Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив (1) визнати квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , (2) в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 21.12.2007 по 13.11.2017 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13.11.2017. Від шлюбу у сторін є двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Вказує, що під час шлюбу сторони набули у спільну власність квартиру у [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за [PERSON] . Для придбання квартири був отриманий кредит, який був погашений у повному обсязі у 2017 році ще під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Наголошує, що погашення кредиту відбувалося у тому числі за рахунок особистих коштів позивача у розмірі 45000 грн, отриманих ним за мировою угодою, затвердженою ухвалою Деснянського районного суду м. Києва у справі № 2-54/2009 від 08.04.2009. Після розірвання шлюбу спірне майно залишилося у відповідача. Зазначає, що звернувся до відповідача із наміром поділити спільно набуте майно, однак отримав відмову. Вважаючи, що зазначені дії порушують його права, звернувся до суду з позовом. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11.05.2021 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в підготовчому судовому засідання за правилами загального позовного провадження. 22.06.2021 відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності. У підготовчому засіданні 22.06.2021 продовжено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву та оголошено перерву до 21.07.2021. 01.07.2021 представник відповідача - адвокат Вісляєва Л.В. С.В. подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач зазначила, що для придбання спірної квартири відповідач уклала договір про іпотечний кредит, за яким отримала від банку 665000 грн. та у його забезпечення передала в іпотеку спірну квартиру і квартиру [ADDRESS] , яка належала їй на праві особистої власності. У рахунок погашення кредиту відповідач самостійно виплачувала кошти за рахунок зароблених коштів та власних заощаджень, а також реалізованого власного майна - земельної ділянки, площею 0,076 га, розташованої у Київській області Обухівському районі, смт. Козин, кошти від продажу якої у сумі 20 000 доларів США були розміщені на депозитному рахунку у банку, та земельної ділянки у смт. Козин, загальною площею 2130 кв.м., від продажу якої отримала 560 000 грн., що еквівалентно на момент продажу 111 000 доларів США, частина з яких (40 000 доларів США) також була розміщена на депозитних рахунках у банках. Відповідач також наголошує, що під час оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири позивач у своїй заяві підтвердив факт, що кошти, за які вона купується, не були об`єктом спільної сумісної власності і належали відповідачу на праві особистої власності, а тому спірна квартира також належить [PERSON] на праві особистої власності. . 07.07.2021 позивач подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що погодився на підписання у нотаріуса заяви від 20.06.2008 виключно у зв`язку з наявністю відповідних обтяжень на ім`я позивача, що унеможливлювало укладання угоди. Позивач також вказував, що з січня 2008 року він зареєстрований як фізична особа-підприємець та займався бізнесом, а також був офіційно працевлаштований, під час перебування сторін у шлюбі забезпечував родину та брав участь у спільних видатках. Щодо коштів на депозитних рахунках позивач стверджує, що вони, як і кредитні зобов`язання, є об`єктами спільної власності подружжя та були витрачені на ремонт будинок матері відповідача. У поданих 13.07.2021 запереченнях відповідач заперечила повідомлені позивачем обставини. 21.07.2021 у підготовчому засіданні оголошено перерву до 08.09.2021. 27.08.2021 від позивача надійшло клопотання про долучення доказів. 08.09.2021 від відповідача надійшло клопотання про долучення доказу. Ухвалою суду від 08.09.2021 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у його заявах по суті справи, та просив суд їх задовольнити. Відповідач та її представник просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Заслухавши учасників справи, проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням зібрані у справі докази, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що з 21.12.2007 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13.11.2017. Під час шлюбу 20.06.2008 між [PERSON] та ТзОВ «УніКредит Банк» було укладено договір про іпотечний кредит №MRTG-000000013427, за умовами якого відповідач отримала кредит в сумі 665000,00 грн строком на 30 років з метою придбання квартири [ADDRESS] . Додатком № 1 до договору сторони погодили графік погашення кредиту шляхом сплати аннуїтетних платежів у сумі 4 024 грн. на місяць. 20.06.2008 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 20.06.2008 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального Русанюк З.З., згідно з яким [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . За умовами цього договору ціна нерухомого майна, що купується покупцем за цим договором, становить 690 000,00 грн, які повністю сплачені покупцем продавцю одночасно з підписанням цього договору. Гроші, за які покупець купує квартиру за цим договором є його особистою приватною власністю (пункт 2.1. договору). Так, 20.06.2008 приватний нотаріус Русанюк З.З. посвідчив заяву, в якій [PERSON] зазначила, що на момент набуття права власності на 665 000 грн, за які вона купила квартиру [ADDRESS] , в шлюбі не перебувала та однією сім`єю без укладання шлюбу ні з ким не проживала. Дані кошти не були об`єктом спільної власності і належали їй на праві особистої власності, тому квартира [ADDRESS] належить їй на праві особистої приватної власності. У цій заяві міститься підпис [PERSON] , який засвідчив, що викладені вище обставини йому відомі і він їх підтверджує. Станом на день розгляду справи ця заява [PERSON] від 20.06.2008 є чинною, [PERSON] її не відкликала. З метою забезпечення зобов`язань відповідача за кредитним договором, 20.06.2008 [PERSON] та ТзОВ «УніКредит Банк» уклали договір про іпотечний кредит №MRTG-000000013427, за яким предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] , та договір про іпотечний кредит №MRTG-000000013427/S2, за яким предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] , яка належить іпотекодавцю на праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири. Посвідченим 19.06.2006 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Копійка В.В. Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02.06.2006 позивач відчужила земельну ділянку, що розташована на території Козинської селищної ради, в [ADDRESS] , загальною площею 2130 кв.м. Продаж вчинено за 560 000,00 грн., що становить еквівалент 111 000 доларів ША на день підписання договору. Ця сума повністю сплачена покупцем готівкою і отримана продавцем особисто до підписання цього договору (пункт 2 цього договору). 28.08.2006 відповідач уклала з АКБ «Укрсоцбанк» договір № 36/08-43 банківського вкладу, відповідно до умов якого внесла грошові кошти у сумі 20 000,00 доларів США на строк до 28.02.2007, а 02.03.2007 відповідач уклала договір № 36/08-021 банківського вкладу, за умовами якого внесла на рахунок грошові кошти в розмірі 20 000,00 доларів США. Як слідує з матеріалів справи, позивач з 01.04.2004 згідно з договором дарування земельної ділянки була також власником земельної ділянки площею 0,076 га, розміщеної в [ADDRESS] , яку позивач відчужила відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07.04.2015 за 299 333,60 грн. 21.09.2015 відповідач уклала з ПАТ «Укрсоцбанк» договір банківського вкладу №26303011697720 та договір банківського вкладу №26302011697709, згідно з яким розмістила кошти в розмірі 10028,98 доларів США та в розмірі 10000,00 доларів США відповідно. Крім цього, згідно з договором оренди квартири від 15.03.2009 [PERSON] передала в оренду [PERSON] належну їй квартиру [ADDRESS] на строк до 25.07.2013 зі сплатою орендної плати у розмірі 4500 грн на місяць. 04.08.2013 року [PERSON] уклала договір оренди цієї ж квартири з [PERSON] строком до 04.02.2014 зі сплатою орендної плати у розмірі 4500 грн. на місяць. Як вбачається з наданих відповідачем заяв на видачу готівки, за період з 17.11.2015 відповідач зняла зі своїх депозитних рахунків 474 714,23 грн., а відповідно до наданих квитанцій у період з 18.12.2013 по 15.02.2016 внесла на погашення кредиту 627 745,02 грн., з яких у період з 20.11.2015 по 15.02.2016 сплатила 535 193,02 грн. Платником у цих квитанціях вказана [PERSON] . При цьому згідно з Графіком погашення кредиту, який є додатком до кредитного договору, станом на лютий 2016 року залишок заборгованості за кредитом мав би складати 589 040,58 грн. З вказаних заяв на видачу готівки слідує, що відповідач отримувала за ними виплату депозитних коштів згідно з укладеними договорами банківського вкладу. Згідно з довідкою АТ «Альфа-Банк» від 25.06.2021 у [PERSON] заборгованість за кредитним договором відсутня, кредитний договір закрито 16.02.2016. Судом також встановлено, що [PERSON] з 13.11.2003 зареєстрований як фізична особа-підприємець та у 2008 році згідно із звітами суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку задекларував наростаючим підсумком обсяг виручки з початку терміну дії свідоцтва про сплату єдиного податку у сумі 6 285,00 грн. На підтвердження здійснення ним підприємницької діяльності позивач подав суду Договори оренди торгових місць у 2005-2006 роках та у 2014 році, а також товаросупровідні документи на товари за 2006 рік та 2014 рік. Також позивач надав видаткові накладні на товар за січень - березень 2016 року, які не місять відомостей про їх контрагентів. Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 12.10.2004 [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] за 70200 грн., які отримав від покупця повністю до підписання цього договору (пункти 1.1, 2.1. договору). Позивач також надав відомості з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру про загальнообов`язкового державного соціального страхування з відомостями про його доходи, згідно з якою у 2003 його дохід на рік становив 200 грн., у 2004 - 1890 грн, у 2005 - 3595,56 грн., у 2004 -1862,28 грн., у 2007 - 4204,24 грн., у 2008 - 8400,00 грн., у 2009 - 9881,68 грн., у 2010 - 17918,47 грн., у 2011 - 12931,02 грн., у 2012 - 15 000,00 грн., у 2013 - 13331,98 грн., у 2014 - 7788,93 грн., у 2015 - 15256,00 грн., у 2016 - 17262,00 грн. Також, як свідчить лист-попередження ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 24.10.2008 у позивача була наявною заборгованість за кредитним договором у сумі 4360,87 доларів США. За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Згідно із статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Дослідивши подані сторонами докази, суд дійшов висновку, що хоча спірне нерухоме майно було і придбано у період шлюбу, відповідач довела, що придбання майна відбувалось за кошти, отримані нею як кредит, який частково погашався нею за рахунок коштів від здачі в оренду особистої квартири, коштів, отриманих від продажу належного їй нерухомого майна, тобто за особисті кошти відповідача. Факт набуття спірної квартири за особисті кошти відповідача і набуття її відповідачем у особисту власність позивач підтвердив у заяві від 20.06.2008, посвідченій приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. За таких обставин, суд вважає, що відповідач надала належні, допустимі і достовірні докази, які у своїй сукупності і взаємному зв`язку є достатніми для висновку про спростування нею презумпції спільності права власності на спірну квартиру, в тому у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. 22 червня 2021 року відповідачем була подана заява про застосування строків позовної давності, яка обґрунтована тим, що позивач, звернувшись 20 квітня 2021 року із позовом у цій справі, пропустив позовну давність для заявлених ним вимог, яка почала перебіг з 13.11.2017 - дати ухвалення рішення Дарницьким районним судом міста Києва про розірвання шлюбу між сторонами. Оцінюючи подану відповідачем заяву, суд виходить з того, що згідно із статтею 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову. За викладеними вище висновками суду позивач не довів виникнення права спільної сумісної власності на спірну квартиру, натомість відповідач спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на це майно, а тому за обставинами цієї справи права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, не були порушені. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для застосування позовної давності щодо заявлених вимоги. У зв`язку з відмовою у позові судові витрати згідно із ст.141 ЦПК України покладаються на позивача.

Outcome: dismissed