Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

У липні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], яким просив суд визнати особистою власністю [PERSON] автомобіль Тойота, державний номерний знак [NUMBER], 2008 року випуску. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав, і пояснив, що з 01.08.1997 року він перебував у шлюбі із [PERSON] 20.02.2014 року рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області цей шлюб було розірвано. В липні 2008 року [PERSON] придбав за власні кошти автомобіль Тойота, державний номерний знак [NUMBER], 2008 року випуску, оскільки він працював в органах МВС, викладачем в ОНЮА, і заробляв достатньо, щоб дозволити себе придбання автомобіля. Посилаючись на те, що вказаний автомобіль було придбано за час фактичного припинення шлюбних відносин, [PERSON] просив визнати вказаний автомобіль його особистою власністю, оскільки автомобіль придбаний ним за власні кошти. В судовому засіданні [PERSON], а також її представник повністю заперечували проти задоволення даного позову, і, посилаючись на положення ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 СК України, вважали, що спірний автомобіль є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні правовідносини: 01.08.1997 року між сторонами було укладено шлюб, який рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 20.02.2014 року було розірвано. Це рішення набрало законної сили 10.04.2014 року. 15.07.2008 року [PERSON] на підставі довідки- рахунку ДДР -414033 придбав автомобіль Тойота, державний номерний знак [NUMBER], 2008 року випуску, що вбачається зі змісту свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 23.07.2008 року. Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою. В судовому засіданні судом встановлено, що приблизно з квітня 2008 року між сторонами фактично припинені шлюбні відносини, сторони разом не проживали з цього періоду часу, і у них відсутній спільний бюджет, взаємні обов'язки, припинено ведення спільного господарства. Вказане підтверджується показами свідків - [PERSON], [PERSON], що були допитані в судовому засіданні. Свідчення свідка [PERSON] суд не приймає до уваги, оскільки він є сином позивача, і, на переконання суду, є зацікавленою особою. Крім того, вказане підтверджується наявними у справі квитанціями про сплату комунальних послуг [PERSON] та його сином. Доводи [PERSON], що з квітня 2008 року вона перебувала в [ADDRESS] і доглядала своїх батьків, не спростовують факту щодо часу припинення спільного ведення господарства сторонами у справі, який покладений в основу позову. Так, в судовому засіданні [PERSON] не змогла пояснити суду свою необізнаність по фактам хвороб [PERSON] - у жовтні 2008 року, та у травні - червні 2011 року, що викликає у суду сумніви в твердженнях [PERSON] про фактичні шлюбні відносини з [PERSON] до часу розірвання шлюбу за рішенням суду. Також, в судовому засіданні [PERSON] пояснила суду, що з 2007 року вона лише декілька разів відвідувала квартиру, де до моменту фактичного припинення шлюбу мешкали подружжя, а з квітня 2008 року мешкає [PERSON] Крім того, в судовому засіданні [PERSON] визнала той факт, що гроші на існування подружжя, в період спільного проживання, завжди виділяв сам [PERSON], питання купівлі автомобілів, в тому числі і спірного, вирішував сам [PERSON], і не радився при цьому з [PERSON] Де [PERSON] брав гроші на купівлю спірного автомобіля - [PERSON] не знає. Доводи позову, що [PERSON] придбав спірний автомобіль за власні кошти відповідачкою не спростовані. Крім того, матеріали справи містять належні докази того, що [PERSON] мав достатньо власних коштів для придбання спірного автомобіля, зокрема, в справі наявні виписки по рахункам позивача в банківських установах, в тому числі пенсійні. Разом з тим у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Відповідно до п. 3 ч. 1, ч. 6 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Оскільки судом встановлено, що спірний автомобіль придбаний саме за власні кошти [PERSON], у період фактичного припинення шлюбних відносин, суд вважає, що спірний автомобіль слід розглядати як особисту приватну власність [PERSON], відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13. Таким чином, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позову. Вирішуючи питання судового збору, суд враховує, що позивач є інвалідом 2 групи (посвідчення серії [NUMBER]), і, згідно із п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору. В силу ст. 88 ЦПК України, в даному випадку, з відповідачки слід стягнути судовий збір на користь держави. На підставі наведеного,

Outcome: approved