overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позов мотивує тим, що між нею та відповідачем 12 липня 2003 року укладений шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Олександрійського міського управління юстиції, про що зроблений запис № 204. Від шлюбу з відповідачем мають малолітню дочку [PERSON], [INFO]. Спільне життя не склалось, шлюбні відносини припинили в червні 2015 року, спільного господарства не ведуть. Спору про поділ майна не мають. У судове засідання сторони не зявились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Позивач подала заяву про розгляд справи в її відсутність, в якій наполягає на позовних вимогах. Причини неявки відповідача суду невідомі. Відповідно до ст.224 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до свідоцтва про одруження серії 1-ОЛ № 057301, виданого 12 липня 2003 року, [PERSON] та [PERSON] 12 липня 2003 року зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис № 204. Прізвища після реєстрації шлюбу [PERSON]. Від шлюбу мають малолітню дочку [PERSON], [INFO]. Фактичні шлюбні стосунки між сторонами припинені у червні 2015 року, спільне господарство не ведеться, між ними досягнуто про виховання та місце проживання дитини з матірю. Згідно ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України, суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд дійшов висновку, що примирення та збереження сім'ї є неможливим, фактичні шлюбні відносини між сторонами припинено та збереження родини суперечило б їх інтересам. Крім того, спір про розподіл майна відсутній. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позов мотивує тим, що між нею та відповідачем 15 січня 1981 року укладений шлюб, який зареєстрований Палацом урочистих подій м. Олександрії Кіровоградської області, про що в книзі записів актів громадянського стану зроблений відповідний запис № 28. Від шлюбу з відповідачем неповнолітніх дітей не мають. Спільне життя не склалось через зловживання відповідачем спиртними напоями, різні типи характерів, що призводить до конфліктів і непорозумінь з питань укладу сім'ї. Фактичні шлюбні відносини припинили, спільного господарства не ведуть, спору про поділ майна не мають. У судове засідання сторони не з'явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, але надали заяви з проханням розглядати справу в їх відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER], виданого 15 січня 1981 року, [PERSON] та [PERSON] 15.01.1981 року зареєстрували шлюб, про що в книзі записів актів громадянського стану Палацу урочистих подій м. Олександрії Кіровоградської області зроблено відповідний запис № 28. Прізвища після реєстрації шлюбу - [PERSON]. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Фактичні шлюбні стосунки між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться, відсутній спір про поділ майна. Згідно ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд дійшов висновку, що примирення та збереження сім'ї є неможливим, фактичні шлюбні відносини між сторонами припинено, за час наданий сторонам, останні не примирились, а тому збереження родини суперечило б їх інтересам. Крім того, спір розподіл майна відсутній. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позов мотивує тим, що між нею та відповідачем 17 листопада 2012 року укладений шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Олександрійському району Олександрійського міськрайонного управління юстиції у Кіровоградській області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 50. Від шлюбу з відповідачем мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя не склалось через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя. Фактичні шлюбні відносини припинили, спільного господарства не ведуть, спору про поділ майна не мають. У судове засідання сторони не з'явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, але надали заяви з проханням розглядати справу в їх відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до свідоцтва про шлюб [NUMBER], виданого 17 листопада 2012 року, [PERSON] та [PERSON] 17 листопада 2012 року зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Олександрійському району Олександрійського міськрайонного управління юстиції у Кіровоградській області зроблено відповідний актовий запис №50. Прізвища після реєстрації шлюбу - [PERSON] і [PERSON]. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Фактичні шлюбні стосунки між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться. Згідно ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд дійшов висновку, що примирення та збереження сім'ї є неможливим, фактичні шлюбні відносини між сторонами припинено, шлюб має формальний характер та збереження родини суперечило б їх інтересам. Крім того, спір про розподіл майна відсутній. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-14 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позов мотивує тим, що між нею та відповідачем 21 серпня 1993 року укладений шлюб, який зареєстрований Звенигородською сільською радою м. Олександрія Кіровоградської області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблений запис № 12. Спільне життя не склалось через різні типии характерів. Шлюбні відносини припинили з початку 2014 року, спору про поділ майна не мають. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. У судове засідання строни не зявились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Позивач надала заяву про розгляд справи в її відсутність. Причини неявки відповідача суду невідомі. Відповідно до ст.224 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до повторного свідоцтва про шлюб серії1-ОЛ № 044802, виданного 17 червня 2010 року, [PERSON] та [PERSON] 21 серпня 1993 року зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів Звенигородської сільської ради зроблено відповідний актовий запис № 12. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Згідно ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України, суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд дійшов висновку, що примирення та збереження сімї є неможливим, фактичні шлюбні відносини між сторонами припинено на початку 2014 року та збереження родини суперечило б інтересам сторін. Крім того, спір про розподіл майна відсутній. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-08 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. У позовній заяві [PERSON] вказувала, що шлюб з відповідачем був зареєстрований 21.07.2012 року. Свої вимоги розірвання шлюбу мотивувала тим, що у сімї виникли суперечки, ускладнилися взаємовідносини, втрачені один до одного почуття любові, взаєморозуміння, із-за суттєвих розбіжностей у поглядах на життя, несумісності характерів. Подальше збереження шлюбу неможливе, примирення теж, у звязку з чим позивач звернулась до суду з позовом. У судове засідання позивач не зявилась, надала суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, надав суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутності, проти розірвання шлюбу з [PERSON] не заперечує. Судом встановлено, що сторони знаходяться у зареєстрованому шлюбі з 21.07.2012 року. Від шлюбу мають дитину: доньку [PERSON], [INFO]. Сторони з 2014 року припинили шлюбні відносини, мешкають окремо. Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Відповідно до ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Приймаючи до уваги, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач дає згоду на розірвання шлюбу, суд вважає що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення, в наслідок чого позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-18 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обгрунтування предявлених позовних вимог вказала, що з відповідачем вона знаходиться у шлюбі з 2013 року, зареєстрованому Баглійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 276. З середини липня 2015 року вони проживають окремо. Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який мешкає разом з нею та знаходяться на її утриманні. Добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини відповідач не надає. Просить позов задовольнити. Позивачка у судове засідання не зявилась. Подала суду заяву, у якій просила справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився. Подав суду заяву, у якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги визнав. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності зі ст.180 Сімейного Кодексу України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У судовому засіданні встановлено, що сторони є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO], який мешкає разом з позивачкою та знаходиться на повному її утриманні. Матеріальну допомогу на утримання дитини відповідач добровільно не надає. Згідно ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Приймаючи до уваги, що відповідач матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої дитини добровільно не надає, не працює, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити, стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частини з його заробітку (доходів), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до повнолітня дитини. Аліменти підлягають стягненню з моменту надходження позовної заяви у провадження судових органів України, тобто з 28 липня 2015 року. Відповідно до п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Задовольняючи позов, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивує тим, що має малолітнього сина [PERSON], [INFO], батьком якого є [PERSON], який не надає матеріальної допомоги на утримання сина. Тому вона змушена звернутись до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини доходу (заробітку) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття. У судове засідання сторони не зявились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, але раніше подали заяви про розгляд справи в їх відсутність. Позивач позовні вимоги підтримала, а відповідач визнав. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повномі обсязі. Відповідно до свідоцтва про народження серії І-ОЛ № 179717, [PERSON], народився 26 квітня 2015 року, його батьком є [PERSON], а матірю [PERSON] Відповідно до ст. 182 СК України, при визначені розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоровя та матеріальне становище дитини; 2) стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно статті 180 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 183 СК України, вказує, що частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджується за рішенням суду від дня предявлення позову. Згідно з ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення на її користь аліментів на утримання їх сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму, необхідного для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову зазначається, що сторони проживали у цивільному шлюбі. Від шлюбу народилась дитина [PERSON], [INFO]. Відповідач проживає окремо, обовязок щодо утримання дитини не виконує. Аліменти за іншими виконавчими листами не виплачує, на його утриманні ніхто не перебуває. Позивачка в судове засідання не зявилася, надавши до суду заяву, в якій просить розглядати справу за її відсутності, на позовних вимогах наполягає. Відповідач в судове засідання не з'явився, також подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи позивача, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Так, судом встановлено, що сторони перебували у цивільному шлюбі, від якого народилася дитина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження останнього (а.с.5). Дитина проживає разом з матірю, що підтверджується довідкою про склад сімї (а.с. 6). Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька і (або) у твердій грошовій сумі. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину, згідно з ч. 1 ст. 182 СК України, не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач проживає окремо від сина та участі в його утриманні не приймає. З урахуванням викладеного, суд вважає вимоги позивачки обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. За приписом ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються, зокрема, позивачі - за подання позовів про стягнення аліментів. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, а позовні вимоги про стягнення аліментів підлягають задоволенню, судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. стягується з відповідача на користь держави.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-05 00:00:00

у липні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ТОВ «Аваль-Буд» про стягнення компенсації за невикористану відпустку при звільненні. Свої вимоги мотивувала тим що, з 02 січня 2012 року по 02 травня 2015 року працювала в ТОВ «Аваль-Буд». За вказаний період роботи нею не було використано жодної щорічної відпустки. Звільнившись з роботи за власним бажанням, компенсації за невикористані відпустки не отримала. ЇЇ звернення до товариства з даного приводу належного реагування не отримали. Тому, змушена звернутись до суду за захистом свого порушеного права. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. В останній також зазначила про те, що обґрунтування позову та позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти розгляду справи за відсутності відповідача та ухвалення по справі заочного рішення. Відповідач, який оповіщався в установленому законом порядку про час та місце розгляду справи, в судове засідання явку свого представника не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин суд вважав за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з 02 січня 2012 року по 02 травня 2015 року працювала в ТОВ «Аваль-Буд» на посаді начальника виробничо-технічного відділу. [PERSON] не було використано жодної щорічної відпустки за весь період роботи на підприємстві. При звільненні [PERSON] компенсація за невикористану відпустку останній не виплачена. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати та ч. 1 ст. 75 КЗпП України - щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Згідно ч. 5 ст. 79 КЗпП України конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Відповідно до ч. 1ст. 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок.

Outcome: approved