Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-19 00:00:00

У липні 2009 року Одеський національний медичний університет звернувся до суду з указаним позовом та просив витребувати в [PERSON] нежитлове приміщення, загальною площею 99,1 кв. в., що знаходиться в будівлі, загальною 2\~562,00 кв. м., розташованої по вул. Софіївській, 2 у м. Одесі та виселити її із зазначеного приміщення. Вимоги за позовом обґрунтовував тим, що Одеський національний медичний університет на підставі договорів оренди нежитлового приміщення, укладених з представником управління комунальною власністю Одеської міської ради, правонаступником якого є Департамент комунальної власності Одеської міської ради, з 01 жовтня 1998 року по 20 лютого 2012 року, орендує нежитлове приміщення, загальною площею 2\~562,00 кв. м., розташоване по вул. Софіївській у м. Одеса. Незважаючи на укладений договір оренди, частину нежитлового приміщення, загальною площею 99,1 кв. м., зайняла [PERSON] На вимогу Одеського національного медичного університету про виселення з приміщення, [PERSON] надала копію договору купівлі-продажу квартири від 23 травня 2008 року, технічний паспорт від 06 травня 2008 року, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20 серпня 2008 року, згідно з якими [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS], загальною площею 99,1 кв. м. У лютому 2013 року заступник прокурора Приморського району м. Одеси звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Одеської міської ради та згідно уточнених позовних вимог просив: визнати недійсним розпорядження органу приватизації від 29 січня 2008 року №209255 про приватизацію [PERSON] квартири №7-а, загальною площею 99,1 кв. м., розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Ольгіївська, 2; визнати недійсним свідоцтво №209255 про право власності на житло [PERSON] від 29 січня 2008 року на зазначену квартиру; витребувати у [PERSON] нежитлове приміщення, загальною площею 99,1 кв. м., що є складовою нежитлового приміщення, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 2 (квартиру №7-а, загальною площею 99,1 кв. м., розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Ольгіївська, 2); виселити [PERSON] з цього приміщення та визнати право комунальної власності територіальної громади м [PERSON], в особі Одеської міської ради на зазначене приміщення. Вимоги за позовом обґрунтовував тим, що Одеський національний медичний університет, на підставі договорів оренди нежитлового приміщення, укладених з Представництвом комунальної власності Одеської міської ради (правонаступником якого є Департамент комунальної власності Одеської міської ради) з 01 жовтня 1998 року по 20 лютого 2012 року, орендує нежитлове приміщення, загальною площею 2\~562,00 кв. м., розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 2. Незважаючи на укладений договір оренди, частину зазначеного нежитлового приміщення, загальною площею 99,1 кв. м., без канон них підстав зайняла [PERSON] Зазначена цивільна справа неодноразово розглядалася, зокрема, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.12.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15 жовтня 2015 року, позови Одеського національного медичного університету та прокуратури Приморського району м. Одеси задоволено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 жовтня 2015 року, вказавши при цьому, що суд не залучив до участі у справі у якості співвідповідача орган, який видавав вказані документи, не надав належної правової оцінки доказам, у звязку з чим, дійшов передчасного висновку про те, що спірна квартира є частиною нежитлового приміщення. У судовому засіданні представники позивачів - Одеського національного медичного університету та Одеської місцевої прокуратури №3 позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити. У судову засіданні відповідач та її представник проти задоволення позо\-ву заперечували, просили у його задоволенні відмовити. [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та місце судового засідання належним чином повідомлялась. [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та місце судового засідання належним чином повідомлялась. Представник Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» не зявився, про час та місце судового засідання належним чином повідомлявся. Представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Представник публічного акціонерного товариства «Банк Форум» проти задоволення позо\-ву заперечував, просив у його задоволенні відмовити. Представник Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради до судового засідання не зявися, про час та місце судового засідання належним чином повідомлявся, згідно наданої суду заяви просив розглядати справу за його відсутності. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.\~ Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.\~ Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України ).\~ Згідно з ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.\~ Відповідно до ЦК (статті 2, 318, 324) субєктами права власності є: український народ, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією;\~ Згідно зі ст. 143 Конституції майном, що є в комунальній власності, управляють територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування. У ст. 1 Закону від 21 травня 1997 р. № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що представницьким органом місцевого самоврядування є відповідна місцева рада, яка складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Також даною статтею встановлено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності (ч.5 статті). Більш того, згідно п. 8 ст. 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Цивільним кодексом України в главі 29 передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Відповідно до п.21 ППВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Згідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Пунктами 23, 24 вищезгаданої постанови визначено, що відповідно до статті 387 ЦК та частини 3 статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 29.09.2008 року між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, в особі в.о. заступника начальника [PERSON] та Одеським державним медичним університетом, в особі ректора [PERSON], укладений договір оренди нежитлового приміщення, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 2, що складається с 1,2,3 поверхів та підвалу, загальною площею 2562 кв. м.\~ Відповідно до Положення про департамент комунальної власності Одеської міської ради, яке затверджено рішенням Одеської міської ради від 19.02.2013 року департамент є виконавчим органом Одеської міської ради та правонаступником Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради. 24.10.2008 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради, на підставі рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 10.03.2005 року № 123, видане Свідоцтво про право власності та 21.11.2008 року зареєстровано право власності за територіальною громадою м. Одеси, в особі Одеської міської ради, на триповерхову будівлю, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 2. Частину переданого в оренду ОНМУ нежитлового приміщення, загальною площею 99,1 кв. м. займає [PERSON], що підтверджується актом дослідження нежитлового приміщення, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 2, складеним Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради від 30.03.2009 року, яким встановлено, що спірне приміщення загальною площею 99,1 кв. м. (квартира № 7-а, розташована за адресою: м. Одеса, вул. Ольгіївська, 2) є частиною нежитлового приміщення загальною площею 2562 кв. м., розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 2, яке передано в користування Одеському державному медичному університету. Зазначений висновок, підтверджується Планом І-ого поверху Технічного паспорту, виданого КП «ОМБТІ та РОН» від 01.09.2008 року, відповідно до якого, спірне приміщення є частиною будівлі, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська,2. Крім цього, суд критично оцінює\~долучений до матеріалів справи лист за вих. 7438-05/1630 від 25.08.2009 року, оскільки інформація зазначена у вказаному листі надана зі ін-ра [PERSON] та спростовується іншими матеріалами справи. \~ На даний час, володіє та користується зазначеним спірним приміщенням [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності та витяг про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Ольгіївська, 2. Реєстрації права власності на спірне приміщення квартиру за [PERSON], передували наступні події та обставини. 29.01.2008 року Управлінням ЖКГ та ТЕК видане свідоцтво про право власності [PERSON] на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], на підставі розпорядження органу приватизації від 29.01.2008 року. 01.02.2008 року [PERSON] зареєструвала право власності на квартиру № 7-а, розташовану за адресою: Ольгіївська 2. В подальшому, 19.02.2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу квартири № 7-а, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Ольгіївська, 2. Далі, 23.05.2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу квартири № 7-а, загальною площею 99,1 кв. м., розташованою за адресою: м. Одеса, вул. Ольгіївська, 2. 20.08.2008 року [PERSON] зареєструвала право власності на зазначену квартиру. З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку про протиправність приватизації квартири відповідно до наступного: Статтею 1 Закону України «Про державну приватизацію житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду -\~\~ це\~\~ відчуження\~\~ квартир\~ (будинків),\~ житлових\~ приміщень\~ у гуртожитках,\~ призначених\~ для\~ проживання сімей та одиноких осіб, кімнат\~ у\~ квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше\~ наймачів,\~ та\~ належних\~ до\~ них\~ господарських\~ споруд\~ і приміщень\~ (підвалів,\~ сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на\~ користь\~ громадян України. Натомість, судом встановлено, що спірне нежитлове приміщення не виділялося в окрему квартиру, відсутні будь які-документи які б свідчили про існування окремо виділеної квартири № 7-А до видачі розпорядження про приватизацію квартири № 7-А за [PERSON], в приміщенні, що займає ОНМУ за адресою: м. Одеса, вул. Софіївска, 2. Окрім вказаного, в матеріалах справи, а саме, в довіреності виданої від [PERSON] на імя [PERSON], містяться відомості про реєстрацію [PERSON] за іншою адресою [ADDRESS], що опосередковано підтверджує, проживання [PERSON] за іншою адресою. Для підтвердження факту проживання та найму спірної квартири [PERSON] не було надано документів про найм зазначеного приміщення.\~\~\~\~\~\~ Також судом зазначається про наявність порушень при видачі розпорядження про приватизацію квартири, оскільки відповідно до\~ ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», підлягають приватизації квартири, в яких мешкають два і більше наймачів. Відповідно до довідки про склад сімї наймача [PERSON], виданої органом приватизації, [PERSON] винаймала спірне приміщення-квартиру одноособово. Зазначені обставини свідчать про неправомірність приватизації квартири № 7-А, що розташована в м. Одесі, по вул. Ольгіївська, 2.\~\~\~ Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, про те, що приватизація спірного приміщення відбулася незаконно та підлягає скасуванню. З огляду на те, що підставою для видачі свідоцтва про право власності на квартиру за [PERSON], що розташована за адресою: [ADDRESS], послужило розпорядження Управління ЖКГ та ПЕК від 29 січня 2008 року № 209255, видане з порушенням законодавства, суд вважає, зазначений факт підставою для скасування свідоцтва про право власності на зазначену квартиру за [PERSON] Суд зазначає, що власник майна може предявити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, зазначене положення встановлене статтею 392 ЦК України.\~\~ На даний час, [PERSON] не визнається право власності ОМР на спірне приміщення. Враховуючи, виникнення спору щодо зазначеного приміщення, відсутності належних підстав для виникнення права власності на спірне приміщення за [PERSON], а також зважаючи на реєстрацію права власності за [PERSON], суд вважає за доцільне визнати право комунальної власності за Одеською міською радою на приміщення загальною площею 99,1 кв.м., що є складовою приміщення загальною площею 2562 кв.м., розташованого за адресою:\~ м. Одеса, вул. Софіївська, 2 (квартира № 7-А, розташована за адресою: м. Одеса, вул. Ольгіївська, 2). Зважаючи на викладене, необхідно зазначити, що статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.\~ Приймаючи до уваги, що статтею 388 ч. 1 п. 3 ЦК України, визначено якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно п. п. 21 - 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.29014р. № 5, спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.\~\~У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей\~387,388 ЦК.\~\~Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей\~387,\~388 ЦК. Судом, встановлено про відсутність волі з боку власника майна ОМР або волі особи у володінні, якої перебувало зазначене спірне приміщення ОНМУ. Крім того, суду незрозуміло Суд приходить до висновку про необхідність витребування майна незаконного володіння [PERSON], оскільки, зазначене приміщення вибуло з володіння ОНМУ без належної правової підстави.\~\~\~\~\~\~\~ Крім того, рішення суду про задоволення позову про витребування майна, є підставою для здійснення державної реєстрації за власником, в даному випадку за Одеською міською радою, а також скасування попередньої реєстрації (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно»). Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним.\~ Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України). Аналогічна норма закріплена в ст. 41 Конституції України, за змістом якої, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності та право приватної власності є непорушним. За нормами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ст. 109 ЖК, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Статтею 116 ЖК передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Зважаючи на те, що відповідач самовільно, без дозволу позивача зайняла спірне приміщення і перешкоджає користуватися цим приміщенням, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та вважає за можливе позов задовольнити. У відповідності до рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 за № З-рп/99 «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор або його заступник у кожному випадку самостійно визначає в чому саме полягає порушення інтересів держави в конкретних правовідносинах, які підлягають вирішенню в судовому порядку. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Відповідно до пункту 2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках зазначених законом. Згідно ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» підставою представництва органами прокуратури в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень державних інтересів внаслідок противоправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. Прокурор відповідно до ст. 45 ЦПК України здійснює представництво на будь-якій стадії процесу та може вступити у справу, порушену за позовом інших осіб, на захист інтересів держави. Інтереси територіальної громади є складовою частиною державних інтересів. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на житловий фонд, нежитлові приміщення, інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Приймаючи до уваги, що спірне приміщення, яке знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 2, є комунальною власністю, що належить територіальній громаді міста в особі Одеської міської ради, в прокуратури Приморського району м. Одеси є підстави для представництва інтересів держави в суді. Згідно частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З частини 1 статті 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На підставі викладеного і

Outcome: approved