Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Посилався на те, що рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 19.06.2009 року задоволений позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішення набрало законної сили 01.07.2009 р. За цим судовим рішенням позивачу надано право продажу квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], для задоволення вимог за кредитним договором № DO0FGA00000049 від 03.08.2007 року.. Позивач є іпотекодержателем зазначеного предмету іпотеки. Для продажу квартири позивачу необхідний правовстановлюючий документ. Позивач звернувся до приватного нотаріуса з заявою про видачу дублікату договору дарування квартири, посвідченого 19.11.2004 року за р. № 6387 приватним нотаріусом Костянтинівського міського нотаріального округу [PERSON]. Відповідач відмовив у вчиненні цієї нотаріальної дії, аргументуючи це посиланнями на ст.ст. 8, 53 Закону України «Про нотаріат». Посилаючись на те, що судовим рішенням банку надані усі права, що необхідні для продажу квартири, яка перебуває у іпотеці та що за відсутності у банку правовстановлюючого документу з причини його втрати іпотекодавцем у банку виникає право на отримання такого документу; на існуючу колізію між статтею 53 Закону України «Про нотаріат» і статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; на те, що визначений ст. 49 Закону України «Про нотаріат» перелік підстав для відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії є вичерпним та відмова у вчиненні нотаріальних дій з підстав неоднозначного розуміння рішень суду в цивільних справах не передбачена законом, банк просив визнати незаконною відмову приватного нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії та зобовязати приватного нотаріуса видати йому дублікат договору купівлі-продажу квартири. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 24 січня 2017 року в задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відмовлено. У апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позов. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного, всебічного та обєктивного дослідження обставин справи. Правомірність позовних вимог позивача підтверджується рішенням суду, що набуло чинності, яким задоволений позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказаним рішенням позивачу надано право продажу квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], для задоволення вимог за кредитним договором від 03.08.2007 року, а отже, і всі права, необхідні для продажу, зокрема, і отримання дублікату правовстановлюючого документу. Законом України «Про нотаріат» передбачено видачу копій документів, що зберігаються у нотаріуса, виключно фізичним та юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії. Законом України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, а отже, і на отримання правовстановлюючих документів. Закон України «Про іпотеку» у даних правовідносинах є спеціальним та прийнятий пізніше, тому саме він підлягає застосуванню до виниклих правовідносин. Відмова нотаріуса у видачі правовстановлюючого документу, який у позивача відсутній, позбавляє банк можливості укласти правочин щодо відчуження предмету іпотеки, оскільки надання такого документу нотаріусу при укладенні договору з покупцем передбачено законодавством. Посилання суду на те, що банком не надано доказів щодо звернення до іпотекодавця для отримання договору дарування не ґрунтується на вимогах закону, адже жодним нормативним документом не передбачена необхідність попереднього звернення банку до іпотекодавця для отримання відповідного правовстановлюючого документа. Використання досудових процедур, таких як направлення претензій, є правом, а не обовязком особи, яка потребує такого захисту, що було встановлено рішенням КСУ № 15-рп/2002 від 09.07.2002 р. у справі щодо офіційного тлумачення положення ч. 2 ст. 124 Конституції України. В засідання апеляційного суду сторони не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені, що підтверджено отриманням 23.02.2017 року кожним із сторін телефонограм із зазначенням часу та місця розгляду справи, від державного нотаріуса [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Згідно з ч.2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову з наступних підстав. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що нотаріусом правомірно відмовлено банку у видачі дублікату договору дарування квартири, оскільки банк звернувся до нотаріуса не у звязку із втратою або зіпсуванням такого документу, а з метою продажу вказаного обєкту нерухомості як предмету іпотеки на підставі рішення суду, а такі підстави надання дублікату документу чинним законодавством України не передбачені, також банк не довів наявність перешкод у витребуванні ним у іпотекодавця правовстановлюючого документа на предмет іпотеки, що свідчить про передчасність звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» до нотаріуса. З вказаними висновками суду погодитися не можливо, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам матеріального та процесуального закону. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 19.06.2009 р. задоволений позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішення суду набрало законної сили 01.07.2009 р. За цим судовим рішенням позивачу надано право продажу квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], для задоволення вимог за кредитним договором № DO0FGA00000049 від 03.08.2007 року, з отриманням витягу із Державного реєстру прав власності, а також із наданням ПриватБанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Позивач є іпотекодержателем зазначеного предмету іпотеки (квартири). Власником квартири є [PERSON].. Позивач звернувся до Донецького обласного державного нотаріального архіву із заявою про видачу дублікату договору дарування зазначеної квартири, посвідченого 19.11.2004 року за р. № 6387 приватним нотаріусом Костянтинівського міського нотаріального округу [PERSON]. Постановою від 23 червня 2016 року державний нотаріус Донецького обласного державного нотаріального архіву [PERSON] відмовила у вчиненні цієї нотаріальної дії, пославшись на те, що банк звернувся у нотаріальний архів із заявою про отримання дублікату договору дарування квартири не у звязку із втратою або зіпсуванням такого документу, а з метою продажу вказаної квартири, як предмета іпотеки на підставі рішення суду, а такі підстави надання дублікату чинним законодавством України не передбачені. Крім того, банк не є стороною посвідченого нотаріусом договору дарування квартири. Відмовляючи у вчиненні нотаріальної дії відповідач, як на підставу такої відмови посилається на положення ст.ст. 8, 53 Закону України «Про нотаріат». Питання щодо видачі нотаріусами дублікатів документів, посвідчених або виданих нотаріусом, регулюються Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 р. № 296/5 (далі-Порядок). За змістом статті 53 Закону України «Про нотаріат» та глави 22 розділу II Порядку у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких учинялася нотаріальна дія, нотаріусом видається дублікат утраченого або зіпсованого документа. Відповідно до глави 2 розділу II Порядку правочини щодо відчуження та застави майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчується за умови подання документів, що посвідчують право власності на майно. Таким чином, якщо рішенням суду передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, то під час укладення такого договору купівлі-продажу іпотекодержатель зобов'язаний надати оригінал договору, що посвідчує право власності на предмет іпотеки або його дублікат. Частиною 5 статті 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України. Згідно із п. п. 5, 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства, зокрема є судовий захист цивільного права та інтересу, а також справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч.1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Відповідно до ч. 7 ст. 8 Закону України «Про нотаріат» довідки про вчинені нотаріальні дії та копії документів, що зберігаються у нотаріуса, видаються нотаріусом виключно фізичним та юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії. Згідно із ч. 1 ст. 53 Закону України «Про нотаріат» у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за письмовою заявою осіб, перелічених у першому реченні частини п'ятої статті 8 цього Закону, видається дублікат втраченого документа. У ст. 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, а, отже, і право на отримання правовстановлюючих документів. Аналіз змісту норм ст. ст. 8, 53 Закону України «Про нотаріат» вказує про те, що дублікат нотаріально посвідченого документа видається лише особам, які були стороною правочину, а ст. 38 Закону України «Про іпотеку» вказує про те, що у іпотекодержателя наявне право продажу предмету іпотеки з отриманням всіх необхідних документів для цього. При вирішенні питання застосування цих норм слід виходити з пункту 2 розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку», в якому вказано про те, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону. Закон України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року № 898-IV набрав чинності 1 січня 2004 року, а Закон України «Про нотаріат» від 2 вересня 1993 року № 3425-ХІІ набрав чинності 1 січня 1994 року. Отже, Закон України «Про іпотеку» у даних правовідносинах є спеціальним, який прийнято пізніше, а тому підлягає до застосування та банк є тією особою, яка має право на отримання дубліката правовстановлюючого документа у нотаріуса в спірних правовідносинах. Ухвалюючи рішення, суд не врахував, що судовим рішенням, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки, позивачеві ПАТ КБ «ПриватБанк» надані всі необхідні повноваження для здійснення продажу майна, з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, а відмова нотаріуса у видачі правовстановлюючого документу, який у позивача відсутній, позбавляє банк можливості укласти правочин щодо відчуження предмету іпотеки, оскільки надання такого документу нотаріусу при укладанні договору з покупцем передбачено законодавством. Необхідність задоволення вимог позивача випливає також із загальних завдань цивільного судочинства, передбачених ст. 1 ЦПК України. Висновок суду про відсутність належних та допустимих доказів щодо звернення позивача до іпотекодавця про отримання відповідного документа є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону. Дійсно, банк не скористався своїм правом звернення до іпотекодавця. Але це є правом, а не обовязком позивача, так як чинним законодавством України не передбачена необхідність попереднього звернення банку до іпотекодавця для отримання відповідного правовстановлюючого документа та банк має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі і судовий захист. Відповідно до п .п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права є підставою для скасування рішення і ухвалення нового рішення. На підставі ст. 88 ЦПК України, оскільки апеляційна скарга задоволена, слід стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду в сумі 1 378, 00 грн. (а. с. 1) та за подання апеляційної скарги в сумі 1 515, 80 грн. (а. с. 40), всього 2 893,80 грн.

Outcome: approved