Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

У листопаді 2014 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, у якому зазначає, що з 25 травня 2001 року по 13 листопада 2014 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, з 03 лютого 2014 року займала посаду провідного інженеру бюро зовнішньоекономічних зв'язків відділу маркетингу та продажу. 13 листопада 2014 року нею була подана заява про звільнення з роботи за власним бажанням. У цей же день відповідачем було видано наказ № 142-к, яким її було звільнено з 13 листопада 2014 року згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв'язку з втратою довір'я. Не погоджуючись з підставою звільнення та посилаючись на те, що звільнення з вказаної підстави можливе лише щодо працівника, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності, яким вона не являється, а також на те, що неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало її працевлаштуванню, позивач просить зобов'язати відповідача змінити формулювання причини її звільнення з п. 2 ст. 41 КЗпП України (звільнена в зв'язку з втратою довіри) на ч. 1 ст. 38 КЗпП України (звільнена за власним бажанням) та обчислити і виплатити їй середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також стягнути моральну шкоду в сумі 1000 гривень, заподіяну їй протиправними діями відповідача внаслідок чого вона зазнала моральних страждань. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Представники відповідача у судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що позивачем було вчинено підпис на актах загрузки замість завідуючого складом, що дало підставу для її звільнення за втратою довір'я. Вважають звільнення законним, оскільки згідно посадової інструкції до обов'язків позивача входить перевірка відповідності підготовленого вантажу (товару) затвердженій документації, що можна вважати обслуговуванням такого товару, оскільки перевірка на відповідність передбачає безпосередньо присутність на складі, контроль за відвантаженням та/або завантаженням товару. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку. що позов підлягає частковому задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлено, що з 25 травня 2001 року по 13 листопада 2014 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, з 03 лютого 2014 року займала посаду провідного інженеру бюро зовнішньоекономічних зв'язків відділу маркетингу та продажу. 13 листопада 2014 року позивачем подано заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, та в цей же день відповідачем видано наказ № 142-к про звільнення позивача з 13 листопада 2014 року згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв'язку з втратою довір'я. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. У пункті 28 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року з послідуючими доповненнями та змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями) При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою. З посадової інструкції провідного інженера бюро зовнішньоекономічних зв'язків відділу маркетингу та продажу не вбачається, що до його обов'язків входить безпосереднє обслуговування грошових та товарних цінностей, тосу суд вважає, що позивача незаконно звільнено за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. З огляду на наведене суд задовольняє позовні вимоги про зміну формулювання причини звільнення з п. 2 ст. 41 КЗпП України (звільнена в зв'язку з втратою довіри) на ч. 1 ст. 38 КЗпП України (звільнена за власним бажанням) та про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, оскільки неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало позивачу працевлаштуватись, що підтверджується копіями листів ТОВ «КТ-Сервіс» від 25.12.2014р., ТОВ «БПК Бровари» від 23.12.2014р., ПП «МІДА» від 05.01.2015р. про відмову у працевлаштуванні. Відповідно до п.2 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 8 вказаного Порядку встановлено, що нарахування виплат провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів. Згідно довідки № 273 від 20.11.2014 року, наданої відповідачем, заробітна плата позивача за останні два календарні місяці роботи до звільнення становила: вересень - 2871,82 грн, жовтень - 1678,70 грн. Середньоденна заробітна плата буде становити: 2871,82+ 1678,70 = 4550,52 : 37 (число відпрацьованих робочих днів у вересні-жовтні) = 122,98 грн. Середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача з 13.11.2014 року по 12.01.2015 року включно, що становить 41 робочий день, складає 5042,18 грн (122,98 х 41 дн. = 5042,18) та підлягає стягненню на користь позивача. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадится у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що неправомірними діями відповідача позивачу заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнав у зв'язку із неправильним формулюванням причини звільнення, що перешкоджало її працевлаштуванню та вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи обсяг, глибину та тривалість душевних страждань позивача, суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди в 500 гривень, і вважає, що зазначений розмір відповідатиме ступеню страждань позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial