Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-28 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначала, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05 липня 2000 року, реєстр. №93 вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . В будинку з 11 вересня 2001 року зареєстрований відповідач, який не є членом сім`ї позивачки, який з 2004 року за місцем реєстрації без поважних причин не проживає та не знявся з реєстрації з попереднього місця проживання, чим створює власнику перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю. У зв`язку з цим [PERSON] просила визнати відповідача таким, що втратив право користування належним їй житловим приміщенням. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, судом вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи виконкому Дорошівської сільської ради в судове засідання не з`явився, проте надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки позивачка не заперечувала проти такого порядку вирішення спору. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON] , показання свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05 липня 2000 року, реєстр. №93 є власником житлового будинку [ADDRESS] . В будинку з 11 вересня 2001 року зареєстрований відповідач, який не є членом сім`ї позивачки. Останній з 2004 року за місцем реєстрації не проживає та не знявся з реєстрації з попереднього місця проживання (показання свідка [PERSON] , а.с. 11, 12), чим створює власнику перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю, а саме, обмежує право власника на отримання субсидії та продаж будинку). Докази наявності поважних причин не проживання відповідача в житловому приміщенні в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ч.ч. 4, 5\~ст. 9 ЖК України,\~ житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Оскільки відповідач\~не є\~членом сім`ї\~власника житла,\~а тому\~відносини між\~сторонами повинні\~регулюватися главою\~6\~розділу ІІІ\~Житлового кодексу\~України (користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду). Згідно ч. 1 ст. 163 ЖК України, у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою,\~пунктами 1\~і\~5 частини третьої\~і\~частиною четвертою статті 71\~цього Кодексу. Частиною 1 статті 71 ЖК України встановлено граничні строки збереження права на житлове приміщення при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї - шість місяців (за винятком передбачених законом випадків, коли цей строк є більш тривалим). Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. В той же час, згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 41 Конституції України, ч.ч. 1-2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно роз`яснень, які надав Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.п. 33, 34 постанови №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення\~статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391,\~396 ЦК\~позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156\~ЖК УРСР;\~стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічні роз`яснення надав й Верховний Суд України в постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11. За встановлених обставин, суд вважає, що позов про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування належним позивачці житловим приміщенням внаслідок не проживання цієї особи в житловому приміщенні без поважних причин понад шість місяців є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Outcome: approved