Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-06 00:00:00

У липні 2018 року позивач ТОВ «Аверс-Сіті» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору. Свої вимоги позивач мотивує тим, що у лютому 2015 року з матеріалів цивільної справи № 367/791/15-ц йому стало відомо, що між ним та відповідачем укладений договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 25.10.2010 року. При цьому, позивачем ніколи не укладався та не підписувався вказаний договір з відповідачем, тому є підстави для визнання такого договору недійсним на підставі ст. 203, 215 ЦК України. Просив стягнути з відповідача на його користь судовий збір у розмірі 1 762 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 1 000 грн. Ухвалою суду від 25.07.2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 04.10.2018 року та одночасно витребувано у відповідача [PERSON] оригінал договору про зарахування однорідних зустрічних вимог від 25.10.2010 року, який укладений між ТОВ «Аверс-Сіті» та [PERSON] , для його огляду в судовому засіданні та належним чином засвідчену його копію для долучення до матеріалів справи (а.с. 23). 11.09.2018 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву (а.с. 35-45), відповідно до якого заперечив щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність. Зазначив, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження існування обставин того, що оспорювана угода не укладалась між сторонами у справі, ними не підписувалась та доводи позивача щодо недійсності оспорюваної угоди внаслідок її не укладення ґрунтуються виключно на припущеннях. Крім того, позивачем не зазначено, які саме його права або інтереси порушено внаслідок укладення оскаржуваного правочину. При цьому, за умовами оскаржуваного правочину сторони дійшли висновку щодо відсутності у них один до одного будь-яких претензій з приводу виконання грошових зобов`язань в розмірі 211 000 грн., факт виконання відповідачем перед позивачем за договором купівлі-продажу майнових прав від 25.10.2010 року підтверджується судовими рішеннями. Позивач з часу укладення оскаржуваного договору і на даний час не звертався до відповідача з вимогами про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу майнових прав від 25.10.2010 року, що свідчить про відсутність у сторін будь-яких претензій з приводу виконання вказаних грошових зобов`язань. Також просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності до вимог позивача. Ухвалою суду від 13.08.2019 року, занесеною до протоколу судових засідань, прийнято до розгляду заяву позивача про зміну підстав позову, відповідно до якої позивач зазначив, що з боку ТОВ «Аверс-Сіті» договір підписано не уповноваженою особою, що суперечить ч. 2 ст. 207 ЦК України, а також спірний правочин підписаний значно пізніше, ніж він датований. Крім того, спірний договір суперечить ст. 601 ЦК України, оскільки з ТОВ «Аверс-Сіті» була відсутність боргу за попереднім договором та угодою про припинення попереднього договору від 30.03.2010 року. Таким чином, вважає, що на час укладення договору про зарахування зустрічних однорідних вимог у [PERSON] була заборгованість перед ТОВ «Аверс-Сіті», проте у останнього такої заборгованості перед відповідачем не було, що свідчить про відсутність між сторонами зустрічних однорідних вимог (а.с. 102-103). 28.08.2019 року відповідачем [PERSON] подано пояснення на заяву про зміну підстав позову (а.с. 111-114), відповідно до яких заява про зміну підстав позову не містить жодного доказу на підтвердження наведених позивачем доводів і до того ж позивач зловживає своїми процесуальними правами. Ухвалою суду від 29.10.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.02.2020 року (а.с. 119). Ухвалою суду від 29.10.2019 року у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про призначення судової почеркознавчої експертизи відмовлено (а.с. 120). У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на підстави, викладені у відзиві. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. 1 та п. 2 ч. 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом частин першої - третьої та п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України). Тобто, виходячи з наведених положень, позивач, звертаючись з даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору, зобов`язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними на час їх вчинення та настання відповідних випадків. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 25.04.2017 року у справі № 367/791/15-ц рішення Ірпінського міського суду Київського області від 27.02.2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено, зобов`язано ТОВ «Аверс-Сіті» не чинити перешкоди [PERSON] у реєстрації належних йому на праві власності квартир за номерами [NUMBER] , [NUMBER] , що знаходяться у будинку [ADDRESS] , а саме: надати [PERSON] технічні паспорти на квартири та інші документи, необхідні для державної реєстрації права власності на квартири згідно з переліком, встановленим Постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно», стягнуто з ТОВ «Аверс-Сіті» на користь [PERSON] судові витрати у сумі 1 255,21 грн. (а.с. 68-72). Вказаним рішенням Апеляційного суду Київської області від 25.04.2017 року встановлено, що 25.10.2010 року між [PERSON] та ТОВ «АВЕРС-СІТІ» було укладено: договір купівлі-продажу майнових прав № 220/264/1_ИП та договір купівлі-продажу майнових прав № 1/364/_ИП. Предметами вказаних договорів були квартири під будівельними номерами № [NUMBER] (за даними реєстраційної справи КП КОР «Ірпінське бюро технічної інвентаризації» номер [NUMBER] за адресою будинок [ADDRESS] (а.с. 4-11). Відповідно до п. 3.1. ст. 3 договору майнові права на об`єкт нерухомості за договором передаються продавцем покупцю шляхом підписання акту. Акт підписується сторонами не пізніше 120 робочих днів з дати настання останньої з таких подій: здійснення покупцем оплати 100% вартості майнових прав, введення відповідної частини об`єкту капітального будівництва. Згідно з п. 3.2. ст. 3 договору право власності на майнові права переходить від продавця до покупця після підписаного акту. Згідно з п. 4.2 договорів загальна вартість майнових прав на квартири складає 280 533,75 грн. Факт повної оплати позивачем [PERSON] вартості майнових прав на квартири за договорами підтверджується довідкою від 29.10.2010 року, виданою ТОВ «Аверс-Сіті». При цьому встановлено, що ТОВ «Аверс-Сіті» своїх зобов`язань за вказаними договорами не виконує. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, обставини, встановлені вказаними рішеннями судів не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Взаємозарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення зобов`язання, а не окремим правочином, який міг би бути прихований договором купівлі-продажу майнових прав. Отже зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні є кредитором у другому). Допускаються випадки, так званого часткового зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами. Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: 1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); 2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв`язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов`язань по передачі родових речей, зокрема грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо); 3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. 25.10.2010 року між сторонами укладено договір про зарахування однорідних зустрічних вимог, відповідно до умов якого сторони дійшли згоди, що з моменту набрання чинності цим договором, сторони не мають одна до одної грошових вимог та будь-яких претензій щодо виконання відповідачем [PERSON] перед позивачем ТОВ «Аверс-Сіті» обов`язків за договором купівлі-продажу майнових прав № 1/392_ИП від 25.10.2010 року, за яким [PERSON] мав перед ТОВ «Аверс-Сіті» грошове зобов`язання в сумі 211 000 грн., та виконання ТОВ «Аверс-Сіті» своїх зобов`язань перед [PERSON] за угодою про припинення дії попереднього договору від 30.03.2010 року, за умовами якої ТОВ «Аверс-Сіті» має грошове зобов`язання перед [PERSON] в сумі 211 000 грн. З часу підписання цієї угоди сторони підтвердили відсутність претензій з виконання вказаних грошових зобов`язань та відсутність порушення прав жодної із сторін укладеного правочину. Твердження ТОВ «Аверс-Сіті» вважає, що договір про зарахування зустрічних однорідних вимог суперечить ст. 601 ЦК України, а саме на момент укладення спірного правочину у відповідача [PERSON] була заборгованість перед ТОВ «Аверс-Сіті» є необґрунтованими, оскільки спростовуються рішенням Апеляційного суду Київської області від 25.04.2017 року. При цьому, доводи позивача про відсутність боргу ТОВ «Аверс-Сіті» за попереднім договором та угодою про припинення попереднього договору від 30.03.2010 року, які стали підставою для звернення до суду, в належний спосіб позивачем перед судом не доведені, що вказує на їх безпідставність та необґрунтованість. Доводи представника позивача, з урахуванням заяви про зміну підстав позову про те, що договір про зарахування зустрічних однорідних вимог підписано не уповноваженою особою, що суперечить ч. 2 ст. 207 ЦК України є безпідставним, виходячи з такого. Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Під час розгляду справи представником позивача було заявлено клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, у задоволенні якого судом було відмовлено, оскільки зазначені позивачем питання у клопотанні не належать до кола тих питань, вирішення яких виноситься для вирішення почеркознавчої експертизи. Крім того, позивач у своєму позові не навів обставин, для підтвердження або спростування яких є необхідним розгляд запропонованих ним для почеркознавчої експертизи питань. Сам оригінал договору про зарахування зустрічних вимог у сторін відсутній, про що вказали представники сторін у судовому засіданні. Таким чином, твердження представника позивача, що оспорюваний правочин суперечить ч. 2 ст. 207 ЦК України судом не приймаються як безпідставні, оскільки ці доводи базуються на власному припущенні. Іншого судом не встановлено. При цьому, суд звертає увагу, що оскільки в силу положень ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується, відповідно обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). За правилами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13, ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи позивачем належних та допустимих доказів обставин, викладених в позовній заяві, зокрема, щодо недійсності договору про зарахування зустрічних однорідних вимог, суду не надано. Так, позивачем не надано належних та допустимих доказів, що оспорюваний правочин суперечить ч. 2 ст. 207 ЦК України, оскільки з боку ТОВ «Аверс-Сіті» договір підписано не уповноваженою особою та ст. 601 ЦК України, оскільки на момент укладення договору у [PERSON] була заборгованість перед ТОВ «Аверс-Сіті», проте у останнього такої заборгованості перед відповідачем не було. Разом з тим, суд відхиляє доводи відповідача про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, виходячи з такого. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг якої згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі 6-75цс15 перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у ч. 1 ст. 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі 6-152цс14 для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Враховуючи, що оспорюваний договір був укладений сторонами 25.10.2010 року, тобто з вказаного строку позивач довідався про порушення свого права, то саме з цього часу починається перебіг строку позовної давності тривалістю у 3 роки та закінчується відповідно у жовтні 2013 року. І лише у вказаний строк позивач мав право на пред`явлення вказаного позову, оскільки позивач безпосередньо був обізнаний про порушення, на його думку, його прав, що стверджується укладеним оспорюваним договором, та в нього була об`єктивна можливість знати про обставини порушення прав. Проте, позов був поданий до суду лише у липні 2018 року, тобто після закінчення строку позовної давності. В обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду позивач посилається на те, що про порушення права ТОВ «Аверс-Сіті» дізналось 18.02.2015 року під час розгляду в Ірпінському міському суді Київської області позовної заяви [PERSON] до ТОВ «Аверс-Сіті» про визнання права власності, однак навіть з цієї дати строк подання позову закінчився у лютому 2018 року. Також, позивач у клопотанні про поновлення строку на звернення до суду посилається на зміну керівництва ТОВ «Аверс-Сіті» наприкінці 2012 року, що підтверджується копією наказу ТОВ «Аверс-Сіті» № 24/11-12-1 від 24.11.2012 року з посади генерального директора 23.11.2012 року на підставі протоколу Загальних зборів учасників ТОВ «Аверс-Сіті» № 15/11-12 від 15.11.2012 року був звільнений [PERSON] та копією наказу ТОВ «Аверс-Сіті № 24/11-12 від 24.11.2012 року, відповідно до якого з 24.11.2012 року на посаду генерального директора був призначений [PERSON] , на підставі протоколу Загальних зборів учасників ТОВ «Аверс-Сіті» № 15/11-12 від 15.11.2012 року. При цьому, колишнім директором [PERSON] не були передані новому керівнику [PERSON] фінансово-господарські документи ТОВ «Аверс-Сіті», у тому числі і печатка товариства, у зв`язку з чим Ірпінським відділом ГУ МВС України в Київській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне правопорушення за №12013100040001192 від 23.04.2013 року, що свідчить про необізнаність позивача про порушення прав договором про зарахування зустрічних однорідних вимог до 18.02.2015 року. Як вбачається з повідомлення слідчого СВ Ірпінського МВ ГУ МВС України про початок досудового розслідування від 24.04.2013 року (а.с. 50) заява представника ТОВ «Аверс-Сіті» про те, що в період з 24.11.2012 року попереднім керівником підприємства та головним бухгалтером до теперішнього часу не передані фінансово господарські документи новому керівництву ТОВ «Аверс-Сіті», а саме документи що стосуються господарської діяльності ТОВ «Аверс-Сіті» з ТОВ «Міксбуд» за липень-серпень 2010 року, ТОВ «Міксбуд» за серпень 2012 року, ТОВ «Будівельна компанія «Стандарт С» за квітень 2012 року, ТОВ «Укрплюсбуд» за період липень 2012 року, яка надійшла до слідчого відділу Ірпінського МВ ГУ МВС України в Київській області 23.04.2013 року, розглянута. Відомості про кримінальне правопорушення внесено відповідно до вимог ч. 1 та ч. 4 ст. 214 КПК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12013100040001192 від 23.04.2013 року. Разом з тим, зміна керівництва, на яку він посилається як на підставу, начебто, відсутності документів та обізнаності позивача про порушення його прав, не є правовою підставою уникнення відповідальності нового керівника юридичної особи. Якщо внутрішньої перевіркою при передачі справ виявлено порушення, комісія повинна витребувати від директора або головного бухгалтера письмові пояснення. Якщо документ пропав або знищений, необхідно письмово повідомити про це правоохоронні органи та включити їх представника в комісію. Крім того, за наслідками вчинення правочину кожен правочин має відображення в бухгалтерському обліку. Якщо факт укладення оспорюваного правочину не мав відображення - законодавством встановлено, що відповідальність за неправильне ведення бухгалтерського обліку несуть підписанти, однак це не звільняє підприємство від можливих санкцій при перевірках. При цьому, суд звертає увагу, що кримінальне провадження порушено щодо факту не передання новому керівництву ТОВ «Аверс-Сіті» його попередніми керівниками документів, що стосується фінансово-господарської діяльності ТОВ «Аверс-Сіті» з ТОВ «Міксбуд» та ТОВ «Будівельна компанія «Стандарт С», що жодним чином не стосується відносин позивача з відповідачем та укладених між ними договорами. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх не доведеністю позивачем по суті, то підстав для відмови у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності немає, оскільки це є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України в зв`язку з відмовою в задоволенні позову судовий збір та понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу покладаються на позивача.

Outcome: dismissed