Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

У липні 2014 року адвокат [PERSON] звернувся до суду від імені та в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] та [PERSON], в якому просив витребувати квартиру [ADDRESS] з чужого незаконного володіння [PERSON] та скасувати державну реєстрацію її права власності на спірне майно. Позовні вимоги мотивовано тим, що на підставі судового рішення, яке було скасоване, між [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання. Позивач вважає, що укладений договір є нікчемним, а тому спірне майно, яке знаходиться на сьогоднішній день у власності [PERSON], повинно бути витребувано на користь позивача. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідачі та представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнали, проти задоволення позову заперечували, додатково пояснили суду, що спірна квартира [PERSON] була подарована позивачу внаслідок обману. Батьки позивача (дочка та зять [PERSON].) обіцяли, що дарування квартири є тимчасовим і що [PERSON] буде забезпечено житлом. Однак цього не було зроблено. У судовому засіданні відповідач [PERSON] пред'явила зустрічний позов до [PERSON], який, враховуючи положення ст. 123 ЦПК України, судом прийнято до спільного розгляду з первинним позовом. В зустрічному позові [PERSON] заявлено вимоги про визнання договору дарування квартири [ADDRESS] недійсним у зв'язку зі вчиненням цього правочину під впливом обману. Відповідачі та представник відповідача [PERSON] вимоги зустрічного позову підтримали повністю, просили їх задовольнити. Представник [PERSON] вимоги зустрічного позову не визнав, проти їх задоволення заперечував, просив відмовити у задоволенні зустрічного позову. Заслухавши учасників процесу, з'ясувавши обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з урахуванням наступного. 22.03.1996 року між [PERSON] та неповнолітньою [PERSON], від імені та в інтересах якої діяла її законний представник - [PERSON], укладено договір дарування квартири [ADDRESS], відповідно до якого [PERSON] подарувала [PERSON], а остання прийняла у дар вказану квартиру. Договір посвідчено державним нотаріусом та зареєстровано Херсонським МБТІ. 23.04.2013 року рішенням Суворовського районного суду м. Херсона у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним відмовлено (справа № 2/2120/4111/12). Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 23.07.2013 року вказане рішення було скасовано, ухвалено нове, яким договір дарування квартири визнано недійсним з підстав мнимомості цієї угоди. 20.11.2013 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення апеляційного суду Херсонської області скасовано, рішення Суворовського районного суду м. Херсона залишено в силі. 06.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання, згідно умов якого новим власником спірного майна стала [PERSON], про що цього ж дня внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Пунктом 3 ч. 1 та ч. 3 ст. 388 ЦК України передбачено,що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках Тобто добросовісне придбання згідно з наведеною статтею, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Аналогічну позицію висловив Верховний Суд України в п. 10 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Таким чином, захист прав та інтересів позивача за первісним позовом можливий шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння останнього набувача в сукупності зі скасуванням державної реєстрації права власності на осіб, що незаконно набули таке право. Отже, вимоги первісного позову є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимог за зустрічним позовом слід зазначити наступне. Відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожана сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно вимог ч. 1 ст. 57 ЦК Української РСР (1963 року) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. Відповідно до положень ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. В судовому засіданні позивачем за зустрічним позовом та її представником не надано суду жодних доказів того, що [PERSON] було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, при укладенні договору дарування в 1996 році. Всі доводи позивача за зустрічним позовом зводяться до фіктивності договору дарування, укладення його з метою уникнення поділу майна подружжя і таке інше, вони вже були предметом розгляду суду при розгляді справи № 2/2120/4111/12, їм надавалась оцінка та з їх врахування виносились судові рішення. Отже, вимоги зустрічного позову є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: approved