Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-22 00:00:00

У липні 2016 року Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням і зняття з реєстрації. В обґрунтування позову вказує на те, що він є власником квартири № 6 по вулиці Леваневського, б. 10, корп. 1, у м. Дніпропетровську. З 06.07.2012 року до весни 2014 року у квартирі проживав і був там зареєстрований [PERSON] [PERSON] (далі - Відповідач). З 2014 року Відповідач там не проживає, що підтверджується відповідними актами та показаннями свідків. В оплаті комунальних послуг участі не приймає, Позивач сплачує за зайву особу по кількості зареєстрованих осіб. Таким чином, оскільки Відповідач у його квартирі не проживає тривалий час, не оплачує користування житловим приміщенням і комунальні послуги, не несе витрат по утриманню квартири, не є членом його сімї, він повинен вважа\-тися таким, що втратив право користування квартирою. На підставі викладеного позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив сул їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Третя особа, Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області у судове засідання не зявилися, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Згідно ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що кв. № 6 в буд. № 10, корп. 1, по вул. Леваневського у м. Дніпропетровську належить [PERSON] [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу від 23 лютого 2012 року, завіреного приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрованого у реєстрі за № 408 (а.с. 7). Позивач зареєстрував право власності на вказану квартиру у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 19930114 від 25.04.2012 року, який виданий КП «Дніпропетровське МБТІ ДМР (а.с. 9). Згідно актів про непроживання у квартирі № 6, корп. 1, буд. 10, по вул. Леваневського, м. Дніпропетровська, посвідченого представником ОСМД «Леваневський» [PERSON], від 12.06.2016 року та 07.07.2016 року, встановлено, що [PERSON], [PERSON], підтверджують той факт, що [PERSON] [PERSON] з червня 2014 року у квартирі № 6, корп. 1, буд. 10, по вул. Леваневського у м. Дніпропетровську не проживає (а.с. 15-16). У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності здобувається в порядку, визначеному законом. Згідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. \~Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обовязків власник \~зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства. \~ Відповідно до ст. 391 ЦК України \~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. \~ Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. \~ Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом. \~ Згідно ч. 2 ст. 405 \~ЦК України, член сімї власника житла втрачає право \~на користування житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, оцінивши усі докази, які були досліджені судом при розгляді справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про доведеність позивачем \~позовних \~вимог \~щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки останній не проживає у зазначеній квартирі з 2014 року, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині зняття [PERSON] з реєстраційного обліку у квартирі № 6 корп. 1, буд. 10, по вул. Леваневського у м. Дніпропетровську суд приходить до наступних висновків. Відповідно до\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Тобто, наявність рішення суду про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є самостійною підставою для зняття такої особи з реєстраційного обліку. Доказів в підтвердження того, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде виконане та особа не буде знята з реєстраційного обліку позивачем суду не надано, а тому вимоги позивача в цій частині є передчасними, у зв'язку з чим задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, судовий збір у розмірі 551,20 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищенаведеного ст.ст. 319, 383, 391, 405 ЦК України, та

Outcome: partial