Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-13 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] за участю третьої особи [PERSON], згідно якого просила визнати за громадянкою Російської Федерації, [PERSON], право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 174,1 кв. м., житловою площею 128,2 кв.м., у порядку спадкування за законом після [PERSON]. Свої вимоги [PERSON] обґрунтовувала тим, що [INFO] помер її батько - [PERSON] Після його смерті відкралася спадщина на: квартиру [ADDRESS], загальною площею 174,1 кв. м., житловою площею 128,2 кв.м. Спадкоємцями першої черги за законом є вона та мати померлого - [PERSON] В липні 2017 року до Приморського районного суду м. Одеси звернулась також [PERSON] із позовом до [PERSON] про визнання права власності у порядку спадкування на ? частку квартири, розташованої за адресою [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті свого сина [PERSON], померлого [INFO]. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що квартира за адресою [ADDRESS] належала її сину покійному [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради від 13 жовтня 2005 року. Також позивачка зазначила, що спадкоємцями після смерті [PERSON], крім позивачки, є також його донька [PERSON], яка є відповідачем по справі та яка подала заяву про часткове визнання позову. 23 січня 2018 року до суду звернулась [PERSON] із позовом до [PERSON] та [PERSON], згідно якого просила визнати за нею право власності на ? частину спільного сумісного майна померлої [INFO] [PERSON], а саме: ? частину квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Позовна заява вмотивована тим, що вона є донькою громадянки [PERSON], яка була дружиною [PERSON] та спірна квартира за адресою [ADDRESS] була нажита у спільному шлюбі між [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] були чоловіком та дружиною, проживали у зареєстрованому шлюбі, про що було надано копії паспортів обох громадян та були вбиті в результаті збройного нападу [INFO]. [PERSON] і [PERSON] приймали спільну участь у своєму бізнесі та загинули в один день і час в результаті розбійного нападу [INFO] за своїм місцем проживання за адресою [ADDRESS], за фактом чого Приморським РВ порушено кримінальне провадження №1202140160000528. Слідство у даному кримінальному проваджені триває до цього часу. Оскільки [PERSON] та [PERSON] прожили у спільному шлюбі понад 20 років, а відповідно частки спадкодавців у набутому майні є рівними. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2018 року вказані цивільні справи було об'єднано в одне провадження. У судовому засіданні представник [PERSON] позовні вимоги в частині первинного позову підтримав, позовні вимоги [PERSON] визнав частково, щодо задоволення позовних вимог [PERSON] заперечував, просив у задоволенні позову відмовити. У судовому засіданні представник [PERSON] позовні вимоги в частині її позову підтримав, позовні вимоги [PERSON] визнав частково, щодо задоволення позовних вимог [PERSON] заперечував, просив у задоволенні позову відмовити. Також просив застосувати позовну давність до позовних вимог [PERSON] Представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги в частині позову [PERSON] підтримав, у задоволенні інших позовних вимог просив відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Відповідно дост. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (копія якого наявна в матеріалах справи) серії [NUMBER] від 28 січня 2014 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану в м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції. Щодо належного [PERSON] майна заповіт складено не було, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 3/2014. У січні 2014 року, з метою прийняття спадщини [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В. із заявою про прийняття спадщини після померлого батька [PERSON] Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, у тому числі квартира [ADDRESS], яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності від 13 жовтня 2005 року, виданого на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 12 жовтня 2005 року замість 5-и договорів купівлі - продажу, зареєстрованих на ТБ «ЦОБ» 01.03.97 р., р.№ 2381, на ОНБ 12.03.98 р., р.№ 519/98, 12.01.2001 р., р.№ 02/2001 на ОМБ 24.12.2001 р., р№ Н-00908/2001, посвідченого приватним нотаріусом 20.02.2004 р., р.№ 765, зареєстрований ОМБТІ та РОН 03.03.97 р., 19.03.98 р., 15.01.2001 р., 26.12.2001 р., 23.02.2004 р., р.№ 487, стор. стор. 119, 184, 168, 144, 50, кн.кн. 199пр; 249пр; 426пр; 500пр. Оригінал вказаного свідоцтва було втрачено. На підставі заяви позивача [PERSON] про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В. завела спадкову справу № 3/2014. 28 липня 2014 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В. з заявою про прийняття спадщини у вигляді вказаної квартири. Листом № 172/02-14 від 28.07.2014 р. нотаріус відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки в матеріалах спадкової справи відсутній оригінал правовстановлюючого документу на квартиру, що належала [PERSON] та ввійшла до спадкової маси після нього. Окрім того, нотаріус зверталася до Юридичного департаменту Одеської міської ради з вимогою видати дублікат свідоцтва про право власності на квартиру. Листом від 05 травня 2016 року Юридичним департаментом Одеської міської ради було відмовлено у видачі дубліката правовстановлюючого документа у зв'язку із тим, що діючим законодавством України не передбачено оформлення дубліката свідоцтва про право власності на померлу особу чи оформлення відповідного свідоцтва спадкоємцям. Так, 02.06.2014 року третя особа із самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] звернулася із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса [PERSON] Заява зареєстрована у спадковому реєстрі за №56146965, оскільки вона є донькою громадянки [PERSON], яка була дружиною [PERSON] та спірна квартира за адресою [ADDRESS] була нажита у спільному шлюбі між [PERSON] та [PERSON]. Оскільки [PERSON] та [PERSON] прожили у спільному шлюбі понад 20 років, а відповідно частки спадкодавців у набутому майні є рівними. Заява [PERSON] про прийняття спадщини є незаперечним доказом намірів спадкоємця стати власником спадкового майна. Відповідно до приписів ст. 46 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. З огляду на зазначене, [PERSON] звернулася до нотаріуса [PERSON] із належною заявою від 29.09.2015 року, згідно якої просила: встановити наявність зареєстрованого за спадкодавцем [PERSON] нерухомого майна (квартира, дім, земельна ділянка, тощо) шляхом звернення до реєстраційної служби управління юстиції та управління земельних ресурсів; встановити наявність зареєстрованого за спадкодавцем [PERSON] транспортних засобів шляхом звернення до органів Державної автоінспекції; встановити наявність зареєстрованого за спадкодавцем [PERSON] грошових рахунків та цінних паперів у банківських установах шляхом звернення до банківських установ. В той же час, все цінне майно набуте [PERSON] та [PERSON] було зареєстроване на останнього, як на голову родини, в тому числі і квартира за адресою: [ADDRESS], якає предметом даного судового спору. Згідно з приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу; дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Проаналізувавши викладені норми у системному аналізі із фактом відсутності розподілу спільного майна покійним подружжям за згодою при житті, а також з огляду на те, що до шлюбу у [PERSON] не було квартири, враховуючи, що покійне подружжя приймало спільну участь у підприємницькій діяльності, - можна дійти висновку, що все спадкове майно, відоме і не відоме третій особі із самостійними вимогами на предмет спору на час подання позову до суду, належало спадкодавцям в рівних частках та в рівних частках підлягає до прийняття у спадщини третьою особою та позивачкою і відповідачем. У частині 1 ст.1278 ЦК закріплено загальне положення про те, що частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі. При цьому слід зазначити, що спадкова справа щодо спадкодавця [PERSON] ведеться іншим нотаріусом за заявою [PERSON] та [PERSON] про вступ у спадщину та відповідний нотаріус не розголошує інформацію про заявлене відповідачами до успадкування від [PERSON] майно. Але таке майно згідно ст.ст. 69, 70 СК України є спільною сумісною власністю покійного подружжя, отже відповідно до ст. 1278 ЦК України підлягає справедливому розподілу між усіма сторонами по справі. Так, у ст. 370 ЦК України передбачається, що уразі виділу частки із майна, що є в спільній сумісній власності, частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду та правовідносини, що випливають з права на спадкування. Відповідно до положень ст.1226 ЦК України, суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Таким чином, оскільки при спадкуванні частки в майні, розмір якої не визначено, істотне значення має встановлення її розміру, що може бути зроблено також після відкриття спадщини, спадкоємець не позбавлений законом такого права, і його право на визначення частки померлого витікає з поняття спадкування, яке відповідно до ст. 1216 ЦК України, є перехід права та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Виходячи з викладених обставин та на підставі вказаних норм, суд вважає, що [PERSON] звернулася до суду із обґрунтованими вимогами за захистом своїх прав і законних інтересів. Відповідно до п. 12 постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 N 7 « Про судову практику у справах про спадкування» визначено правову позицію про те, що в разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Розглядаючи спори, пов'язані зі спадкуванням частки в праві спільної сумісної власності, необхідно звертати увагу на те, що згідно зі статтею 368 ЦК спільною сумісною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Тобто, у разі закликання декількох спадкоємців до спадкування у них виникатиме право спільної часткової власності на все майно, що входить до складу спадщини. Хоч у даній постанові Пленуму ВСУ вказано, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця, про те у разі коли між сторонами виникає спір з приводу їх часток, сторона має право вирішити це питання в судовому порядку. Так, в п.26 вищезгаданої постанови Пленуму ВСУ зазначено, що при поділі спадщини між спадкоємцями необхідно враховувати правило ч. 1 ст. 1278 ЦК про те, що коли спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між спадкоємцями, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними. При розподілі такої спадщини необхідно застосовувати норми, що регулюють відповідні правовідносини спільної часткової власності. Відповідно до пункту 230 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004, поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, які прийняли спадщину. Згідно п. 224 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус може видати свідоцтво про право власності на спадщину після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого в спільному майні. [PERSON] є донькою померлої [PERSON] та відповідно до положень ст.1261 ЦК України, має право на спадкування після смерті матері в першу чергу щодо майна, яке би належало спадкодавцю після виділення частки із спільної сумісної власності. В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 зазначено, що «..зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. При смерті співвласника спільного майна потреба у визначенні часток майна та визнання права власності може виникнути з огляду на наступне. Відповідно до пункту 4.15. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р.за № 282/20595 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно п.4.18. глави 10 цього ж Порядку вчинення нотаріальних дій якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно ч. І ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Стаття 1218 ЦК України передбачає, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з вимогами ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. Щодо заяви В. Є.Ю. Гриценко про застосування до позовних вимог [PERSON] позовної давності суд зазначає наступне. Так, у відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, [PERSON] звернулась із заявою про прийняття спадщини 02.06.2014 року, проте листом від 01.12.2015 року нотаріус повідомив останню про відмову в оформленні спадщини. Відтак, початок перебігу позовної давності слід обраховувати з моменту, коли [PERSON] дізнався про порушення свого права. Відповідно до ч.ч.1-4 ст.12 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вище викладене, приймаючи до уваги всі обставини справи та докази, якими ці обставини підтверджуються,

Outcome: partial