Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-17 00:00:00

у листопаді 2013 року ТОВ «Мари Льо» звернувся у суд з позовом до ТОВ «Трикотажна фабрика «Киянка» та [PERSON] про визнання договору міни недійсним. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 21 вересня 2012 року ТОВ «Трикотажна фабрика «Киянка», яке є правонаступником ЗАТ «Трикотажна фабрика «Киянка», уклало договір міни з [PERSON], за умовами якого ТДВ «ТФ «Киянка» передало право власності [PERSON] на 13/100 майнового комплексу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та складається з нежилих приміщень з № 1 по № 9 (групи приміщень № 6), з № І по № ІV III-го поверху, загальною площею 1 225,6 кв.м, що складає 13/100 майнового комплексу, площею 9 645,8 кв.м. У свою чергу [PERSON] передав у відповідності до вищевказаного договору ТДВ «ТФ «Киянка» продовольчі товари, зокрема чай чорний йодований крупнолистовий «V», 280 г у кількості 82 шт.; чай зелений крупнолистковий, 420 г «Vinzer» у кількості 90 шт., чай чорний йодований крупнолистковий 420 г «Vinzer» у кількості 55 шт., чай зелений крупнолистковий йодований 70 г у кількості 16 шт.; чай зелений крупнолистковий йодований 70 г у кількості 16 шт. Позивач зазначає, що договір міни, укладений 21 вересня 2012 року між ТДВ «Трикотажна фабрика «Киянка» та [PERSON] є незаконним та таким, що порушує право власності позивача, а тому підлягає визнанню його недійсним. На думку позивача, для нотаріального посвідчення оспорюваного договору були надані лише документи, що встановлюють факт набуття права власності ТДВ «ТФ «Киянка», проте нотаріусу не було відомо, що спірне нерухоме майно на момент укладення договору міни вже не перебувало у власності ТДВ «ТФ «Киянка», а являлося часткою статутного капіталу іншого товариства, учасником та єдиним законним власником корпоративних прав якого є інша юридична особа. У березні 2014 року позивач надав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить також визнати за ним право власності на об'єкт нерухомого майна у вигляді 13100 майнового комплексу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 1182 кв.метри. (а.с. 175-176) Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18 червня 2014 року позовна заява ТОВ «Мари Льо» до ТОВ «Трикотажна фабрика «Киянка» та [PERSON], треті особи - приватний нотаріус КМНО [PERSON] та ТОВ «Візард», про визнання недійсним договору міни та визнання права власності залишена без розгляду в частині позовних вимог ТОВ «Мари Льо» про визнання права власності. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов з вищевказаних підстав. Представник відповідача Товариства з додатковою відповідальністю «Трикотажна фабрика «Киянка» в судовому засіданні не визнав позовні вимоги та заперечував проти їх задоволення, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження його права власності на об'єкт договору міни. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Третя особа - приватний нотаріус КМНО [PERSON] в судове засідання також не з'явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Представник третьої особи -ТОВ «Візард» в судовому засіданні також просив суд задовольнити позов, посилаючись на обґрунтованість вимог позивача. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно із положенням ЦК України, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215 -235), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 338). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 203 цього ж Кодексу зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Судом встановлено, що Товариству з додатковою відповідальністю «Трикотажна фабрика «Киянка» належало нерухоме майно, а саме 13/100 частин майнового комплексу, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та складається з нежилих приміщень - з № 1 по № 9 (групи приміщень № 6), з № 1 по № ІV ІІІ-го поверху, загальною площею 1225,6 кв.м, що складає 13/100 частини майнового комплексу 9645,8 кв.м, на підставі договору купівлі-продажу від 11.06.1993 р. № 4у-683, посвідченого Шостою київською державною нотаріальною конторою, додаткової угоди про внесення змін до договору купівлі-продажу, посвідченого Шостою київською державною нотаріальною конторою 31.12.1993 р. за № 4у-2083, акту прийому-передачі від 15.07.1993 р., листа Фонду держмайна з переліком будівель від 22.08.1996 р. (нежилі приміщення в будівлях літ. Б, Б один штрих, Б два штрихи, В та нежилі будівлі літ. А, А один штрих, Г, загальною площею 7651,30 кв.м, що складає 80/100 частин майнового комплексу пл. 9645,80 кв.м, зареєстрованого КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна за реєстраційним номером 37275325, номер запису 166-з в книзі 2з-48. Також право власності на майновий комплекс, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Підтверджується витягом з реєстру права власності на нерухоме майно від 05 вересня 2012 року № 35388200. (а.с. 136-137) 21 вересня 2012 року ТОВ «Трикотажна фабрика «Киянка», яке є правонаступником ЗАТ «Трикотажна фабрика «Киянка», уклало договір міни з [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], за умовами якого ТДВ «ТФ «Киянка» передало право власності [PERSON] на 13/100 майнового комплексу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та складається з нежилих приміщень з № 1 по № 9 (групи приміщень № 6), з № І по № ІV III-го поверху, загальною площею 1 225,6 кв.м, що складає 13/100 майнового комплексу, площею 9 645,8 кв.м. У свою чергу, [PERSON] передав у відповідності до вищевказаного договору ТДВ «ТФ «Киянка» продовольчі товари, зокрема чай чорний йодований крупно листковий «V», 280 г у кількості 82 шт.; чай зелений крупно листковий, 420 г «Vinzer» у кількості 90 шт., чай чорний йодований крупно листковий 420 г «Vinzer» у кількості 55 шт., чай зелений крупно листковий йодований 70 г у кількості 16 шт.; чай зелений крупно листковий йодований 70 г у кількості 16 шт. (а.с. 138-141) Відповідно до ч. 2 ст. 715 ЦК України кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. До договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов'язання (ст. 716 ЦК України). Згідно з вимогами ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Оскільки предметом міни була частина майнового комплексу, то її відчуження за договором міни могло бути проведене з дотриманням вимог, які встановлені законодавством при укладенні договорів купівлі-продажу таких об'єктів. Враховуючи те, що договір міни, на момент його укладення, підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, то підстави для визнання його недійсним відсутні. Крім того, відповідно до ст. 11 та 328 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема договори та інші правочини, право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема з правочинів. Згідно ст. 203, 209 ЦК України передбачено, що правочин повинен вчинятись у формі, встановленій законом, а у передбачених законом випадках угода, вчинена у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню. За змістом ст. 716 ЦК України до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю - продаж, елементи якого включені в договір міни, якщо це не суперечить суті зобов'язання. Як передбачено ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається в письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. У відповідності до приписів ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. В силу приписів статей 316, 317 та 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом права власності, визначеного у статті 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право розпорядження - це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну та фактичну долю майна. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконності набування права власності. Право власності Товариства з додатковою відповідальністю «Трикотажна фабрика «Киянка» було набуто на підставі договору купівлі-продажу від 11.06.1993 р. № 4у-683. Твердження позивача про те, що товариство з додатковою відповідальністю «Трикотажна фабрика «Киянка» не мала права укладати договір міни, оскільки право власності на предмет спірного договору належить іншій особі, не відповідає дійсності. Позивачем не надано доказів на підтвердження його права власності на об'єкт договору міни. Зі статуту ТОВ «Мари Льо» вбачається, що ЗАТ «Трикотажна фабрика «Киянка» було внесено в якості внеску статутного капіталу грошові кошти в сумі 233 89 грн. та майновий внесок приміщення, площею 1182 кв.метри. Проте, в даному статуті не конкретизовані які саме приміщення передавались в якості внеску до статутного капіталу, не зазначено групи приміщень та поверх, площа приміщень згідно статуту складає 1 182 кв.метри, а у договорі міни - 1225,6 кв.метри. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Не заслуговують на увагу твердження позивача про те, що договір міни є фіктивним. Відповідно до ст. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідно до узагальнень судової практики ВСУ «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином. При цьому, необхідно враховувати, що саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Виконання договору міни від 21 вересня 2012 року, укладеного між Товариством з додатковою відповідальністю «Трикотажна фабрика «Киянка» та [PERSON], підтверджується актом приймання-передачі до договору міни. За таких підстав, в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed