Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

У липні 2020 року Позивач звернувся до суду з позовом\~ до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивачу на підставі договору купівлі- продажу від 26.10.2018 року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пянтковською О.Г. 26.10.2018 року (реєстровий номер 2704) належить квартира [ADDRESS] . В зазначеній квартири проживає позивач, її мати та її чоловік [PERSON] (шлюб зареєстрований 2.09.2009 р), самостійно сплачують послуги з урахуванням неіснуючої особи. Так, відповідач по справі є батьком позивача, був зареєстрований в зазначеній квартирі з 2003 року, але з 2005 року не проживає в ньому, оскільки має іншу родину. Контакти з ним відсутні, що порушує права позивача як власника та покладає додатковий тягар щодо сплати комунальних послуг, що зараховуються на кількість зареєстрованих осіб, перешкоджає в оформленні субсидії. Факт відсутності за місцем реєстрації підтверджується актом про непроживання за участю сусідів. Враховуючи вищенаведене,\~просила суд\~визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . Позивач до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, через канцелярію суду уповноважений представник надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі . Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився по невідомим суду причинам. Про день та час розгляду справи відповідач був повідомлений своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку, у зв`язку з чим, суд відповідно до ст. 280 ЦПК України, дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечує. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі- продажу від 26.10.2018 року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пянтковською О.Г. 26.10.2018 року реєстровий номер 2704 належить квартира [ADDRESS] . В зазначеній квартири проживає позивач, її мати та її чоловік [PERSON] (шлюб зареєстрований 2.09.2009 р). Відповідачем не спростовано і підтверджено Актом про непроживання, складеним за участю сусідів [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] з 2005 року не проживає в квартирі [ADDRESS] . До цього часу [PERSON] залишається зареєстрованим за вищевказаною адресою, що підтверджується відповіддю на запит Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 26.08.2020 року. (а.с.14). Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Статтею 64 Житлового кодексу УРСР визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно положень статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, гро виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її ~ вмерлою. Виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16). За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав позивача. Факт відсутності за місцем реєстрації [PERSON] підтверджено Актом про непроживання складеним за участю сусідів [PERSON] , [PERSON] [PERSON] від 25.04.2020 року. Аналізуючи надані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про можливість задоволення позову та визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлений і підтверджений факт того, що він без поважних причин не проживає в спірній квартирі понад один рік, втратив до цього житла будь-який інтерес, житлово-комунальні послуги не сплачує, що порушує права позивача як власника та покладає додатковий тягар, щодо сплати комунальних послуг, що зараховуються на кількість зареєстрованих осіб. Таким чином, всі зазначені дії відповідача свідчать про те, що він не ставиться до вказаного житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, в зв`язку з чим він може бути визнаний такими, що втратив право користування ним. При цьому суд враховує, що відповідач в судове засідання не з`явився, не скористався своїми правами сторони в процесі і не надав суду жодного з доказів, що спростовують доводи позивача, а відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, оскільки відповідач створює перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження позивачу майном, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного та

Outcome: approved