Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

У липні 2013 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], державного нотаріуса Городенківської районної державної нотаріальної контори Паньківа Д.М. про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS], зареєстрованого в реєстрі за № 7745, посвідченого 14.12.2012 року державним нотаріусом Городенківської районної державної нотаріальної контори Паньків Д.М., яке видане на ім'я [PERSON], [INFO], який мешкає за адресою: [ADDRESS] та про зобов'язання державного нотаріуса Городенківської районної державної нотаріальної контори Городенківського районного нотаріального округу Паньківа Дмитра Миколайовича вжити заходів для зняття з реєстрації в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстрацію за № 38560100 житлового будинку по [ADDRESS] на ім'я [PERSON]. В листопаді 2013 р. позивачка [PERSON] уточнила позовні вимоги, крім позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS], зареєстрованого в реєстрі за № 7745, посвідченого 14.12.2012 року, просить визнати за нею, [PERSON],[INFO], жителькою [ADDRESS] право приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] за набувальною давністю. Уточнені позовні вимоги мотивує тим, що 17 червня 1995 р. за спільні кошти з відповідачем [PERSON] придбали житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS], проте з певних міркувань договір купівлі-продажу даного будинку відповідач оформив на свою матір - [PERSON]. Того ж дня, без відома позивачки, був оформлений заповіт, за яким все своє майно [PERSON] заповіла відповідачу [PERSON]. Одразу після придбання будинку, в 1995 р., позивачка вселилась в нього, а зареєструвалась в цьому будинку в 1997 р., де прописана по даний час. В будинку проживала разом з сином. [INFO]. [PERSON] померла. На день смерті їй належало майно, яке складається з житлового будинку загальною площею 60,4 м кв., літньої кухні загальною площею 34,4м кв., стайні площею 13,7 м кв., комори площею 9,4 м кв., сараю площею 13,9 м кв., вбиральні та огорожі, по [ADDRESS], про що свідчить технічний паспорт, виготовлений Коломийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації 02.11.2012р. Після смерті [PERSON] відповідач [PERSON] не звертався до Городенківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини та фактично не вступив в управління та володіння спадковим майном, адже на час відкриття спадщини він проживав в Російській Федерації. Ознайомившись з матеріалами спадкової справи, позивачка дізналася, що в матеріалах спадкової справи відсутня заява відповідача про прийняття спадщини. Позивачка вважає, що відповідач [PERSON] протягом шести місяців з дня відкриття спадщини не вчиняв жодних дій, які б свідчили про прийняття ним спадщини за заповітом, передбачених ст.ст.549, 554 ЦК УРСР, що діяв в той час. Покликаючись на статтю 553 ЦК УРСР, згідно якої вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини, позивачка вважає, що відповідач [PERSON] відмовився від спадщини за заповітом. Також в позові позивачка зазначає, що про відсутність намірів прийняти спадщину свідчить те, що [PERSON] не звертався до суду з позовною заявою про надання додаткового строку про прийняття спадщини. Вважаючи, що відповідач [PERSON] не прийняв спадщину у встановленому на той час законному порядку, що він не мав жодного права на спадкування нерухомого майна, тому підлягає визнанню недійсним в судовому порядку, згідно ст.1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS], посвідчене 14.12.2012 року державним нотаріусом Городенківської районної державної нотаріальної контори Паньків Д.М., яке видане на ім'я [PERSON], а спадщина - перерозподілу. В позові також позивачка зазначає, що за час проживання в даному будинку за власні кошти проводились відповідні поточні ремонтні роботи, переобладнання газопостачання, будувались господарські приміщення, залізобетонна огорожа зі сторони городу. В 2010 році вона розпочала благоустрій подвір'я, замінила огорожу зі сторони вулиці, сплачувала податок за користування присадибною земельною ділянкою, комунальні послуги службам РЕМ, газового господарства, водопостачання. Покликаючись на ч. 1 ст. 344 ЦК України, як особа, яка добросовісно заволоділа майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, з врахуванням п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, за яким правила 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим кодексом, та з врахуванням Ухвали колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2008 р. щодо набуття права власності за набувальною давністю, позивачка просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] за набувальною давністю. В судовому засіданні позивачка та її представники уточнений позов підтримали з підстав, зазначених в ньому, просять позов задовольнити. Представники позивача вважають, що заява [PERSON] про прийняття спадщини належним чином не зареєстрована в нотаріальній конторі, що позивачка більше 15 років проживає в будинку і відкрито володіє ним. Звертають увагу на те, що сестра відповідача [PERSON], як спадкоємець за законом, успадкувала майновий пай після смерті матері. Представник [PERSON] вважає, що виданим відповідачу свідоцтвом про право на спадщину за заповітом порушене право позивачки на власність за набувальною давністю. Позивачка [PERSON] суду пояснила, що їй ще в 1995 р. було відомо про те, що за договором купівлі-продажу будинку по [ADDRESS], покупцем є мама відповідача - [PERSON]. Документи на будинок знаходились в них дома. З липня 2010 р. позивачка в даному будинку не проживає. Хоча було рішення суду про її вселення в будинок, однак, вона не вселилась. Відповідач та його представник позов не визнали. Суду представник відповідача пояснив, що відповідач протягом шести місяців з часу смерті матері вступив в управління та володіння спадковим майном - належним матері житловим будинком в м. Городенка, як передбачено ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР: проживав після смерті матері в будинку, доглядав за будинком, сплачував комунальні платежі; йому були передані документи про придбання будинку; в будинку проживали члени його сім'ї, позивачка проживала в будинку, як член сім'ї спадкоємця. Шлюб між позивачкою та відповідачем [PERSON] був розірваний згідно рішення суду від 28.04.2011 р. Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 19.04.2013р. у справі № 342/21/13-ц, яке набрало законної сили 13.06.2013 р., позивачці відмовлено в задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS]. Позивачка [PERSON] не є спадкоємцем померлої [PERSON], тому не має жодних прав на житловий будинок [ADDRESS], який відповідач успадкував після смерті своєї матері, оскільки майно, набуте відповідачем в порядку спадкування, є його особистою приватною власністю. Покликаючись на п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 та п. 7 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від № 24-753/0/4-13, представник відповідача просить в позові відмовити, так як оформленням свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім'я [PERSON] не порушені права чи законні інтереси позивачки; визначені ст. 1301 ЦК України підстави для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним відсутні. Відповідно до ст. 344 ЦК України право власності на нерухоме майно за набувальною давністю виникає, якщо особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років. Так як позивачка протягом останніх трьох років в успадкованому відповідачем будинку не проживає, отже, ним не володіє, і не продовжує відкрито безперервно ним володіти, тому і в цій частині просить позові відмовити. Відповідач Паньків Д.М., державний нотаріус Городенківської РДНК, суду пояснив, що 20.06.2008 р. Снятинською державною нотаріальною конторою, куди звернулась дочка померлої [PERSON] - [PERSON], в зв'язку з тим, що до 2009 р. під час його відпустки нотаріальні дії вчинялись державним нотаріусом Снятинського району, була відкрита спадкова справа № 549 і їй було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на майновий пай. В листопаді- грудні 2012 р. до нотаріальної контори звернувся [PERSON] з приводу успадкування за заповітом житлового будинку після смерті матері, яка померла до 2004 р., коли діяв попередній Цивільний кодекс, тому він встановлював, чи [PERSON] фактично вступив в управління або володіння спадковим майном в шестимісячний строк після її смерті. На його запитання [PERSON] відповів, що він провів похорон матері, має ключі від будинку, має оригінал договору купівлі-продажу про придбання матір'ю житлового будинку, в нього є речі спадкодавця; так як він на роботі в Росії, то кожного року на 1-2 місяці він приїздив в Городенку, проживає в будинку, який належав його матері, в будинку після смерті його матері проживала його сім'я. Так як спадкова справа була заведена раніше, тому він прийняв заяву від спадкоємця [PERSON] про видачу додатку до спадкової справи № 459 від 20.06.2005 р., спадкодавець додав всі необхідні документи, також показав оригінал свідоцтва про право на спадщину за законом, що видане його рідній сестрі державним нотаріусом Снятинської державної нотаріальної контори. Також відповідач пояснив, що при підготовці до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом нотаріус за даними Єдиного реєстру перевіряє наявність або відсутність заповіту, складеного спадкодавцем у порядку, передбаченому Положенням про Єдиний реєстр заповітів та спадкових справ. З Інформаційної довідки зі спадкового реєстру йому відомо, що заповіт [PERSON], нотаріально посвідчений 17.06.1995 р., був внесений до реєстру в 2001 р. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом ним було видане спадкоємцю померлої [PERSON] - [PERSON] 14.12.2012 р. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Статтею 16 ЦК передбачено способи захисту цивільних прав та інтересів, зокрема визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. За змістом ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Ч.3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з ч.3 ст.5 Цивільного кодексу України (2003 р.) - якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. За нотаріально посвідченим заповітом від 17.06.1995 р. [PERSON] все належне їй майно, житловий будинок, надвірні споруди і все інше своє майно заповіла [PERSON]. Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 22.12.1997 р. Городенківським ЗАГС, стверджено, що [PERSON] померла [INFO]. в м. Городенка. На час смерті спадкодавця [PERSON] був чинним Цивільний кодекс УРСР 1963 р., згідно з ст. 524 якого спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом; спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. За ст. 534 згаданого кодексу - кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Ст. 548 ЦК УРСР (1963 р.) встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом 6 місяців фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно ст. 560 ЦК УРСР - спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Про те, що [PERSON], спадкоємець за заповітом [PERSON] звернувся в нотаріальну контору з приводу успадкування житлового будинку після її смерті, свідчить його заява від 10.11.2012 р., наявна в спадковій справі. Державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевірив: факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво; коло осіб, які мають право на обов'язкову частку в спадщині. Нотаріусом було встановлено, що [PERSON], [INFO], громадянин Росії, який проживає в [ADDRESS], прийняв спадщину після смерті матері, оскільки вступив в управління та володіння спадковим майном у встановлений законом строк. Відповідно до п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затв. наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. N 18/5, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. За Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 14.12.2012 р., виданим державним нотаріусом Городенківської районної державної нотаріальної контори Івано-Франківської області (спадкова справа № 549 від 20.06.2008р.), спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON], яка померла [INFO], є син [PERSON]; до спадкового майна входить житловий будинок в [ADDRESS]. В спадковій справі наявна копія договору купівлі-продажу, укладеного 17.06.1995 р. між [PERSON] та [PERSON], за яким остання купила житловий будинок в [ADDRESS], договір посвідчений державним нотаріусом Городенківської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 208. Як ствердив в судовому засіданні державний нотаріус Паньків Д.М., спадкоємець [PERSON] подав оригінал цього договору, інші спадкоємці на житловий будинок не претендували. Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 20.06.2008 р. стверджено, що сестра відповідача [PERSON] прийняла спадщину після смерті матері [PERSON] - право власності на земельний пай пайового фонду спілки селян власників «Дністер» в с. Корнів Городенківського району. Допитана в якості свідка державний нотаріус І Снятинської державної нотаріальної контори [PERSON] суду пояснила, що дійсно вона оформляла свідоцтво про право на спадщину за законом про те, що спадкоємцем майна [PERSON] - майнового паю є її дочка [PERSON], нею була заведена спадкова справа. При оформленні цього свідоцтва вона не перевірила наявності заповіту в Єдиному реєстрі заповітів. Допитана в судовому засіданні як свідок, [PERSON] ствердила, що зверталась до нотаріальної контори в м. Снятин з приводу успадкування після смерті матері належного їй паю в колгоспі «Дністер». Ніяких претензій з приводу прийняття спадщини її братом [PERSON] на житловий будинок після смерті матері в неї немає, їй було відомо, що мати заповідала належний їй будинок [PERSON], її братові. Свідок [PERSON] суду пояснила, що у [PERSON] було 4 дітей: вона, [PERSON], [PERSON] і ще одна їх сестра, яка померла, їх батько помер раніше від матері. Після смерті матері вона спадщину не приймала, ніяких дій щодо прийняття спадщини не вчиняла. Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 19.04.2013р. у справі № 342/21/13-ц, яке набрало законної сили 13.06.2013 р., позивачці відмовлено в задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS], укладеного 17.06.1995 р. між [PERSON] та [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 208 Городенківської державної нотаріальної контори Івано-Франківської області, в частині покупця [PERSON], з переведенням прав та обов'язків покупця житлового будинку з господарськими будівлями на [PERSON], про визнання за [PERSON] права власності на половину житлового будинку по [ADDRESS]. Позивачка [PERSON], як дружина сина власника будинку - [PERSON] з 1997 р. проживала в цьому будинку, про що свідчить відмітка про її місце проживання в паспорті та записи в будинковій книзі. Рішенням Городенківського районного суду від 28.04.2011 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках встановлених законом. [PERSON] мав право на спадкування після смерті матері [PERSON] згідно заповіту. Згідно з п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7, іншими підставами, установленими законом для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Оскільки [PERSON] не є спадкоємцем [PERSON], її права не порушені при оформленні державним нотаріусом Городенківської районної державної нотаріальної контори свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.12.2012 р. по спадковій справі № 549 від 20.06.2008 р., зареєстрованого в реєстрі - № 2295, за яким [PERSON] як спадкоємець [PERSON] на підставі заповіту, посвідченого Городенківською РДНК 17.06.1995 р., успадкував житловий будинок з приналежними господарськими прибудовами по [ADDRESS], - тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. При вирішенні позовних вимог про визнання за позивачкою права приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] за набувальною давністю суд виходить з наступного. Ч. 1 ст. 344 ЦК України - особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ст. 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, який набрав чинності з 1 січня 2004 р. Отже, коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Якраз про необхідність застовання зазначеного строку свідчить Ухвала колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2008 р., на яку покликається позивачка, як приклад визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. П.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, що: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні, вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Позивачка, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинна бути впевнена, що на це майно не претендують інші особи, і вона отримала це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Позивачка [PERSON] знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності за набувальною давністю, адже про те, що мати відповідача - [PERSON] була власником житлового будинку по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 17.06.1995 р., вона знала ще з 1995 р. З пояснень позивачки, даних в судовому засіданні, судом встановлено, що вона не проживає в будинку по [ADDRESS] з липня 2010 р. Судовим рішенням від 30.05.2012 р. по справі № 905/1092/2012, яким задоволений позов [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права користування житловим будинком, вселення в житловий будинок та зобов'язання відповідачів не чинити перешкоди в користуванні будинком, стверджено, що «з серпня 2011 р. позивачка з сином за адресою їх реєстрації не проживають, так як відповідачі створюють їм перешкоди в користуванні житлом». Отже, позивачка не вважається особою, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, тому в задоволенні позову про визнання за [PERSON] права власності на житловий будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] за набувальною давністю слід відмовити. На підставі ст.ст. 524, 534, 548,549, 560 ЦК УРСР (1963 р.), ст.ст. 5,16,344, 1301 ЦК України, п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затв. наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. N 18/5, п.19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», П.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»,

Outcome: dismissed