Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

У квітні 2020 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовною заявою, яку уточнили 27 травня 2020 року, до [PERSON] , третя особа - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Грінюкова (Бойченко) Тетяна Миколаївна, в якій остаточно просили: визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивачі вказали, що [INFO] померла мати [PERSON] та бабуся [PERSON] - [PERSON] . У встановлений законом строк [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенської І.Р. з заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] . У зв`язку з проведенням перевірки правоохоронними органами діяльності приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенської І.Р. видача свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері було відкладено на тривалий час. Пізніше позивачам стало відомо, що [PERSON] припинила свою діяльність. З відповіді КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради позивачу [PERSON] стало відомо, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 27 лютого 1998 року, виданого Державним житлово-комунальним підприємством «Південне» у 1998 році квартира [ADDRESS] була приватизована на чотирьох осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , про що в телефонному режимі він повідомив позивача [PERSON] . На момент приватизації квартири позивачу [PERSON] було 6 років, а позивачу [PERSON] - 1 рік. 18 березня 1998 року [PERSON] , яка діяла за себе та за позивача [PERSON] , який був неповнолітнім, та відповідач [PERSON] , яка діяла за себе та за позивача [PERSON] , яка була неповнолітньою, відчужили вищевказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грінюковою Т.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1427. Того ж дня, [PERSON] тільки від свого імені уклала договір купівлі-продажу від 18.03.1998 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грінюковою Т.М., зареєстрований в реєстрі за № 1430, відповідно до умов якого купила квартиру [ADDRESS] і таким чином позбавила [PERSON] та [PERSON] права власності на належне їм майно. За життя ні [PERSON] , ні [PERSON] ніколи не говорили позивачам, що вони приймали участь у приватизації квартири за адресою: [ADDRESS] . Вважають, що при відчуженні квартири [ADDRESS] , частина якої була приватизована на ім`я позивачів, та купівлі квартири [ADDRESS] за ними повинно було бути збережено право власності на належні їм частки нерухомого майна. Між тим, при укладенні вищевказаних договорів купівлі-продажу від 18 березня 1998 року відповідач [PERSON] та [PERSON] , які діяли в інтересах позивачів, не оформили за ними право власності на належні їм частини квартири, в результаті чого позбавили їх права власності на нерухоме майно. У зв`язку з викладеним, посилаючись як на підставу позову на ст. 321 ЦК України, позивачі звернулись до суду з даним позовом. Представник позивачів - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в уточненій позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні зазначила, що позовні вимоги вона визнає та не заперечує проти їх задоволення. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Розглянувши заяву відповідача про визнання позову, суд в судовому засіданні 16 вересня 2020 року ухвалив відмовити у прийнятті визнання відповідачем позову та продовжити судовий розгляд справи, оскільки у даній справі визнання відповідачем позову суперечить законодавству України, законні підстави для ухваленні рішення про задоволення позову відсутні, а отже і визнання відповідачем позову в даному випадку не впливає на прийняття рішення у даній справі. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та визнавалося сторонами, що [PERSON] , [INFO] , є матір`ю позивача [PERSON] , [INFO] , та відповідача [PERSON] . Отже, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є між собою рідними братом та сестрою по матері. З пояснень сторін також встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є дочкою відповідача [PERSON] , а отже позивач [PERSON] є також племінницею позивача [PERSON] та онукою [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Отже, на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України вищевказані обставини не підлягають доказуванню під час розгляду вказаної справи. Судом також встановлено, що 27 лютого 1998 року згідно з розпорядженням (наказом) від 27 лютого 1998 року № 615-98 Державним житлово-комунальним підприємством «Південне» на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житло, а саме на квартиру [ADDRESS] (а.с. 15). Згідно відповіді Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської обласної ради № 2714 від 02 березня 2020 року, в матеріалах інвентаризаційної справи за адресою: [ADDRESS] містяться відомості про реєстрацію права власності на частину квартири, яке було зареєстровано за [PERSON] . На підставі договору купівлі-продажу від 18 березня 1998 року право власності на вищевказане нерухоме майно перейшло до іншої особи. Станом на 31.12.2012 року в матеріалах інвентаризаційної справи за адресою: [ADDRESS] , відсутні відомості про реєстрацію права власності за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14). При цьому, на момент видачі вищевказаного свідоцтва про право власності на житло, а саме на квартиру [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] були неповнолітніми. На підставі договору купівлі-продажу квартири від 18 березня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грінюковою Т.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1427, [PERSON] , яка діяла за себе та за неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] , яка діяла за себе та неповнолітню дочку [PERSON] , продали квартиру [ADDRESS] (а.с. 16). Також, 18 березня 1998 року згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грінюковою Т.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1430, [PERSON] придбала трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 70,8 кв.м., житловою площею - 45,0 кв.м. (а.с. 17). Право власності на вказану квартиру за [PERSON] було зареєстровано у Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації, записано в реєстрову книгу № 324п за реєстровим № 34 20 квітня 1998 року. [INFO] [PERSON] померла у м. Санкт-Петербург, Росія, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 12 січня 2015 року Відділом реєстрації актів цивільного стану про смерть 1 Комітету по справам РАЦС Уряду Санкт-Петербурга Центральний район, актовий запис № 93 (а.с. 18). Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі зазначили, що при укладенні вищевказаних договорів купівлі-продажу від 18 березня 1998 року були порушені їх права та вони були протиправно позбавлені права власності на нерухоме майно, а тому вони просили визнати за ними право власності по ј частині квартири [ADDRESS] за кожним позивачем. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 78 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинним на момент укладення вищевказаного договору купівлі-продажу квартири, тобто станом на 18 березня 1998 року, якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування. Отже, згідно вказаної вище норми батьки управляють майном дітей без спеціального на те призначення. Таким чином, укладаючи договір купівлі-продажу квартири від 18 березня 1998 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грінюковою Т.М., зареєстрований в реєстрі за № 1427, [PERSON] мала право діяти від свого імені та від імені неповнолітнього сина - [PERSON] , а [PERSON] мала право діяти від свого імені та від імені неповнолітньої дочки - [PERSON] . Отже, [PERSON] та [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу квартири діяли у відповідності до вимог діючого на той час законодавства, а продаж квартири не вимагав він них наявності будь-кого спеціального дозволу. Під час розгляду справи стороною позивача не доведено, що вищевказаний договір купівлі-продажу було укладено [PERSON] та [PERSON] з порушенням вимог чинного на той час законодавства, та всупереч інтересам сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підтвердження того, що укладенням [PERSON] та [PERSON] вищевказаних договорів купівлі-продажу від 18 березня 1998 року квартир були порушені права позивачів, які станом на 18 березня 1998 року були неповнолітніми, стороною позивачів не надано суду жодних доказів. Як на підставу позову позивачі посилались на ст. 321 ЦК України, частина перша якої передбачає, що право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Представник позивачів у судовому засіданні на запитання суду неодноразово наголошувала, що підставою позову є загальні норми ЦК України, а саме стаття 321. Однак, зазначені позивачами у позовній заяві підстави виключають можливість визнання за ними права власності обґрунтовуючи це загальними нормами права (статті 321 ЦКУ), та не можуть бути підставою для визнання за позивачами права власності на частину квартири [ADDRESS] з огляду на наступне. Стаття 321 міститься у третій книзі цивільного кодексу України, в главі 23 «Загальні положення про право власності». Тобто, вказаною главою врегульовані загальні положення про право власності, його зміст, види, непорушність та захист такого право законом. Слід зазначити, що підстави для набуття права власності визначені главою 24 книги третьої Цивільного кодексу України. За загальним правилом, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦКУ). Отже, з аналізу наведених положень вбачається, що право власності може бути набуте виключно у випадках передбачених законом, та статті 321 ЦК не передбачає можливості набуття права власності на її підставі, а лише встановлює загальні положення щодо непорушності права власності та не припустимості протиправного позбавлення осіб такого права. Будь-яких інших підстав позову, окрім статті 321 ЦК України, позивачами у позовній заяві не зазначено. Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Однак, посилання сторони позивачів на ст. 392 ЦК також не може бути підставою для визнання за ними права власності, оскільки вказана стаття встановлює загальні положення щодо можливості судового захисту права власності, яке кимось було порушено, не визнається або оспорюється. За відсутності доказів протилежного з боку позивачів, суд не може дійти висновку, що позивачам належало чи мало належати на законних підставах по ј частині квартири [ADDRESS] . Таким чином, суд приходить до переконливого висновку, що передбачених законом підстав для визнання за позивачами [PERSON] та [PERSON] права власності на ј частину квартири [ADDRESS] за кожним позивачем, немає, а визначенні позивачами підстави позову не передбачають можливості визнання за ними права власності. Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог [PERSON] та [PERSON] слід відмовити в повному обсязі у зв`язку з відсутність передбачених законом підстав для їх задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] , то судові витрати позивачів по даній справі підлягають віднесенню на сторону позивачів. На підставі ст.ст. 15, 16, 321, 392 Цивільного кодексу України, Кодексу про шлюб та сім`ю України та

Outcome: dismissed