Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до ТОВ «РОНАЛЬД» про стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що 10 червня 2019 року вона була прийнята на роботу до ТОВ «РОНАЛЬД» на посаду працівника закладу ресторанного господарства відповідно до наказу № РН-02 від 07 червня 2019 року. 14 грудня 2020 року вона подала до відповідача заяву про звільнення за власним бажанням та цього ж дня отримала обхідний лист, в якому зазначена причина її звільнення, а саме не виплата заробітної плати. 12 січня 2021 року відповідно до наказу № РН-01 від 12 січня 2021 року її було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. За період з лютого 2020 року по дату звільнення заробітна плата їй не виплачувалась. На день звільнення ТОВ «РОНАЛЬД» їй не виплатило заробітну плату, включаючи заборгованість по заробітній платі. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на свою користь: - заборгованість по заробітній платі у розмірі 57389 гривень 47 копійок; - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 лютого 2020 року по дату ухвалення рішення суду; - моральну шкоду в розмірі 30000 гривень. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києві від 27 квітня 2021 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києві від 21 травня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києві від 21 травня 2021 року вирішено питання про витребування доказів у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києві від 24 листопада 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Відповідач позовну заяву з додатками отримав, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що наказом ТОВ «РОНАЛЬД» № РН-02 від 07 червня 2019 року позивача було прийнято на посаду працівника закладу ресторанного господарства. 12 січня 2021 року відповідно до наказу № РН-01 від 12 січня 2021 року [PERSON] було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Зазначене підтверджується копією трудової книжки [PERSON] (а.с. 16-17). При звільненні з [PERSON] не був проведений повний розрахунок та належні їй кошти не були виплачені. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав, доказів на спростування доводів позивача суду не надав. Відповідно до довідки Пенсійного фонду України форма ОК-5 від 11 березня 2021 року всього за 2020 рік позивачу нарахована заробітна плата у січні 2020 року в розмірі 4800 гривень (а.с. 20). За таких обставин, за період з лютого 2020 року по день звільнення (12 січня 2021 року) заробітна плата позивачу не виплачувалась. З позову вбачається, що відповідачем нараховувалась їй мінімальна заробітна плата, встановлена законодавством України. Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі за період з лютого 2020 року по 12 січня 2021 року у розмірі 57389 гривень 47 копійок. Позивачем наданий суду розрахунок заборгованості по заробітній платі, який відповідає вимогам закону (а.с. 2). Таким чином, стягненню з відповідача підлягає 57389 гривень 47 копійок нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Позивач також просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 лютого 2020 року по дату ухвалення рішення суду. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України 29 січня 2014 року в справі № 6-144ц13. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 розділу 4 зазначеного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Повний розрахунок з позивачем ТОВ «РОНАЛЬД» не проведено. Остання виплата заробітної плати позивачу відбулась за січень 2020 року. Вбачається, що останніми повними відпрацьованими місяцями є листопад 2020 року та грудень 2020 року. Позивач зазначає про те, що відповідачем нараховувалась їй мінімальна заробітна плата, встановлена законодавством України. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено у 2020 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 4723 гривні, з 1 вересня - 5000 гривень. Відповідно середньоденна заробітна плата становить 232 гривні 56 копійок ((5000 + 5000) / 43 дні = 232,56). Затримка розрахунку при звільненні відбулась в період з 01 лютого 2020 року по 24 листопада 2021 року (день ухвалення рішення в справі) та складає 455 робочих днів. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 105814 гривень 80 копійок (232,56 х 455 = 105814,80). Таким чином, стягненню з відповідача підлягає 105814 гривень 80 копійок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач також просить стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 30000 гривень. Суд вважає, що вимога позивача про відшкодування моральної шкоди ґрунтується на вимогах ст. 237-1 КЗпП України, якою передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При вирішенні питання щодо розміру суми моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, суд враховує, що діями відповідача позивачу спричинені моральні страждання, оскільки порушені її трудові права. Разом з тим, з урахуванням принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача в цій частині в розмірі 500 гривень. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню частково. Позивач також просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч. 3 цієї статті визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача надано суду письмові докази. У матеріалах справи міститься договір про надання правової допомоги адвокатом від 16 березня 2021 року, ордер на надання правової допомоги від [PERSON] на [PERSON] , свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Семашка Д.М., акти виконаних робіт та наданих послуг від 14 квітня 2021 року, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат з детальним описом робіт, виконаних адвокатом, та квитанція до прибуткового касового ордера № 178 від 16 березня 2021 року на суму 5000 гривень (призначення платежу - договір про надання правової допомоги від 16 березня 2021 року) (а.с. 9-12, 26-29). Згідно з частинами 4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Стороною відповідача не заявлялося клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. За таких обставин, вимога про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 гривень з відповідача на користь позивача підлягає задоволенню. З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 908 гривень судового збору, а також на користь держави - 1632 гривні 04 копійки судового збору.

Outcome: partial