Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

У липні 2018 року [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду з вищевказаним позовом. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що рішенням Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради від 27.12.2012 № 28 їй було передано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд загальною площею 0,0845 га, яка розміщена за адресою: [ADDRESS] . Відведеній земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер 3222485903:02:008:5012. У кінці 2015 року позивач при огляді своєї земельної ділянки виявила, що на суміжній ділянці по [ADDRESS] збудовано зблокований житловий будинок на кілька квартир типу «таунхаус» з окремим входом для кожної квартири. При цьому найближча до ділянки позивача зовнішня стіна будинку знаходиться приблизно на межі сусідніх земельних ділянок. Крім того, зі сторони ділянки позивача був збудований будинок, огороджений капітальною огорожею, з огляду на що у позивача виникла підозра, що ця огорожа встановлена вже за межею суміжних ділянок безпосередньо на земельній ділянці позивача. У подальшому позивач отримала в Управлінні Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області інформацію з координатами поворотних точок меж належної їй земельної ділянки та замовила спеціалісту ФОП [PERSON] проведення кадастрової геодезичної зйомки, встановлення меж земельної ділянки на місцевості та прив`язку до цих меж розміщених на ділянці споруд. У технічному звіті, спеціаліст зазначив, що фактична огорожа між земельними ділянками з кадастровими номерами 3222485903:02:008:5012 та 3222485903:02:008:5011 перетинає ділянку 3222485903:02:008:5012 поза лінією розмежування на відстані 2,51 м від поворотної точки 1 вказаної земельної ділянки та 3,11 м від поворотної точки 2, координати яких визначені за даними Державного земельного кадастру. Крім того, встановлено факт накладання на земельну ділянку позивача частини будинку у формі трикутника площею 4,14 кв. м. З урахуванням викладеного, позивач просила суд усунути перешкоди у здійсненні її права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222485903:02:008:5012, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , для чого зобов`язати відповідача: знести частину межової споруди у вигляді огорожі, встановленої навколо будинку [ADDRESS] , що знаходиться в межах належної позивачу земельної ділянки з кадастровим номером 3222485903:02:008:5012; здійснити перебудову належної їй будинку (квартири) за адресою: [ADDRESS] , таким чином, щоб відстань від спільної із земельною ділянкою позивача межі, яка визначається поворотними точками з координатами до найближчої зовнішньої стіни будинку була не менше 1 м, а конструкції, що виступають, не перетинали спільну межу. Ухвалою судді від 27.07.2018 було відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою суду від 06.12.2018 було призначено по справі земельно-технічну експертизу, яку доручено виконати експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, провадження у справі зупинено. Ухвалою від 07.11.2019 було задоволено клопотання відповідача та залучено до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог [PERSON] . Ухвалою суду від 12.12.2019 було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. 17.03.2020 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач не погоджується з доводами позивача та просить відмовити у задоволенні позову. Також 17.03.2020 до суду надійшли пояснення від третьої особи [PERSON] , в яких останній також заперечував проти заявлених позовних вимог. 06.07.2020 відповідач надала суду висновок експерта від 19.05.2020 № 917/05-2020 за результатами проведення земельно-технічної експертизи. В судове засідання 01.10.2020 з`явився представник позивача - [PERSON] , який позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити та представник відповідача - [PERSON] , яка проти вимог позову заперечувала та просила в позові відмовити в повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради від 27.12.2012 № 28 позивачу було передано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд загальною площею 0,0845 га, яка розміщена за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вищенаведену земельну ділянку було зареєстровано 27.05.2013, про що видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] . Відведеній земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер 3222485903:02:008:5012. Відповідач, в свою чергу, є власником земельної ділянки за кадастровим номером 3222485903:02:008:5011, площею 0,0272 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що вбачається з доданих до матеріалів справи копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.11.2012 № 6181. Також відповідач є власником житлового будинку площею 84,9 кв.м, розташованого на вищевказаній земельній ділянці, що підтверджується копією доданого свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 20.05.2013 та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, за наявної в матеріалах справи копії договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництвом від 04.07.2012 № 1241 вбачається, що відповідач придбавала у третьої особи недобудований на той час будинок разом з наявною огорожею. З огляду на викладене вбачається, що відповідач оформила право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 3222485903:02:008:5011, площею 0,0272 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та на спірні житловий будинок та огорожу на даній земельній ділянці раніше, аніж позивач зареєструвала своє право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 3222485903:02:008:5012, загальною площею 0,0845 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розміщена за адресою: [ADDRESS] . За результатами судової земельно-технічної експертизи експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Салтановою В.В. було виготовлено висновок № 3894/19-41 від 26.04.2019, згідно з яким було встановлено, що фактичні межі земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок [ADDRESS] , що належить [PERSON] , кадастровий номер 3222485903:02:008:5011, накладаються на межі земельної ділянки [PERSON] з кадастровим номером 3222485903:02:008:5012, за адресою [ADDRESS] , площа такого накладання становить 0,0113 га. Також встановлено, що частина будинку [ADDRESS] та частина навісу з тильної сторони будинку накладаються на земельну ділянку [PERSON] з кадастровим номером 3222485903:02:008:5012. Площа накладання будинку становить 0,0005 га, а навісу 0,0003 га. В свою чергу, відповідачем надано суду висновок судового експерта Свістунова Ігоря Сергійовича від 19.05.2020 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи, відповідно до якого було встановлено, що зміщення (перенесення) огорожі [PERSON] на 3,09 метра з північно-східної сторони та на 2,54 метра з південно-західної сторони на відрізку від точки 9 до точки 10, довжиною 13,9 м не вбачається технічно можливим, оскільки зазначений відрізок проходить через існуючий житловий будинок [ADDRESS] , який перебуває у власності [PERSON] . Частиною 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно з п. г) ч. 1 ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (п. б) ч. 3 ст.152 ЗК України). У відповідності до положень частини другої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. З наведених обставин у справі вбачається колізія, за якої позивач є власником земельної ділянки за кадастровим номером 3222485903:02:008:5012, загальною площею 0,0845 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розміщена за адресою: [ADDRESS] , а відповідач відповідно є власником земельної ділянки за кадастровим номером 3222485903:02:008:5011, межі якої відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Салтанової В.В. № 3894/19-41 від 26.04.2019 накладаються на межі земельної ділянки [PERSON] з кадастровим номером 3222485903:02:008:5012 та площа такого накладання становить 0,0113 га. Відповідно накладаються на земельну ділянку з кадастровим номером 3222485903:02:008:5012 і огорожа, частина будинку та частина навісу, які розташовані на земельній ділянці за кадастровим номером 3222485903:02:008:5011. Всупереч цьому, правовстановлюючі документи [PERSON] на належну їй земельну ділянку, огорожу та житловий будинок у встановленому законодавством порядку не були скасовані та/або визнані недійсними. Крім того, як вже зазначалося, право власності на вищевказані об`єкти було зареєстровано відповідачем раніше аніж позивач набула право власності на свою земельну ділянку. Частиною третьою статті 152 ЗК України визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Отже, захист обмежених речових прав, зокрема, права користування земельною ділянкою, здійснюється подібно до захисту права власності. Захист речового права шляхом пред`явлення позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (негаторного позову) є можливим лише носієм речового права і передбачає доведення позивачем наступних обставин: 1) належність позивачу речового права, з приводу захисту якого він звертається до суду; 2) порушення цього права, його невизнання чи оспорювання; 3) вчинення цих дій саме відповідачем. Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Так як було встановлено, що належні відповідачу спірні огорожа, житловий будинок та навіс на спірній земельній ділянці є законно збудованими, введеними в експлуатацію та на них зареєстровано право власності до того, як відповідач стала власником земельної ділянки, тобто право власності на них є непорушним в силу вимог ч. 1 ст. 321 ЦК України, суд не вбачає підстав для задоволення позову та, відповідно, відмовляє у його задоволенні. Крім того, позивач просила суд зобов`язати [PERSON] здійснити перебудову належного їй будинку (квартири) за адресою: [ADDRESS] , посилаючись в позові саме на вимоги ч.ч. 4, 7 ст. 376 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Згідно вимог ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, як здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Однак, заявляючи вказані вимоги з підстав, передбачених ч. ч. 4, 7 ст. 376 ЦК України, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що будинок за адресою: [ADDRESS] , є самочинним будівництвом, та що відповідач [PERSON] здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці [PERSON] , що додатково вказує на відсутність підстав для задоволення позову. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін та третіх осіб, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Враховуючи наведені обставини,

Outcome: dismissed