Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

У липні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Громадської організації «Десяте Квітня» про поновлення на роботі, посилаючись на те, що відповідно до укладеного з відповідачем строкового трудового договору від 24.01.2018року він був прийнятий на посаду юриста. Натомість, 05.06.2018року він отримав поштою від відповідача трудову книжку, копію наказу від 15.03.2018року №2-0000000056 про його звільнення з 21.03.2018року, на підставі пункту 11 статті 40 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним, оскільки в наказі №2-0000000056 від 15.03.2018року зазначені безглузді причини для звільнення, про які він не був проінформований і дізнався при ознайомленні з наказом, зокрема, про порушення діловодства тощо. Для досудового врегулювання спору він направив на адресу відповідача заяву 08.06.2018 року з вимогою про поновлення на роботі, яку відповідач проігнорував. З урахуванням додаткових письмових пояснень позивач зазначав, що копію наказу про звільнення і трудову книжку він отримав поштою 05.06.2018року. Предметом його позову є поновлення на роботі у зв'язку з незаконністю звільнення за п.11 ст.40 КЗпП України та головним доказом незаконності звільнення є передбачена законом заборона укладення строкового трудового договору за певних умов. Відповідно до ч 3 ст.26 КЗпП України випробування не встановлюється при прийомі на роботу, зокрема осіб, з якими укладається строковий трудовий договір строком до 12 місяців. Оскільки між ним та відповідачем укладений строковий трудовий договір на строк із 24.01.2018 року по 31.12. 2018року, що не дає роботодавцю право на його звільнення на підставі п.11 ст.40 КЗпП України. З огляду на викладені обставини, просив поновити його на посаді юриста Громадської організації «Десяте Квітня» із 21.03.2018року. Ухвалою суду від 04 липня 2018року відкрито провадження та розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. У відзиві на позов президент Громадської організації «Десяте Квітня» [PERSON], позов не визнала, вказавши на пропуск позивачем строку звернення до суду з огляду на те, що про наступне звільнення з посади позивач був повідомлений 16.03.2018року, після повідомлення про розірвання трудового договору, позивач на роботу не з'являвся взагалі. Копія наказу про звільнення, а також роз'яснення про необхідність отримання трудової книжки чи надання заяви про отримання її поштою, відповідно до положень п. 4.1-4.2 Інструкції про порядок вручення трудових книжок працівників, були направлена [PERSON] поштою за адресою, зазначеною ним при прийомі на посаду та отримані його матір'ю, що підтверджується поштовим повідомлення про вручення від 23.03.2018 року. 16.05.2018 року позивач направив заяву про отримання трудової книжки, після чого 31.05.2018 року трудова книжка була надіслана на адресу позивача. Однак, із позовом до суду позивач звернувся лише липні 2018 року тобто поза межами строку, визначеного ст.233 КЗпП України, причини поновлення строку позивачем не вказано, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Окрім того, в позовній заяві відсутні будь - які обґрунтування позовних вимог, натомість звільнення [PERSON] відбулося, як з огляду на існування законної підстави для звільнення так із дотриманням порядку звільнення, визначеного законом. Так, позивач був звільнений відповідно до п. 11 статті 40 КЗпП України у зв'язку з встановленням невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято протягом строку випробування. У наказі про прийняття позивача на роботу містяться положення про прийняття на роботу з умовою випробувального строку у 3 місяці. З наказом про прийняття на роботу позивач ознайомлений під підпис. Протягом строку випробування безпосереднім керівником позивача було виявлено, що [PERSON] виконувати свої посадові обов'язки належним чином не може, внаслідок недостатньої кваліфікації, що свідчить про невідповідність займаній посаді, а також позивач безвідповідально ставився до виконання покладених на нього обов'язків Так, посадовою інструкцією юриста, з якою позивач був ознайомлений під підпис, передбачено подання щоденної звітності за результатами своєї роботи та іншої звітності з періодичністю встановленою керівництвом. Позивач неодноразово був попереджений про порядок і строки подання щоденних звітів, проте таких звітів не складав, що підтверджується доповідними від 12 та 16 лютого 2018року менеджера проекту [PERSON] на ім'я президента громадської організації. 05.03.2018 року [PERSON] подана доповідна записка, в якій вказувалось на те, що [PERSON] щомісячний звіт у визначений строк - 02.03.2018року не подав, а подав лише 13.03.2018року, окрім того вказувалось на відсутність у позивача навичок володіння англійською мовою, знання якої є обов'язковими кваліфікаційними вимогами для заняття посади юриста, відповідно до вимог Посадової інструкції юриста. Позивач письмово повідомлений про звільнення за три дні, 16.03.2018 року о 9.30 в офісі м. Херсона, проте від підпису та отримання копії наказу відмовився, що підтверджується відповідними актами. Після ознайомлення з наказом про наступне звільнення позивач на роботу не виходив, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.. Від Громадської організації «Десяте Квітня» надійшло клопотання про розгляд справи в судовому засідання з викликом сторін. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 14.01.2019 року в задоволенні клопотання відмовлено. Дослідивши матеріали справи, суд установив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Положеннями статті 43 Конституції України задекларовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до Статуту Громадської організації «Десяте Квітня» вона має статус юридичної особи з моменту державної реєстрації в установленому Законом порядку. Згідно до протоколу загальних зборів Громадської організації «Десяте Квітня» від 21 січня 2013року № 2 до складу керівництва центральних статутних органів громадської організації обрано президентом організації - [PERSON], членами Ради організації - [PERSON] та [PERSON] Розпорядженням президента громадської організації №4-0000000056 від 23.01.2018 року [PERSON] був прийнятий на посаду юриста Громадської організації «Десяте Квітня» з 24.01.2018року до 31.12.2018року зі строком випробування 3 місяці. З даним наказом, [PERSON] ознайомлений 23.01.2018року, що підтверджується його підписом. Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Згідно до частини першої та третьої статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Працівник не може бути допущений до виконання роботи без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формувань та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Статтею 26 КЗпП України передбачено, що при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу. В період випробування на працівників поширюється законодавство про працю. Частиною третьою статті 26 КЗпП України визначено, що випробування не встановлюється при прийнятті на роботу: зокрема, осіб, з якими укладається строковий трудовий договір строком до 12 місяців. Наказом від 15 березня 2018року № 2-0000000056 [PERSON] звільнено з посади юриста Громадської організації «Десяте Квітня» на підставі пункту 11 статті 40 КЗпП України через встановлення невідповідності займаній посаді та виконуваній роботі протягом строку випробування. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в Постанові від 29 березня 2018 року по справі № 381/4968/16-ц питання про відповідність чи невідповідність працівника обумовленій роботі, оцінку його професійних та ділових якостей дає власник або уповноважений ним орган та не може вирішуватись судом. Пунктом 11 частини першою статті 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування. Отже, матеріалами справи підтверджено, що з позивачем був укладений строковий трудовий договір на період із 24.01.2018року до 31.12.2018року тобто до 12 місяців, а тому в роботодавця були відсутні правові підстави для встановлення випробування при прийомі на роботу та відповідно для звільнення позивача на підставі пункту 11 частини першої статті 40 КЗпП України. За таких обставин, оцінивши надані сторонами до матеріалів справи докази, суд дійшов висновку, що звільнення позивача не можна визнати обґрунтованим та таким, що прийняте у відповідності до вимог трудового законодавства, а тому він підлягає поновленню на роботі. Статтею 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поновлення на посаді юриста громадської організації, позовні вимоги про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу не заявляв. Суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, зважаючи на те, що копія наказу про звільнення була направлена на його адресу поштою та отримана матір'ю позивача 23.03.2018 року, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення, оскільки частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено право працівника звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, а належних та достовірних доказів на підтвердження отримання саме, позивачем копії наказу про звільнення 23.03.2018року матеріали справи не містять, тому суд погоджується із доводами позивача про отримання ним копії наказу та трудової книжки 05.06.2018року. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в сумі 768,40 грн. На підставі викладеного, ст. 43 Конституції України, ст.ст. 21, 23, 24, 26, 233, 235 КЗпП України,

Outcome: approved