Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-04 00:00:00

У квітні 2020 року [PERSON] звернувся до Пологівського районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна, набутого під час шлюбу, шляхом виділення в особисту приватну власність - позивачу - житлового будинку загальною площею 52,4 кв. м та житловою площею 26 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою [ADDRESS] , придбаний на підставі Договору купівлі-продажу від 25.12.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу Запорізької області Черкун В.І. (реєстровий номер 3584); - відповідачу житлового будинку загальною площею 68,2 кв. м та житловою площею 36,3 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою [ADDRESS] , придбаний на підставі Договору купівлі-продажу від 04.07.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області Демидьонок О.М. (реєстровий номер 753), а також шляхом поділу навпіл грошового зобов`язання з повернення кредитних коштів у сумі 25970,00 грн., отриманих позивачем від ПАТ КБ «Приватбанк» за Угодою № SAMDNWFC00036271168 від 25.07.2017 року. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що вказане у позові нерухоме майно було набуте сторонами під час зареєстрованого шлюбу, за спільні кошти, в інтересах сім`ї, тому закон встановлює презумпцію спільної сумісної власності на це майно. Крім того, кредитні кошти, отримані позивачем від ПАТ КБ «Приватбанк» за Угодою № SAMDNWFC00036271168 від 25.07.2017 року, також були набуті з відома відповідача та витрачені в інтересах сім`ї, а тому в силу ст. 65 СК України зобов`язання з повернення цих кредитних коштів також мають враховуватись під час поділу спільного майна. При цьому позивач вважав за справедливе та доцільне залишити в собі у власність лише житловий будинок за адресою [ADDRESS] , як такий, що є меншим за площею та за ціною, і що був оформлений на ім`я позивача, а інший будинок залишити відповідачу. Ухвалою Пологівського районного суду Запорізької області від 24.04.2020 року справу за позовом [PERSON] було передано за підсудністю до Оріхівського районного суду Запорізької області з тих підстав, що дорожчий із спірних будинків знаходиться на території Оріхівського району. До Оріхівського районного суду Запорізької області справа надійшла 29.07.2020 року. Ухвалою від 30.07.2020 року провадження у справі було відкрите, а її розгляд визначений в порядку загального позовного провадження. Сторонам був наданий час для подання письмових заяв по суті спору та доказів на їх обґрунтування. 25.08.2020 до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] про визнання за нею права власності на обидва спірні будинки, зазначені у позовній заяві [PERSON] , з тих підстав, що вони були набуті виключно за особисті кошти [PERSON] , тоді як [PERSON] власного доходу, достатнього для участі у придбанні спірного майна, не мав, і тому не може претендувати на частку в ньому. Ухвалою суду від 31.08.2020 року зустрічний позов був об`єднаний в одне провадження з первісним. Крім того, 25.08.2020 року від відповідача за первісним позовом [PERSON] надійшов письмовий відзив на позов із запереченнями проти його задоволення з підстав, якими обґрунтовувався зустрічний позов. Крім того, у відзиві зазначалось, що [PERSON] не вважає себе боржником за кредитним зобов`язанням між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», оскільки кредитні кошти використовувались без її згоди та на особисті потреби чоловіка. Також 31.08.2020 року до суду надійшла письмова відповідь [PERSON] на відзив на первісний позов, а 03.09.2020 року та 07.10.2020 року відповідно заперечення [PERSON] проти цієї відповіді та відповідь на відзив на зустрічний позов, суть яких зводилась до наполяганні на раніше заявлених доводах і на незгоді з доводами протилежної сторони. Ухвалою від 19.11.2020 року підготовче провадження у справі було закрите, а справу призначено до судового розгляду. Під час судового розгляду сторони та їх представники підтримали свої вимоги та заперечення, пославшись на факти та норми права, викладені в раніше поданих письмових заявах по суті спору. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши відповідні норми матеріального права, суд приходить до такого. Як випливає з матеріалів справи, з 23.04.2014 року сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому виконавчим комітетом Новопавлівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане (повторно) 06.06.2019 року Оріхівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області). Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 28.10.2019 року, яке набрало законної сили 28.11.2019 року, шлюб між сторонами був розірваний. Під час перебування у вказаному шлюбі між позивачем [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу від 25.12.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Пологівського районного нотаріального округу Запорізької області Черкун В.І. (реєстровий номер 3584), за яким [PERSON] купив у продавця житловий будинок загальною площею 52,4 кв. м та житловою площею 26 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою [ADDRESS] . Оціночна вартість вказаного майна була визначена у розмірі 40097,00 грн. Право власності на вказаний будинок було зареєстроване за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (номер запису про право власності - 12751431), що підтверджується відповідною інформацією з цього Реєстру (інформаційна довідка № 189207244 від 18.11.2019 року). У пункті 8 цього Договору зазначено, що купівля житлового будинку за цим договором вчиняється за письмовою згодою дружини [PERSON] [PERSON] , викладеною у вигляді заяви про згоду на купівлю, в якій вона стверджує, що житловий будинок буде спільною сумісною власністю подружжя. Справжність підпису [PERSON] на цій заяві посвідчена приватний нотаріусом Черкун В.І. (реєстр. № 3583 від 25.12.2015 року). Крім того, під час перебування сторін у вказаному вище шлюбі, між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу від 04.07.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області Демидьонок О.М. (реєстровий номер 753), за яким [PERSON] купила у вказаного продавця житловий будинок загальною площею 68,2 кв. м та житловою площею 36,3 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою [ADDRESS] . Оціночна вартість цього будинку склала 57050,00 грн. Право власності на вказаний будинок було зареєстроване за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (номер запису про право власності - 26891263), що підтверджується відповідною інформацією з цього Реєстру (інформаційна довідка № 129704567 від 04.07.2018 року). У пункті 15 цього Договору зазначено, що придбання житлового будинку вчиняється за письмовою згодою чоловіка [PERSON] [PERSON] , викладеною у вигляді заяви про згоду. Справжність підпису [PERSON] на цій заяві посвідчена приватний нотаріусом Демидьонок О.М. (реєстр. № 749 від 04.07.2018 року). Як зазначено у правовому висновку, який сформулювала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17, поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях\~316,\~317,\~319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша\~статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша\~статті 5\~Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої\~статті 355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У\~статті 60 СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Частиною першою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми\~закону\~свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Виходячи з цього правового висновку, тягар доказування у цій справі тієї обставини, що спірне майно не є спільною сумісною власністю, покладається на [PERSON] як того з подружжя, який цю спільну сумісність оспорює. На спростування презумпції права спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно [PERSON] посилалась на те, що: по-перше, житловий будинок за адресою [ADDRESS] , був фактично подарований [PERSON] сестрою її колишнього чоловіка ( [PERSON] ) для проживання у ньому дітей [PERSON] від першого шлюбу, але це дарування було оформлене як купівля-продаж, про що свідчить покладення витрат щодо оформлення правочину на продавця [PERSON] , а не на покупця; по-друге, житловий будинок за адресою [ADDRESS] був придбаний виключно за особисті кошти [PERSON] , половина з яких була отримана нею в 2015 році як орендна плата за користування земельними паями та ТОВ «УкрЛан», а інша була взята в борг у колишнього чоловіка [PERSON] , який в подальшому був повернутий також за рахунок особистих коштів [PERSON] , які вона отримала від ТОВ «Агро-Клас» у 2016 році; по-третє, [PERSON] у спірний період часу не мав доходу, який дозволяв би йому брати участь у купівлі спірних будинків. На підтвердження цих обставин [PERSON] заявила такі докази, як показання свідків [PERSON] та [PERSON] , які неодноразово викликались в судове засідання, але жодного разу не з`явились без повідомлення причин, після чого [PERSON] відмовилась від їх подальшого виклику. Крім того, [PERSON] надала відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДПС України про суми виплачених доходів за період 2014-2019 років, з яких випливає, що вона отримувала від ТОВ «Агро-Клас», ТОВ «Преображенське» та ТОВ «УкрЛан» у виді заробітної плати та надання майна в лізинг. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частинами першою третьою статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.\~ Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Беручи до уваги наведені норми процесуального права, а також те, що будь-яких доказів на підтвердження отримання грошей у позику від [PERSON] і будь-яких доказів на підтвердження прихованого характеру Договору купівлі-продажу від 04.07.2018 року, [PERSON] не надала, суд відхиляє її доводи в обґрунтування зустрічного позову як не доведені належними та допустимими доказами. Більше того, ці доводи спростовуються доказами, наданими [PERSON] щодо його власних доходів довідкою про виплачену у 2014-2018 роках пенсію, нотаріально посвідченою 04.08.2009 року розпискою про отримання від [PERSON] грошової суми в розмірі 300000,00 грн., достовірність якої у встановленому законом порядку не спростовано. Суд також виходить з того, що за поясненнями самої ж [PERSON] , обидва будинки придбавались в інтересах сім`ї. Нарешті, в Договорі купівлі-продажу від 25.12.2015 року прямо зазначено, що житловий будинок загальною площею 52,4 кв. м та житловою площею 26 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою [ADDRESS] , придбається у спільну сумісну власність подружжя [PERSON] . Таким чином, суд приходить до висновку, що презумпція спільності набутого під час шлюбу нерухомого майна [PERSON] не спростована, а тому воно підлягає поділу. Вирішуючи питання про поділ цього майна, суд виходить з того, що вимога [PERSON] про залишення йому в особисту приватну власність житлового будинку, який є меншою площею та станом на час розгляду справи коштує менше за інший будинок (як станом на час придбання, так і на час розгляду справи про поділ майна), відповідає загальним засадам розумності, справедливості та добросовісності, і підлягає задоволенню. Щодо вимоги [PERSON] про поділ кредитного зобов`язання з повернення кредитних коштів у сумі 25970,00 грн., отриманих позивачем від ПАТ КБ «Приватбанк» за Угодою № SAMDNWFC00036271168 від 25.07.2017 року, суд виходить з такого. [PERSON] надано виписку про рух коштів по кредитному рахунку, відкритому на підставі вказаної угоди, за змістом якої, станом на 12.11.2019 року заборгованість з поповнення рахунку становила 25960,26 грн. Однак з яких складових складається ця заборгованість, яку суму становить заборгованість з основної суми кредиту, яку проценти за користування кредитом, яку інші платежі за договором, з вказаної виписки встановити неможливо. Крім того, [PERSON] заперечувала факт витрачання цих кредитних коштів на потреби їх сім`ї, особливо в період з травня 2019 року, коли сторони припинили ведення спільного господарства, а [PERSON] доказів на спростування цього не надав. Суд також зауважує, що запропонований позивачем [PERSON] спосіб захисту виділити йому Ѕ частку вказаних боргових зобов`язань, не передбачений законом і не є ефективним способом захисту за даних обставин, оскільки спосіб захисту права, що виникло з речевих відносин, не може бути застосований до відносин зобов`язального характеру. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої\~статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту\~\~прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи №\~\~\~\~912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей\~55,\~124 Конституції України\~та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. У зв`язку з цим суд зауважує, що так зване виділення позивачу [PERSON] Ѕ частки кредитного зобов`язання не буде мати механізму реалізації, не потягне виникнення зобов`язальних відносин між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», і не звільнить самого [PERSON] від виконання цього зобов`язання безпосередньо перед банком, оскільки саме [PERSON] є стороною відповідного договору. Відтак, в цій частині первісний позов не підлягає задоволенню. Враховуючи вищенаведене, на підставі статей 57, 60, 69, 71 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial