстрації автомобіля на нового власника не відбулося. Того ж 2007 року, автомобіль ВАЗ переданий позивачу, [PERSON] у користування для цілей його сімї разом зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. 02.05.2011 року помер [PERSON], а 13.04.2014 року померла [PERSON]. Після смерті батька та бабусі, [PERSON] спадщину не приймала, у звязку з правовою необізнаністю та відсутністю на той момент коштів. Таким чином, починаючи з 2007 року по 2016 рік позивач безперервно, правомірно, добросовісно та відкрито володіє автомобілем ВАЗ 21063. Тобто, протягом 9 років, він використовував (експлуатував) вказаний вище автомобіль у власних інтересах та інтересах своєї сімї; здійснював його обслуговування та ремонт; з 2012 року укладав договори зі страховою компанією ПрАТ «Страхова компанія «САЛАМАНДРА-Україна» на обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та на добровільне комбінованого страхування наземного транспортного засобу. Також, у січні 2013 року за порушення Правил дорожнього руху притягувався до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 850,00 грн., який добровільно сплатив у строки, визначені Законом України «Про виконавче провадження». Крім того, автомобіль протягом вказаного вище строку не вибував з його володіння. Так, до речових прав на чуже майно, за ст.395 ЦК України, віднесено: право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); інші речові права, встановлені законом, наприклад: право господарського відання, оперативного управління; довірче управління майном, право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами тощо. Причому обєктом володіння може бути будь-яка річ, а обєктом права користування чужим майном чинним цивільним законодавством визначено лише нерухомі речі: земельну ділянку, інші природні ресурси, інше нерухоме майно. Речове право на чуже майно може виникати на підставі договору (право володіння, сервітут, емфітевзис, суперфіцій), закону (сервітут), а також з інших підстав, установлених законом (наприклад, суперфіцій і сервітут- на підставі заповіту; сервітут-також на підставі закону або за рішенням суду. Відповідно до ст.396 ЦК особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі й від власника майна. Правомочність володіння визначається як юридично забезпечена можливість здійснювати панування над річчю. Володіння є однією зі складових правомочностей власника. Це також необхідний елемент для набуття права власності (набувальна давність, знахідка, переробка та ін.). Статті 397-400 ЦК України регулюють правовідносини з приводу володіння чужим майном (як окремого речового права), яке є незалежним від права на річ, тобто фактичного панування над річчю. Що стосується відкритості володіння, то воно полягає в очевидному володінні для третіх осіб, які повинні мати можливість це бачити, не перешкоджати доступу до нього інших осіб, які мають право отримувати про це майно інформацію. Тобто, володіння позивача автомобілем є відкритим, оскільки він вільно, без будь-яких обмежень використовую транспортний засіб. На даний час у позивача виникла необхідність оформити вказаний автомобіль згідно чинного законодавства, однак його власником до цього часу згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу значиться [PERSON], який помер 25.08.2007 року, а згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 24.04.2008 року у справі № 2-618/08 [PERSON]. Єдиним способом стати законним власником майна, яке позивач добросовісно набув у користування та тривалий час відкрито, безперервно та добросовісно ним користуюся, є рішення суду. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997року №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст.9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві. Так, ст. 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 ЦК України). Обєктами права власності є будь-які речі (майно). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обовязки (ст.179 ЦК України). Відповідно до ст. 181 ЦК України речі поділяються на рухомі та нерухомі. Так, згідно ч. 2 вказаної статті рухомим речами є ручі, які можна вільно переміщувати у просторі. Тож, предметом спору є автомобіль, який, враховуючи викладене вище визначення, наведене у Цивільному кодексі України є рухомою річчю. Згідно зі ст.190 ЦК України майном як особливим обєктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки. Майнові права є не споживною річчю. Майнові права визначаються речовими правами. У постанові судової палати у цивільних справах ВС від 30.01.2013року у справі №6-168цс12 зроблено висновок, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою майна як обєкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомірність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Відповідно до ч.1ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідноч.4.ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на рухоме майно набувається за рішенням суду. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Так, набувальна давність (або давність володіння) відноситься до первісних способів набуття права власності, тому що права набувача основані не на минулій власності чи відносинах правонаступництва, а на обов'язковій сукупності обставин, передбачених ч. 1ст. 344 ЦК України, до яких насамперед відносяться законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може виникнути з сукупності певних юридичних фактів: законності обєкту володіння, добросовісності володіння, відкритості володіння, давності володіння та його безперервності (тобто строку володіння), які повинен довести позивач. Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено у ч.1ст. 344 ЦК України(особа заволоділа чужим майном). Відповідно до ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Для визнання володільця добросовісним вважається достатнім, щоб він не набув майно злочинним (шахрайським) шляхом чи способом, який завідомо суперечить основам правопорядку та моралі. Особу слід вважати добросовісною у тому випадку, коли вона діє без умислу причинити шкоду іншій особі, а також не допускає легковажності або самонадійності чи необережності по відношенню до можливого завдання шкоди. Безспірний системний зв'язок з критерієм добросовісності володільця за давністю володіння (набувальною давністю) має положення ст.388 ЦК України, згідно з якою добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати, що придбає майно в особи, яка не мала право його відчужувати. Звичайно, що мається на увазі позиція лише тієї особи, від якої отримав майно набувач і при цьому не вимагається, аби набувач досліджував всі попередні угоди. Разом з тим, якщо в силу закону такі угоди були неможливими, то набувач це повинен знати (повинен був знати) і в цьому випадку добросовісності бути не може, так як помилка в розумінні закону не веде до доброї совісті. У ч.3 ст.397 ЦК України встановлено презумпцію правомірності фактичного володіння майном, тобто, якщо не доведено іншого, фактичне володіння має визнаватися правомірним. Правомірне фактичне володіння є достатньою підставою для захисту володільцем свого речового права на володіння чужим майном. З ст.400 ЦК України вбачається, що володіння може бути добросовісне та недобросовісне. Як встановлено в судовому засіданні, позивач є правомірний та добросовісний володілець автомобіля ВАЗ, оскільки отримав його у своє користування від особи, з якою перебував у родинних відносинах, що не вказує на набуття майна злочинним шляхом. Крім того, юридичний власник майна, тобто [PERSON], маючи право на вказаний вище автомобіль, жодного разу не заявила про своє право на нього та про його повернення їй, як законному власнику. Також слід зазначити, що він не знав і не міг знати про те, що автомобіль передано йому від особи, яка не мала права на його відчуження, оскільки є необізнаним у питаннях, повязаних з правом власності на те, чи інше майно. Таким чином, враховуючи викладене, факт добросовісного, відкритого та безперервного володіння спірного автомобіля підтверджується вищезазначеними та доданими до позовної заяви доказами. Крім того,набуття позивачем права власності за набувальною давністю, суд вважає підтвердженим, оскільки позивач добросовісно, правомірно, безперервно та відкрито володію рухомим майном протягом останніх 9 років. Власник вказаного майна, [PERSON], померла 13.04.2014 року, а особа, за якою зареєстровано це майно, [PERSON], помер 25.08.2007 року, отже визнання права власності за набувальною давністю не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ст.392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобовязальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобовязальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобовязального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності Передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Часто позови про визнання права власності в порядку ст.392 ЦК України подаються, коли особа не є власником, але бажає ним стати, наприклад на безхазяйну річ, на обєкт самочинного будівництва, за набувальною давністю, в порядку спадкування. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст.ст. 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає,що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Крім того, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», розмір судового збору за подання позовної заяви про визнання права власності на майно або його витребування (у тому числі з урахуванням положень, передбачених частиною п'ятою статті 216, статтею 1212 ЦК тощо) визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру. Відповідно до звіту №712 про незалежну оцінку майна, яка проведена Приватним підприємством «Центр незалежної оцінки та експертизи» (сертифікат субєкта оціночної діяльності № 16345/14, виданий ФДМУ 22 квітня 2014 року) величина отриманої вартості автомобіля складає 11 800,00 грн. (одинадцять тисяч вісімсот гривень). На підставі викладеного,

Outcome: approved