Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

У квітні 2019 року на адресу Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшла вищевказана позовна заява. Позивач мотивує свій позов тим, що нею в 2002 році за власні кошти був побудований гараж загальною площею 30.3 кв.м. Вказаний гараж побудований без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи та без затвердженого проекту і тому на даний час в адміністративному порядку зареєструвати право власності на цей гараж неможливо, оскільки дане нерухоме майно відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України є самочинним будівництвом. Рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 18.10.2018 року за №3712-46-V11 за позивачем зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0036 Га під вказаним гаражем з кадастровим номером 3210500000:10:003:0317, цільове призначення - 02.05 для будівництва індивідуальних гаражів. На будівництво гаража за вказаною вище адресою Управління містобудування та архітектури Бориспільської міської ради був виданий будівельний паспорт від 24.01.2019 року за реєстраційним номером 04-16/19. Управлінням містобудування та архітектури Бориспільської міської ради щодо надання містобудівних умов і обмежень на забудову земельної ділянки по [ADDRESS] для будівництва гаража, листом від 11.02.2019 року за ;04-09/133 мене повідомлено про відмову у зв`язку з тим, що на даній земельній ділянці вже побудовано гараж. Вирішити питання про визнання права власності на гараж загальною площею 30,3 кв.м в адміністративному порядку неможливо, а тому позивачка і просить суд визнати за нею право власності на самочинно побудований гараж, 2002 року забудови, загальною площею 30.3 кв.м., який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3210500000:10:003:0317 по [ADDRESS] , та зареєструвати за нею право власності на самочинно побудований гараж, 2002 року забудови, загальною площею 30.3 кв.м., який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3210500000:10:003:0317 по [ADDRESS] . Ухвалою судді від 06.05.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі. Ухвалою суду від 31.10.2019 року було закрито підготовче засідання у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивачка не з`явилася. До суду подала заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Представник Бориспільської міської ради Київської області у судове засідання не з`явився. Подав заяву про розгляд справи без його участі. При вирішенні питання по справі поклався на думку суду. Представник Управління містобудування та архітектури Бориспільської міської ради у судове засідання не з`явився, проте подав заяву про розгляд справи без їх участі. Крім цього в заяві вказав, що не заперечує проти задоволення позову. Суд дослідивши письмові матеріали справи, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Стаття 16 ЦК України визначає як один зі способів захисту судом цивільного права та інтересу - визнання права. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Судом встановлено, рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 03 липня 2001 року №443 [PERSON] було виділено земельну ділянку під будівництво гаража по [ADDRESS] (а.с.3). Рішенням Бориспільської міської ради Київської області від 21 грудня 2017 року [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею у межах 0,0100 га у власність для будівництва індивідуального гаража (а.с.4). Рішенням Бориспільської міської ради Київської області від 18 жовтня 2018 року №3712-46 VII [PERSON] затверджено проект землеустрою та передано безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,0036 га (кадастровий номер 3210500000:10:003:0317) для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] (а.с.5). Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.11.2018 року, земельна ділянка з кадастровим номером 3210500000:10:003:0317, загальною площею 0,0036 га на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с.9). Станом на 04.03.2019 рік було виготовлено технічний паспорт на гараж за адресою: [ADDRESS] (а.с.12-15). Згідно довідки №3019 від 13.03.2019 року виданої Комунальним підприємством «Бориспільське бюро технічної інвентаризації» нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на праві власності по реєстровим книгам бюро технічої інвентаризації не зареєстрований (а.с.19). Частиною 1 ст.375 ЦК України передбачено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до 5 частини вказаної статті, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Частиною 5 ст. 376 ЦК України передбачено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Пункт 8 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» вказує, що право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК) та землекористувачі (стаття 95 ЗК). Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. У пункті 12 зазначеної вище Постанови також передбачено, що у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Пунктом 14 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» передбачено, що суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було надано земельну ділянку у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу. Відповідно до п. 16 вищевказаної постанови Пленуму позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам. Оскільки, позивач є власником земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво гаража, цільове призначення якої:для будівництва індивідуальних гаражів, суд вважає необхідним застосувати ст.376 ЦК України. Враховуючи, викладене, суд вважає, за можливе, задовольнивши позов, визнати за позивачем право власності на самочинно збудоване нерухоме майно, а саме: гараж 2002 року забудови, загальною площею 30.3 кв.м., який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3210500000:10:003:0317 по [ADDRESS] , та зареєструвати за нею право власності на самочинно побудований гараж, 2002 року забудови, загальною площею 30.3 кв.м., який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3210500000:10:003:0317 по [ADDRESS]

Outcome: approved