Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

У липні 2015 року позивач пред'явив через суд зазначений позов, в якому просив суд визнати недійсним договір комісії, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 26.04.2009 р. на придбання транспортного засобу - автомобіля марки Lexus GX470, 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER], визнати недійсною розписку [PERSON] від 26.04.2009 р. до договору комісії на купівлю автомобіля від 26.04.2009 р., укладеного між комітентом [PERSON] та комісіонером [PERSON] про отримання грошових коштів на придбання автомобіля Lexus GX470, покласти судові витрати на відповідача. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі, наполягаючи на задоволенні позовних вимог з наведених у позовній заяві підстав. В подальшому представник позивача в поданій через канцелярію суду заяві клопотала про розгляд справи у її відсутності, не заперечуючи проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, заперечень проти позову не подав, в судове засідання не прибув, представника не направив, про причини неявки суд не повідомив, про відкладення розгляду не клопотав. Відповідач [PERSON], заперечень проти позову не надала, відмовилася від отримання судової повістки про виклик до суду на 04.04.2016 р., свого представника до суду не направила, на підставі чого з урахуванням письмової згоди позивача в особі його представника відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно. Треті особи, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, про причини неявки суд не повідомили, про відкладення розгляду не клопотали, що згідно ст. 36 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши зібрані письмові докази, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.03.1982 р., який був припинений в результаті його розірвання на підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.2010 р. (а.с.10). З 2011 року між [PERSON] та [PERSON] триває спір з приводу поділу спільного майна подружжя, який розглядається судом. Також судом встановлено, що 26.04.2009 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір комісії на купівлю транспортного засобу, предметом якого є зобов'язання [PERSON] за дорученням, за рахунок та в інтересах [PERSON] придбати транспортний засіб марки Lexus GX470 2008 р.в. шляхом укладення договору купівлі-продажу від свого імені. Згідно із розпискою від 26.04.2009 р., яка була підписана [PERSON], за договором комісії на купівлю автомобіля від 26.04.2009 р., укладеного між комітентом [PERSON] та комісіонером [PERSON], на виконання цього договору з метою придбання автомобіля Lexus GX470 [PERSON] отримала від [PERSON] 600 000,0 грн., що еквівалентно 70 000,00 дол. США на дату написання даної розписки за курсом НБУ (а.с.11-13, 14-15, 16). Судом в даній справі також встановлено, що [PERSON] транспортний засіб марки Lexus GX470 2008 р.в. був придбаний та первинно зареєстрований 27.04.2009 р. на своє ім?я, тобто за [PERSON] (а.с. 83), [INFO], яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та належав їй на підставі свідоцтва про реєстрацію серія [NUMBER], виданий держ. номерний знак [NUMBER]. 03.12.2010 р. зазначений вище транспортний засіб був знятий з обліку для реалізації за заявою власника. 03.12.2010 р. зазначений вище транспортний засіб був зареєстрований за [PERSON], [INFO] на підставі довідки - рахунку серії №КІМ368288 від 03.12.2010 р. (ТОВ «Авто-Бізнес»). 04.12.2012 р. зазначений вище транспортний засіб був знятий з обліку для реалізації за заявою власника. 05.12.2012 р. у Центрі ДАІ 5306 смт Чутово Полтавської області транспортний засіб зареєстрований на гр. [PERSON], [INFO], на підставі довідки - рахунку серія №ДПІ257229 від 04.12.2012 р. /СП відділ реєстрації №13 ТОВ «АВТ МАРКЕТ/ (а.с. 83). Згідно зі ст. 1011 та ч. 3 ст. 1012 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов'язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну. Згідно зі статтею 1018 ЦК майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента. За змістом частини 1 статті 190 ЦК майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Відповідно до частини 1 статті 1022 ЦК після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії. Утім, ані звіту, ані передачі майна комісіонером (відповідач - 1) у власність комітента (відповідач - 2) фактично не відбувалося. Відповідно до наведеного вище руху перебування майна - транспортного засобу Lexus GX470 2008 р.в. - у власності право власності за відповідачем - 2 на зазначений транспортний засіб ніколи зареєстровано не було: так, власниками даного майна, починаючи з 27.04.2009 р., були [PERSON], з 03.12.2010 р. - [PERSON], з 05.12.2012 р. [PERSON] На переконання позивача, договір комісії є недійсним з підстав, передбачених ч. 3 ст. 215 та ч. 3 ст. 203 ЦК України, та реально спрямований на виведення майна зі складу спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] та суд погоджується із слушністю доводів позивача. За змістом статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належить, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені ст. 203 ЦК України; в силу ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд з'ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Судом встановлена відсутність настання правових наслідків, обумовлених спірним договором; іншого суду доведено не було. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 зазначеного вище кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. На переконання суду, позивач виконав обов'язок доказування, надав докази відповідно до ст. 57-59 ЦПК України на підтвердження своїх вимог; оскільки відповідачі не скористалися правом брати участь у судових засіданнях та правом надання запереч проти позову, суд позбавлений можливості дійти до іншого висновку у справі, яка розглядалася. Що стосується вимоги позову про визнання недійною розписки від 26.04.2009 р., то, відмовляючи в її задоволенні, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Ст. 3 ЦПК передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1). Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Обираючи такий засіб захисту права, як визнання недійсною розписки, поза увагою позивача залишилося те, що такий документа, як розписка, видавався на підтвердження отримання грошових коштів за договором комісії та не є правочином, та чинним ЦК України (ст. 16) не передбачено такого способу захисту, як визнання розписки недійсною, тому підстави для задоволення даної вимоги позову відсутні. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Outcome: partial