Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

У липні 2020 року до суду надійшла позовна заява до ПрАТ «Дніпропетровський Агрегатний завод» (АТ «ДАЗ»), в якій позивач просила стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату (заборгованість по заробітній платі) у сумі 27440 грн., а також судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 6500,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказала на те, що з 2005 року працювала в Акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод». На підставі заяви позивача та Наказу №637К, 01.07.2020 року її було звільнено з посади у зв`язку з виходом на пенсію. Відповідач в день звільнення не здійснив розрахунок з нею, як і не повідомив письмово про нараховані суми, належні до виплати при звільненні, в тому числі і про розмір компенсації за невикористану відпустку. На її неодноразові звернення до керівництва заводу з приводу виплати заборгованості по заробітній платі, останні посилалися на відсутність грошових коштів на підприємстві. З березня 2019 року відповідач не виплачував позивачу заробітну плату. Зазначив, що на сьогоднішній день належна до стягнення з відповідача на користь позивача сума складає 27440 грн., нарахованої, але не виплаченої заробітної плати; 6500,00 грн. - витрати на професійну правничу допомогу адвоката, відомості щодо невикористаних днів відпусти та нарахованої заробітної плати за період з січня 2020 по червень 2020 року у позивача відсутні, що позбавляє можливості визначити їх розмір, встановити розмір середньої заробітної плати. Такі дії відповідача є неправомірними, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою. Ухвалою суду від 24.07.2020 у справі відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 24.07.2020 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. Того ж дня судом будо постановлено ухвалу про витребування від відповідача відомостей щодо розміру заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, з урахуванням компенсації за невикористану відпустку та витребувано з органів Пенсійного Фонду України відомості щодо нарахованої позивачу заробітної плати. З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались. Відповідач у встановлений судом строк не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву, у зв`язку з чим, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст.16 ЦК України. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. У відповідності до ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст.238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] , працювала у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод», що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] та зазначено у Індивідуальних відомостях про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (а.с.11-12). У позовній заяві [PERSON] наполягає на тому, що з березня 2019 року Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод» не виплачувало нараховану їй заробітну плату, після чого, 01 липня 2020 року вона написала заяву про звільнення за якою позивача було звільнено 01.07.2020 року Наказом №637к, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці (а.с.12), однак у день звільнення відповідач не провів з нею розрахунок, не повідомив про належні до виплати при звільненні суми. У зв`язку з цим, за клопотанням позивача, ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 24 липня 2020 року, серед іншого, судом було витребувано у Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» належним чином засвідчені довідки про нараховану та не виплачену заробітну плату [PERSON] , розміру середнього заробітку та розміру компенсації за невикористану відпустку (а.с. 35-36). Строк виконання ухвали в частині витребування доказів було встановлено судом до 10 серпня 2020 року. Вказану ухвалу Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод» отримало, однак станом на момент розгляду справи судом, тобто станом на 13 листопада 2020 року, витребувані судом докази відповідач так і не надав та не повідомив суд про причини неподання доказів або про неможливість надати докази. За таких обставин судом встановлено, що відповідачем без поважних причин не надано докази, витребувані судом. Відповідно до ч.10 ст.84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Оскільки відповідачем без поважних причин не надано суду докази, що витребовувались судом та не повідомлено причини неподання доказів, суд, з урахуванням обставин справи та враховуючи, що витребувані докази є необхідними для встановлення факту наявності заборгованості по заробітній платі позивача та її розміру, вважає за можливе визнати встановленими обставини для з`ясування яких вони витребовувались, а саме те, що за період з березня 2019 року по червень 2020 року відповідач не виплачував позивачу нараховану їй заробітну плату. Звернувшись до суду, позивач просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з березня 2019 року по червень 2020 року, та, зокрема, у розмірі 27440 грн. за період з березня 2019 року по грудень 2020 року, зазначивши, що вказана сума є належною позивачу до виплати. Відповідно до ч.1 ст.233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення має ч.1 ст.115 Кодексу законів про працю України. Разом з тим, починаючи з березня 2019 року відповідач не виплачував позивачу нараховану їй заробітну плату. Згідно з інформацією, що міститься в Індивідуальних відомостях про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України, отриманої за ухвалою суду, вбачається, що за період з березня 2019 року по червень 2020 року включно відповідачем позивачу було нараховано заробітну плату у розмірі 51390,02 грн. (березень 2019 року - 4173 грн., квітень 2019 року - 4173 грн., травень 2019 року - 4173 грн., червень 2019 року - 4173 грн., липень 2019 року - 4173 грн., серпень 2019 року - 4173 грн., вересень 2019 року - 4387,02 грн., жовтень 2019 року - 4173 грн., листопад 2019 року - 4173 грн., грудень 2019 року - 4173 грн., січень 2020 року - 4723 грн., лютий 2020 року - 4723 грн., за березень, квітень, травень та червень 2020 року - нарахування відсутні). Таким чином, доведена належними доказами заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі за період з березня 2019 року по червень 2020 року становить 51390,02 грн. При цьому, згідно з п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами. Крім того, згідно з положеннями п. 16.1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, ставка військового збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування. Отже, за вирахуванням передбачених законом податків та обов`язкових платежів (всього 19,5% від нарахованої суми заробітної плати у розмірі 51390,02 грн., що дорівнює 10021,05 грн.) за період з березня 2019 року по червень 2020 року включно позивачу до виплати належить заробітна плата у розмірі 41368,97 грн. (51390,02 грн. - 10021,05 грн. = 41368,97 грн.). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). В свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Як було встановлено судом, заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати відповідача перед позивачем за період з березня 2019 року по червень 2020 року включно - становить 41368,97 грн. В той же час, позивач прохав суд стягнути з відповідача 27440 грн. заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, що становить суму коштів, нарахованих за період з березня по грудень 2019 року. З урахуванням положень ст.13 ЦПК, щодо принципу диспозитивності цивільного процесу, суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог щодо стягнення заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, заявлених за період з березня по грудень 2019 року включно, що складає 27440 грн., які підлягають стягненню з відповідача. Посилання в мотивувальній частині позову на наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнення компенсації за невикористану відпуску судом не досліджуються, оскільки відповідних позовних вимог [PERSON] у прохальній частині позовної заяви висунуто не було, позовні вимоги уточнені чи збільшені протягом розгляду справи також не були. За таких обставин суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за період з березня 2019 року по грудень 2019 року включно у розмірі 27440 грн., які належні до сплати позивачу та сума яких визначена без урахування податків й інших обов`язкових платежів, а отже вказані позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Згідно п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Щодо позовних вимог про стягнення судових витрат, зокрема в частині витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] правничу допомогу у вказаній справі надавала адвокат Дрожак Ю.М. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП № 2962), що підтверджується ордером серії ДП № 1522/026 від 02.07.2020 року та договором про надання правової (правничої) допомоги №0207 від 02.07.2020 року (а.с. 22-25). Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно роз`яснень, наведених у п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відповідно до п.1 додатку №1 до договору про надання правничої допомоги № 0207 від 02.07.2020 року, укладеного між [PERSON] та адвокатом Дрожак Ю.М., сторони погодили вартість послуг в розмірі 6500 грн., в свою чергу, відповідно до п.2 додатку, сторони узгодили порядок оплати послуг адвоката - 3000 грн. при підписанні договору, та 3500 грн. - до 18 липня 2020 року (а.с.24). За таких обставин, суд вважає, що позивачем документально доведений факт понесення витрат на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн., сплачених при підписанні договору, та вказані витрати мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача, відомості про сплату позивачем 3500 грн. на користь адвоката матеріали справи не містять. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, а позивача при подачі позову було звільнено від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», то у відповідності до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial