Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-16 00:00:00

У липні 2018 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що він зареєстрований у квартирі за адресою [ADDRESS], яка належить до громадського житлового фонду та основним квартиронаймачем якої є його мати - [PERSON] У вказаній квартирі також зареєстрована [PERSON] Зазначав, що позбавлений можливості користуватись житловим приміщенням за місцем своєї реєстрації, оскільки відповідач його не впускає у житло, змінює замки, вчиняє сварки внаслідок чого він не має доступу як до спірного житлового приміщення так і до його особистих речей, які там знаходяться, а тому змушений був звертатись у правоохоронні органи та до суду. Також, вважає, що той факт, що відповідач чинить йому перешкоди в користуванні зазначеним житловим приміщенням встановлений у рішеннях суддів першої та апеляційної інстанції за наслідками розгляду судового спору у справі за позовом [PERSON] до нього про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, якими відмовлено [PERSON] у задоволенні вказаних позовних вимог. Посилався на те, що він позбавлений права користування спірним житловим приміщенням, що порушує його права як члена сім'ї основного квартиронаймача, при цьому будь-якої домовленості між ним та матір'ю щодо порядку користування житлом досягнуто не було. Враховуючи вище наведене, а також той факт, що на даний час він не забезпечений іншим житлом, посилаючись на норми матеріального права, звернувся до суду з даним позовом та просив усунути йому перешкоди в користуванні житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] шляхом його вселення у вказану квартиру та надання ключів від вхідних дверей до всіх приміщень квартири; стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати. На вказану позовну заяву відповідачем подано відзив у якому остання позов не визнала та зазначала, що позивач з власної ініціативи припинив проживання у спірному житловому приміщені, оскільки проживав у своєї дружини, крім того останній не бажає проживати за місцем своєї реєстрації у зв'язку з наявність значної кількості виконавчих проваджень про стягнення з нього грошових коштів на користь різних кредиторів. Також, вказувала на те, що вселення позивача є неможливим з тих підстав, що площа квартири є недостатньою для проживання у ній чотирьох дорослих осіб різної статті відповідно до вимог та стандартів, що встановленні чинним ЖК УРСР. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві, при цьому [PERSON] зазначив, що у нього відсутні ключі від квартири та він більш ніж протягом року не може потрапити у вказане житлове приміщення та по даному факту він неодноразово звертався в правоохоронні органи та безпосередньо до дільничного офіцера поліції Відповідач в судове засідання не з'явилась, в її інтересах діяли представники [PERSON] та [PERSON], які позов не визнали з підстав викладених у відзиві, а також зазначали, що позивач не проживає у спірному житловому приміщенні з 2009 року, зв'язку з чим до суду був поданий позов про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, при цьому він має значну суму заборгованості у зв'язку з наявністю кредитних зобов'язань, а також відбував покарання в місцях позбавлення волі. Представник третьої особи Чернівецької міської ради в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву про проведення судових засідань в рамках даної справи без його участі, вирішення спору залишив на розсуд суду. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що перебуває з сторонами в родинних стосунках, оскільки є сестрою позивача та донькою відповідача. У спірному житловому приміщенні вона проживає разом з батьками, а відповідач живе окремо, при цьому він ніколи не звертався до неї чи батьків з проханням надати йому ключі від вхідних дверей та від фіртки. Зазначала, що позивач постійно створював проблеми для своєї родини, перебував на утриманні батьків та у них на даний час неприязні стосунки. Свідок [PERSON] суду пояснив, що позивач проживав за адресою місця реєстрації приблизно до 19-річного віку, а після одруження проживав у своєї дружини, при цьому йому не відомі обставини, які б свідчили що позивачу з боку його матері чиняться перешкоди в користуванні житлом. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивача знає з дитинства, є його хрещеним батьком та не бачив його на [ADDRESS] близько 10-12 років, при цьому йому нічого не відомо з приводу перешкод, які йому чинить мати в доступі до житла. Допитаний в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він з 1997 року проживає в [ADDRESS] та жодного разу не бачив там [PERSON] Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, покази свідків, вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст. 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Згідно ч. 2 ст. 65 ЖК УРСР, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. За змістом ст. 64 ЖК УРСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Судом встановлено, що позивач зареєстрований у квартирі за адресою [ADDRESS], основним квартиронаймачем якої є його мати - [PERSON], при цьому будь-яких відомостей про наявність між позивачем та відповідачем домовленості про порядок користування вказаним житловим приміщенням матеріали справи не містять, у зв'язку з чим позивач має право користування спірним житловим приміщенням на рівні з іншими членами сім'ї основного квартиронаймача. У відповідності до роз'яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. В судовому засіданні встановлено, що позивач значиться зареєстрованим за адресою [ADDRESS] з 08.07.1997 року, що підтверджується довідкою ТД «Укрвторресурс» та копією відповідної сторінки паспорта громадянина України [PERSON], при цьому матеріали справи не містять доказів, що підстава реєстрації позивача за вказаною адресою була оскаржена у встановленому законом порядку. Також, як на підставу своїх заперечень проти позову представники відповідача посилались на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15.02.2013 року, залишений без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 28.05.2013 року, яким [PERSON] засуджено за ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 28 ч. 3, ч. 4 ст. 358, ч. 3, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 205, ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 205, ст.. 70 КК України на 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві особистої власності майна крім житла зі змісту якого вбачається, що будучи допитаною в якості свідка [PERSON] в рамках судового розгляду вказаної кримінальної справи пояснила, що з жовтня 2011 року проживала спільно з [PERSON] та під час обшуку за адресою [ADDRESS] в громадянки [PERSON] були вилучені особисті речі [PERSON]. Наведені обставини на думку представників відповідача свідчать про те, що [PERSON] не проживав за місцем реєстрації. Разом з тим, наведені у вказаному вироку обставини не є свідченням того, що позивач втратив право користування спірним житловим приміщенням. При цьому, суд також приймає до уваги той факт, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12.04.2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 27.06.2018 року, відмовлено в задоволенні позову [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вказаною вище адресою. При цьому, судовим рішенням було встановлено, що [PERSON] звертався до правоохоронних органів з заявою про те, що йому чиняться перешкоди в доступі до вказаного житлового приміщення. Зокрема, як вбачається з висновку ДОП сектору превенції ЧВП ГУНП в Чернівецькій області від 04.09.2017 року, [PERSON], який проживає за адресою [ADDRESS], 04.09.2017 року звернувся в ЧВП ГУНП в Чернівецькій області з заявою по факту того, що його батьки змінили замки в будинку за вказаною адресою та не впускають його у будинок. При опитуванні батьків відповідача [PERSON] та [PERSON] останні пояснили, що їх син [PERSON] ніде не працює, зловживає спиртними напоями, постійно бере кредити в банках та не повертає їх, раніше судимий за шахрайство, а тому вони з ним перебувають у неприязних стосунках. Також, з наявних в матеріалах справи листів Департаменту житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради №К-299/0-03/01 від 16.02.2018 року та Інспекції архітектурно-будівельного контролю від 05.03.2018 року вбачається, що у квартирах [ADDRESS] проводяться ремонті роботи фактичним виконавцем яких є [PERSON], а [PERSON] користується квартирою [NUMBER] як власник на підставі свідоцтва про право на спадщину та квартирою [NUMBER] на правах основного квартиронаймача. Відповідно до вимог ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Оскільки за наслідками розгляду справи встановлено, що позивач зареєстрований за адресою [ADDRESS], не втрачав права користування вказаним житловим приміщенням, між ним та відповідачем існують неприязні стосунки, у нього відсутні ключі від вхідних дверей до спірного житлового приміщення, що унеможливлює його доступ до житла, та з приводу перешкод у доступі до зазначеної квартири він звертався в правоохоронні органи, а відповідач в свою чергу з позовом про визнання його таким, що втратив право користування житлом, суд приходить до висновку про доведеність того факту, що відповідач чинить перешкоди позивачу в праві користування ним спірним житловим приміщенням та такі порушення мають бути усунуті у встановленому законом порядку. Відповідно до вимог ст. 13 ЦК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Так, обравши способом захисту усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення та надання йому ключів від вхідних дверей до всіх приміщень квартири, позивач довів належними та допустими доказами, що позивачами дійсно чиняться йому перешкоди у доступі до житла, яким він має право користуватись, а тому такий спосіб захисту буде ефективним захистом його порушених прав, виходячи з наведених вище підстав. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 704,80 грн. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved