Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та санкцій. Позов мотивовано тим, що за угодою позики, оформленої у вигляді власноруч написаної розписки від 16.11.2017 року, відповідач [PERSON] в цей же день отримала від позивача [PERSON] кошти в сумі 280000 грн. у позику із зобов`язанням повернути їх в повному обсязі до 16.11.2018 року. Однак, в порушення договірних зобов`язань кошти так і не були повернуті у визначений строк. Рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 25.03.2019 року у справі №383/1477/18 з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] борг в сумі 280000 грн. Оскільки відповідач ухилилась від виконання вказаного рішення суду, позивачем передано виконавчий лист по стягненню суми боргу від 21.02.2019 року №383/1477/19 на примусове виконання. У зв`язку з неповерненням відповідачем позики, [PERSON] просив стягнути на його користь з [PERSON] 47283,76 грн. інфляційних втрат, 22116,17 грн. три проценти річних та 35741,28 грн. пені, а всього 105141 грн., а також 1052 грн. витрат по оплаті судового збору та 9500 грн. витрат по оплаті правничої допомоги. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 08.07.2021 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.29-30). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач в судові засідання 20.08.2021 року, 06.09.2021 року не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.47) та відстеженням поштового відправлення (а.с.59). Своїм правом надати відзив на позовну заяву відповідач не скористалась та не повідомила суд про причини неявки в судові засідання. 02.09.2021 року відповідачем надана до суду заява про зменшення неустойки, згідно якої зазначає, що не заперечує факту наявності заборгованості перед позивачем за рішенням суду та не відмовляється від його виконання, однак враховуючи важку матеріальну ситуацію, відсутність у неї роботи на сьогоднішній день через запроваджений карантин в Україні, неврожай минулого року, що не дає можливості отримувати доходи з підсобного господарства та розрахунку з кредиторами є об`єктивні підстави неможливості виконання рішення суду. Просить зменшити на 90 відсотків вимоги позивача щодо компенсації втрат та санкцій, які складаються з витрат за індексом інфляції, 3% річних та неустойки, оскільки зазначені в несправедливому розмірі посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року №902/417/18 (а.с.57). Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши зібрані в судовому засіданні докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 16 листопада 2017 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримала від [PERSON] кошти в сумі 280000 грн., які зобов`язалась повернути не пізніше 16 листопада 2018 року. На підтвердження факту укладення договору позики та його умов [PERSON] видала [PERSON] письмову розписку від 16 листопада 2017 року, яка посвідчує факт отримання відповідачем грошових коштів в сумі 280000 грн. від позивача, що підтверджується її копією (а.с.7). 26.11.2018 року позивач направив відповідачу листа про повернення грошових коштів в сумі 280000 грн., як досудову спробу врегулювання спору, який отриманий відповідачем 29.11.2018 року, що підтверджується копіями листа та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.8, 9). Заочним рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 21.02.2019 року по справі №383/1477/18, яке набрало законної сили 25.03.2019 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики у розмірі 280000 грн. та судові витрати по справі в сумі 2800 грн. (а.с.10-13). На підставі вказаного рішення суду Компаніївським районним судом Кіровоградської області 05.04.2019 року видано виконавчий лист №383/1477/18, який звернуто до примусового виконання (а.с.14). За даними автоматизованої системи виконавчих проваджень Бобринецьким районним відділом державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) 09.04.2019 року відкрито виконавче провадження №АСВП:58841407, боржником за яким є [PERSON] , стягувачем [PERSON] (а.с.20). За інформацією Бобринецького відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) від 22.06.2021 року №6156, на виконанні у відділі перебуває виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №383/1477/18, виданого 05.04.2019 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором позики в сумі 280000 грн. та судових витрат в сумі 2800 грн. З моменту відкриття виконавчого провадження по даний час з боржника кошти не стягувалися через відсутність у боржника коштів та майна на яке можливо звернути стягнення, станом на 22.06.2021 року заборгованість становить 282800 грн. (а.с.19). За змістом положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно із частиною другою ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. З урахуванням того, що сума позики відповідачем не повернута в строк встановлений договором, тому відповідно до ст.625 ЦК України, позивач має право вимагати від відповідача сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції і трьох відсотків річних нарахованих з часу виникнення прострочення боржника. Як убачається зі змісту позовної заяви, період нарахування інфляційних втрат, 3% річних та вимога про їх стягнення визначена позивачем з 17.11.2018 року по 05.07.2021 року (962 дні). Сума інфляції розраховується за формулою: сума боргу х процент інфляції - сума боргу. Таким чином, інфляційні втрати відповідно до суми боргу в розмірі 280000 грн. за нарахований позивачем період з грудня 2018 року по травень 2021 року, в межах заявлених вимог складають 47283,76 грн. (280000 грн. х 1,16887056 - 280000 грн.). Сума трьох процентів річних розраховується за формулою: (сума боргу х 3% х кількість прострочених днів) / (кількість днів у році). Кількість прострочених днів у період з 17.11.2018 року по 05.07.2021 року становить 962 дні. Таким чином, три проценти річних за вказаний період складають 22116,17 грн. (280000 грн. х 3 % х 962 дні / кількість днів у відповідному році). Посилання відповідача на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року №902/417/18 в частині зменшення заявлених інфляційних втрат та 3% річних, передбачених ст.625 ЦК України, суд відхиляє, оскільки викладений в постанові правовий висновок стосується застосування ч.1 ст.233 Господарського кодексу України щодо можливості зменшення штрафних санкцій, яка не поширюється на спірні правовідносини, що виникли між сторонами даного спору, оскільки останні не належать до суб`єктів господарювання та не є учасниками господарських правовідносин. Зі змісту ст. 1046 ЦК України вбачається, що предметом договору позики можуть бути гроші або речі, визначені родовими ознаками. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч.1 ст. 548 ЦК України). Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч.1 ст. 546 ЦК України). Відповідно до п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Згідно статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). Відповідно до змісту ст.551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, із змісту ст.551 ЦК України вбачається, що розмір неустойки встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Однак за порушення зобов`язання за спірним договором позики сторонами Договору пеня (неустойка) не встановлена. Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Отже, зі змісту ст.1050 ЦК України вбачається, що за неповернення суми позики (грошових коштів) встановлено обов`язок позичальника сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України, а за не повернення речей, визначених родовими ознаками - сплату неустойки. Отже, за неповернення грошових коштів за договором позик сплата неустойки законом не встановлена. Позивач нарахував відповідачеві пеню за період з 06.07.2020 року по 05.07.2021 року в сумі 35741,28 грн. виходячи з розміру подвійної облікової ставки Національного банку України у відповідний день прострочення в межах періоду нарахування. Оскільки умовами договору позики пеня (неустойка) не встановлена та не встановлений її розмір за порушення виконання грошового зобов`язання, а стаття 549 ЦПК України, на яку посилається позивач, також не встановлює конкретного розміру (відсотку) належної до стягнення пені, отже відсутні підстави для застосування такої міри відповідальності за відсутності конкретно визначеного її розміру в договорі та законі, а відтак вимоги позову в частині стягнення пені задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Згідно положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Представником позивача на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу надано: угоду про захист/представництво/ та надання правової/правничої/ допомоги №77 від 17 червня 2021 року, укладену між адвокатом Замша Дмитром Дмттровичем та [PERSON] , згідно якої сторони домовились, що за правничу допомогу замовник сплачує адвокату винагороду в розмірі 9500 грн., визначеною додатком до цієї Угоди (а.с.60); розрахунок витрат на правничу допомогу до вказаної угоди від 17.06.2021 року, в якому сторони угоди домовились, що вартість правової допомоги становить 9530 грн., у тому числі: вивчення справи 1280 грн., витребування інформації 950 грн., складання процесуальних документів 3140 грн., участь в судових засіданнях 4160 грн. Сторони угоди погодили загальну вартість правничої допомоги в сумі 9500 грн. (а.с.21); квитанцію до прибуткового касового ордера №78 від 17.06.2021 року на суму 9500 грн. (а.с.22). Розмір винагороди за надання правової допомоги визначений в Угоді у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Відповідачем подано клопотання про зменшення розміру витрат та правову допомогу до 1000 грн., посилаючись на неспівмірність витрат зі складністю справи. Крім того, зазначила, що в матеріалах справи наявний лише розрахунок витрат на правничу допомогу (без погодинної деталізації), проте не надано акту приймання передачі виконаних робіт (а.с.55-56). Склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу суд вважає співмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на надання послуг з правової допомоги та їх обсягом та значенням справи для сторони. Розмір витрат на професійну правову (правничу) допомогу відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. З огляду на вищевикладене та враховуючи, що позовні вимоги було задоволено частково, доказів неспівмірності витрат на правову допомогу відповідачем до суду не надано, з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 6270 грн. витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд відхиляє посилання відповідача щодо відсутності акту приймання передачі виконаних робіт, оскільки в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами угоди у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28.12.2020 року по справі № 640/18402/19. Також, у відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 694 грн. 32 коп.

Outcome: partial