Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

У квітні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання свого батьківства відносно дитини [PERSON] , народженого [INFO] відповідачем. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані тим, що в 2011 року він познайомився з [PERSON] , з якою проживав однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в її квартирі за адресою: [ADDRESS] , де також проживала мати відповідача. [INFO] від спільного проживання в них народився син [PERSON] . Поки він виїхав до своїх хворих батьків, відповідач оформила народження дитини як мати-одиначка. Відповідно до положень частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України прізвище та по батькові дитини було записано зі слів матері як [PERSON] . Після народження дитини вони продовжували проживати з відповідачем однією сім`єю, відповідач визнавала його батьківство та ні в кого з оточуючих не виникало сумніву, що він є батьком дитини, народженої відповідачем. Він приймав активну участь у вихованні сина, допомагав відповідачу в усіх справах, що стосувалися як дитини, так і сім`ї в цілому. В подальшому, починаючи з січня 2019 року, відповідач за наполяганням її матері та колег почала позбавляти його можливості жити разом в її квартирі, між ними почали виникати конфлікти. При цьому він надавав відповідачу матеріальну допомогу на утримання дитини. З 2019 року він не проживає в квартирі відповідача. Відповідач забороняє йому бачитися з сином, неодноразово зверталася до суду щодо видачі відносно нього обмежувального припису. Про те, що він не був записаний батьком дитини дізнався лише у березні 2020 року після звернення позивача до суду з заявою про видачу обмежувального припису. Позивач вважає, що його права як батька дитини порушуються. За цих підстав позивач просив установити його батьківство та визнати його батьком дитини [PERSON] , [INFO] , зобов`язавши орган державної реєстрації актів цивільного стану внести відповідні зміни до актового запису № 1445 про народження дитини, складеного Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), та видати нове свідоцтво про народження дитини, вказавши в графі «батько» - [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 04 травня 2020 року у справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16 жовтня 2020 року призначено судово-медичну генетичну експертизу. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 05 квітня 2021 року справу було призначено до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали та наполягали на його задоволенні. Крім того, позивачем була подана заява, в якій він просить визнати поважною причину пропуску строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, поновивши цей строк. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов спочатку не визнала та в своїх письмових поясненнях зазначила, що з моменту її вагітності позивач знав про своє батьківство, проживав з нею та дитиною до 2016 року, але матеріально нічим не допомагав, тому вона була змушена при реєстрації народження дитини з метою отримання державної допомоги не записувати відповідача батьком дитини. Позивач їй неодноразово погрожував. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2020 року відносно [PERSON] був встановлений обмежувальний припис на строк 6 місяців. Крім того, вона неодноразово зверталася до поліції з приводу протиправних дій позивача. Отже, посилаючись на норми ч. 2 ст. 129 Сімейного кодексу України відповідач просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] у зв`язку з пропуском ним строку позовної давності для звернення до суду з вимогами про визнання батьківства. В подальшому відповідач у судовому засіданні позов визнала, надала письмові пояснення, в яких зазначила, що згодна визнати [PERSON] батьком дитини, щоб подати заяву про стягнення з нього аліментів. Разом із тим, наполягала на залишенні дитині її прізвища. Представник третьої особи - Індустріального районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в судове засідання не з`явився, повідомлялися про дату та час судового засідання. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню: Судом установлено, що [INFO] відповідач [PERSON] народила сина [PERSON] . Згідно зі свідоцтвом про народження дитини, виданим 16.12.2014 року Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стануу місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на підставі актового запису № 1445 від 16 грудня 2014 року, батьком дитини відповідача зазначено « [PERSON] ». При цьому в судовому засіданні позивач не заперечувала, що відомості про батька в актовому записі про народження записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, тобто зі слів матері. Відповідно до висновку експерта Комунального закладу «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» Дніпропетровської обласної ради, яка була проведена на підставі ухвали суду, вірогідність того, що [PERSON] є біологічним батьком дитини [PERSON] , [INFO] , і це не є наслідком випадкового збігу генетичних ознак у осіб, що не мають родинних зв`язків, складає 99,9998%. Як зауважив Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Рішення Калачова проти Російської Федерації від 07 травня 2009 року). Вирішуючи позов, суд виходить з положень статті 128 Сімейного кодексу України. Так, згідно з частинами 1-2 статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до частини 3-4 статті 128 СК України позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Таким чином, справи про визнання батьківства щодо дитини суд має вирішувати відповідно до статті 128 СК України на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільно-процесуального законодавства. Оцінюючи докази, надані позивачем, суд вважає, що в судовому засіданні доведено батьківство позивача щодо дитини [PERSON] , народженого відповідачем [INFO], оскільки це підтверджується висновком судово-медичної генетичної експертизи. Крім того, сама відповідач у судовому засіданні батьківство позивача щодо її дитини не заперечувала. Суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року було звернуто увагу, на те, що у справах такого типу має враховуватись справедливий баланс між відповідними конкуруючими інтересами. До того ж усі рішення щодо найкращих інтересів дитини повинні мати надзвичайне значення. Стосовно спорів про батьківство, ініційованих ймовірними біологічними батьками, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду в цій сфері, біологічний батько не повинен повністю виключатися з життя своєї дитини, якщо тільки цього не вимагають відповідні причини щодо захисту найкращих інтересів дитини. Суд ураховує, що матеріалами справи доведено батьківство позивача щодо дитини [PERSON] , народженого відповідачем. Позивач протягом часу окремого проживання з відповідачем безпосередньо щодо дитини будь-яких протиправних дій не вчиняв. У судовому засіданні встановлено, що відповідач на даний час у шлюбних відносинах не перебуває, самостійно виховує дитину, уточнивши свою позицію по справі, відповідач позов про визнання батьківства позивача щодо її дитини визнала. Суд вважає, що в даному випадку визнання позивача батьком дитини відповідача, відповідає інтересам дитини, яка виховується без батька, та не порушуватиме чиїх-небудь прав та інтересів. Відтак, позов [PERSON] про визнання його батьком дитини [PERSON] , який народжений [INFO] відповідачем, необхідно задовольнити. Крім того, згідно з положеннями статті 134 СК України на підставі заяви осіб, зазначених у статтях 126 СК України, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до Книги реєстрації народжень та видає нове Свідоцтво про народження. У зв`язку з визнанням батьківства позивача суд також вважає за необхідне задовольнити вимогу позивача та внести зміни до актового запису № 1445 від 16 грудня 2014 року про народження [PERSON] , [INFO] , складеного Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, зазначивши батьком дитини громадина України [PERSON] , [INFO] . Разом із тим, вимога позивача щодо зобов`язання Індустріального районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) видати нове свідоцтво про народження дитини [PERSON] , [INFO] , задоволенню не підлягає, оскільки само по собі рішення суду про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження, є підставою для видачі нового свідоцтва про народження, позивачу не було відмовлено відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану у видачі такого правовстановлюючого документа. Частково задовольняючи позовні вимоги [PERSON] , суд також вважає за необхідне відзначити, що відповідно до ч. 1 ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. Статтею 129 СК України визначено, що особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство. Положення даної статті застосовуються при зверненні позивача до суду з позовом про визнання батьківства в тому випадку, якщо дитина народжена жінкою, яка перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, та який записаний батьком дитини. Натомість судом установлено, що відповідач на момент зачаття та народження дитини у шлюбі не перебувала, відомості про батька дитини записані зі слів матері відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, а тому строк позовної давності, визначений у частині другій статті 129 СК України, до цих правовідносин не застосовується.

Outcome: partial