Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

У квітні 2021 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання виконавчого напису приватного нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Просила визнати виконавчий напис, вчинений 24 листопада 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Наталією Станіславівною, зареєстрований в реєстрі за № 38083, про звернення стягнення з неї, позивача, на користь банку заборгованості в розмірі 26302 грн. 96 коп. за кредитним договором № 630198626 від 28 серпня 2014 року та судові витрати у вигляді сплаченого судового збору. В обґрунтування позову зазначила, що дізналася про відкриття виконавчого провадження на виконання вказаного виконавчого напису при зверненні стягнення на її заробітну плату за місцем роботи в ТОВ «Суворов». Позивач посилалася на те, що банк не повідомляв її належним чином про наявність заборгованості, розмірів останньої, з розмірами заборгованості не погоджується, а приватний нотаріус при вчиненні виконавчого напису не впевнилася щодо безспірності вимог банку. Ухвалою судді від 26 квітня 2021 року було відкрито провадження у справі, залучено у справі учасників справи, постановлено розглянути справу у порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 26 квітня 2021 року була задоволена заява позивача про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі оспореного виконавчого напису. 07 червня 2021 року від відповідача надійшли відзив на позов та копії доданих до нього документів, в яких відповідач вказував про незгоду з позовом з посиланням на факт наявності боргу позивача перед банком, який не було спростовано позивачем шляхом подання належних і допустимих доказів. Позивач [PERSON] у судове засідання не прибула, просила розглянути справу за її відсутності, позов підтримала, про що надала письмову заяву. Представник відповідача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» у судове засідання не прибув повторно, про час, дату та місце судового засідання керівництво відповідача було повідомлено належним чином, у відзиві представник відповідача просила справу розглянути за відсутності представника товариства. Треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. та приватний виконавець виконавчого округу Полтавської області Гречин Н.В., їх представники у судове засідання не прибули про час, дату та місце судового засідання були повідомлені належним чином, їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Судом достовірно встановлено, що 24 листопада 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Наталією Станіславівною було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 38083, про звернення стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (ЄДРПОУ 23494714) заборгованості в розмірі 26302 грн. 96 коп. за кредитним договором № 630198626 від 28 серпня 2014 року. 07 липня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Полтавської області Гречин Н.В. було ухвалено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 64344602 на підставі вищезазначеного виконавчого напису. Цього ж числа приватним виконавцем ухвалена постанова про звернення стягнення на заробітну плату позивача, яка фактично виконується за місцем роботи позивача в ТОВ «Суворов». Згідно п.п. 3.1, 3.2 глави 16 Порядку вчинення дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих документів. Такими документами, згідно Переліку, є нотаріально посвідчена угода, що передбачає сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. При цьому, згідно п.1 цього Переліку для одержання виконавчого напису подаються оригінал нотаріально посвідченої угоди, а також документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Таким чином, виконавчий напис може бути вчинено лише в разі, якщо заборгованість є безспірною і за умови, що нотаріусу подано документи, які підтверджують безспірний характер такої заборгованості. При стягненні заборгованості на підставі виконавчого напису нотаріуса, такий нотаріус зобов`язаний пересвідчитися, що розмір заборгованості, з приводу погашення якої видається виконавчий напис нотаріуса, є безспірним. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий висновок відповідає, зокрема, правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №6-887цс17. В оспореному позивачем виконавчому написі нотаріусом зазначається лише, що позивач є боржником за кредитним договором № 630198626 від 28 серпня 2014 року. Суд звертає увагу на дату укладення кредитного договору - 28 серпня 2014 року. Виконавчий напис за заявою Банку вчинено 24 листопада 2020 року. Відповідач направив позивачеві повідомлення про наявність боргу листом засобами рекомендованого поштового зв`язку у жовтні 2020 року. При цьому у листі вказано про наявність боргу за кредитним договором, який було укладено з позивачем - 12 березня 2020 року. Звідси відповідач не подав нотаріусу при вчиненні виконавчого напису та суду докази про вручення повідомлення про наявність боргу за кредитним договором № 630198626 від 28 серпня 2014 року. Крім того відповідач не надав належні і допустимі докази щодо укладення з позивачем кредитного договору 28 серпня 2014 року та/або 12 березня 2020 року, строків їх дії, розрахунків боргу за цими договорами. До того ж суд враховує, що відповідач фактично та юридично не повідомляв позивача про наявність боргу за договором від 28 серпня 2014 року. Також відповідач не підтвердив належними і допустимими доказами факт перерахування будь-яких коштів позивачеві у будь-якому розмірі на виконання зазначених договорів. На підставі наведеного суд погоджується з доводами позивача та констатує, що виконавчий напис було вчинено за відсутності ознак безспірності вимоги щодо його вчинення. Відповідач та треті особи не подали до суду належні і допустимі докази на спростування позову та встановлених судом обставин. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Зокрема Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Таким чином, приймаючи до уваги, що виконавчий напис приватного нотаріуса був вчинений в порушення вимог Закону «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача. За таких обставин, суд вважає, що зазначений та оспорений позивачем виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Вирішуючи питання щодо судових витрат у відповідності до ст. 133, 141 ЦПК України, враховуючи, що позов підлягає задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача кошти у повернення сплаченого судового збору за подання позову 908 грн. та заяви про забезпечення позову у розмірі 454 грн. Учасники справи не заявляли про понесення ними інших судових витрат.

Outcome: approved