Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

У липні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], у якому, враховуючи збільшення та уточнення позовних вимог (а. с. 93-95), просить: 1 встановити факт спільного проживання сторін однією сімєю у період з 25 квітня 1994 року по 27 березня 2012 року; 2 визнати спільною сумісною власністю подружжя наступне майно: квартиру № 129, що розташована у будинку № 9-Д по вулиці Лайоша Гавро у місті Києві; квартиру № 40, що розташована у будинку № 17 по вулиці Вітряні Гори у місті Києві; житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами: гараж, огорожа, розташовані за адресою: Київська область, Броварський район, село Шевченкове, вулиця Незалежності, 24; земельну ділянку площею 0,180 га, що знаходиться у віддані Шевченківської сільської ради Броварського району Київської області у селі Шевченкове по вулиці Незалежності, 24; 3 у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити їй на праві приватної власності житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,180 га, що знаходяться за адресою: село Шевченкове Броварського району Київської області, вулиця Незалежності, 24, а відповідачу [PERSON] вказані вище дві квартири у місті Києві за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначала, що 11 серпня 1990 року вона і [PERSON] зареєстрували шлюб. 06 квітня 1991 року у них народився син [PERSON]. 25 квітня 1994 року рішенням Мінського районного суду м. Києва шлюб між ними було розірвано, проте в органах державної реєстрації актів цивільного стану розірвання шлюбу вони не реєстрували та у 1995 році відновили подружні відносини, стали проживати разом, вести спільне господарство. 23 квітня 1996 року у них народився другий син [PERSON]. Протягом спільного проживання сторони намагалися зберегти їхню сімю, однак переконалися у тому, що вони є зовсім різними людьми та вирішили припинити шлюбні стосунки. Із 27 березня 2012 року вони перестали проживати разом, вести спільне господарство. За час спільного сумісного проживання у період з 11 серпня 1990 року по 27 березня 2012 року усі отримані ними доходи вони витрачали за спільною згодою. Право власності на майно, набуте ними спільно, оформлене на імя відповідача [PERSON] Після припинення шлюбних відносин у березні 2012 року, вони досягли усної угоди щодо добровільного поділу майна, що є їхньою спільною сумісною власністю. Своїх зобовязань щодо переоформлення на неї половини майна житлового будинку і земельної ділянки у селі Шевченкове Броварського району відповідач не виконав, тому вона змушена була звернутися до суду з цим позовом. Позивач [PERSON] у суді позов підтримала, просила суд задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнав повністю, проти задоволення позову не заперечував. Згідно із ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Розяснивши сторонам наслідки визнання позову, враховуючи, що визнання позову відповідачем закону не суперечить, прав, свобод та інтересів сторін чи інших осіб не порушує, дослідивши матеріали справи, суд вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову з наступних підстав. 11 серпня 1990 року відповідач [PERSON] і позивач [PERSON] зареєстрували шлюб. 25 квітня 1994 року рішенням Мінського районного суду м. Києва цей шлюб розірвано. Відповідно до ст. 44 КпШС України, чинного нас ухвалення судом даного рішення, шлюб вважався припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Копію рішення суду для реєстрації розірвання шлюбу ніхто із сторін не предявляв, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 16 червня 2015 року, у якому відомості про розірвання шлюбу між позивачем і відповідачем відсутні. Після 25 квітня 1994 року сторони в органах реєстрації актів громадянського стану розлучення не реєстрували, стали проживати разом і вести спільне господарство по 27 березня 2012 року. Під час сумісного проживання у них 23 квітня 1996 року народився син [PERSON]. Цих обставин відповідач [PERSON] у суді не заперечував. У ч. 1 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Виходячи з наведеного, суд вважає встановленим факт спільного проживання позивача [PERSON] і відповідача [PERSON] однією сімєю у період з 25 квітня 1994 року по 27 березня 2012 року. За змістом ч. 1 ст. 60 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК України, ч. ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Пленум Верховного Суду України в абзаці першому п. 24 постанови № 11 від 27 грудня 2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя розяснив, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч. 4 ст. 65 СК України). Суд встановив, що у період з 11 серпня 1990 року по 27 березня 2012 року за спільні кошти подружжя сторонами набуто наступне нерухоме спірне майно, наявне на час розгляду справи судом, право власності на яке оформлено на відповідача [PERSON]: земельну ділянку площею 0,180 га, надану для житлового будівництва, розташовану на землях, що знаходяться у віданні Шевченківської сільської ради Броварського району Київської області у селі Шевченкове по вулиці Незалежності, 24, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 27 серпня 1997 року, зареєстрованим у реєстрі за № 2-2421, вартістю 230000 грн.; житловий будинок А-3, загальною площею 383,4 м2, із господарськими будівлями і спорудами: гараж Б і огорожа N, що знаходяться за адресою: Київська область, Броварський район, село Шевченкове, вулиця Незалежності, 24, побудовані у 2006 році сторонами на зазначеній земельній ділянці, про що свідчить свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 14 серпня 2008 року, вартістю 1285000 грн.; квартиру № 129, загальною площею 69,5 м2, розташовану у будинку № 9-Д по вулиці Лайоша Гавро у місті Києві, про що свідчить договір купівлі-продажу квартири від 21 лютого 2006 року, зареєстрований 14 березня 2006 року у Київському міському бюро технічної інвентаризації за № 476, вартістю 900000 грн.; квартиру № 40, загальною площею 65,8 м2, розташовану у будинку № 17 по вулиці Вітряні Гори у місті Києві, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 15 червня 2006 року, вартістю 615000 грн. За погодженням між сторонами загальна вартість всього перерахованого вище майна, що підлягає поділу, складає 3030000 грн. Зазначене майно, набуте сторонами за час шлюбу, вважається спільним сумісним майном подружжя: позивача [PERSON] і відповідача [PERSON], тому при поділі цього майна кожний із них має право на виділення йому в натурі ? частки цього нерухомого майна вартістю 1515000 грн. У ч. 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом норми ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про поділ у натурі майна, набутого спільно за час шлюбу із [PERSON], ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню. У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя кожній із сторін на праві приватної власності підлягає виділенню ? частка нерухомого майна вартістю 1515000 грн., позивачу [PERSON] житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами та земельна ділянка площею 0,180 га у селі Шевченкове Броварського району, відповідачу [PERSON] дві квартири у місті Києві. Судові витрати у справі відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають та покладаються на позивача [PERSON], згідно із поданою нею до суду заявою. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved