Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

У квітні 2021 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником автомобіля марки «Subaru Forester», д.н. [NUMBER] , сірого кольору, 2014 року випуску, VIN [NUMBER] , який разом із документами на нього перебуває у користуванні відповідача, з яким позивач станом на час звернення до суду із позовом перебувала у шлюбі. У березні 2021 р. позивач звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу (справа № 335/2738/21). Позивач під час шлюбу надавала відповідачу для користування вказаний транспортний засіб, проте у зв`язку із припиненням шлюбних відносин має намір повернути автомобіль. Відповідач добровільно повертати автомобіль, технічний паспорт та комплект ключів від автомобіля не бажає, з приводу чого позивач зверталась до правоохоронних органів, але безрезультатно, тому позивач змушена звернутись до суду. Просила витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на її користь вищезазначений транспортний засіб, зобов`язати відповідача повернути їй комплект ключів від цього транспортного засобу і свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 30.12.2020 (а.с. 20-25). Відповідач [PERSON] із позовними вимогами [PERSON] не погодився, оскільки автомобіль не перебуває у його володінні та користування, доказів на підтвердження своїх вимог позивач не навела. Крім того, автомобіль придбано у шлюбі, а тому він є спільною сумісною власністю сторін (а.с. 35-36). 27.05.2021 [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна, в якому зазначив, що спірний транспортний засіб було придбано 30.12.2020 у шлюбі за спільні кошти, проте оформлення здійснене на ім`я [PERSON] . Наразі шлюбні відносини між сторонами припинено, але згоди щодо поділу спільного майна не досягнуто. Автомобіль є неподільною річчю, право власності зареєстровано за [PERSON] і автомобіль знаходиться в її одноосібному користуванні. Вартість автомобіля згідно із висновком оцінювача складає 366 401,00 грн. Оскільки виділ частки позивача зі спільного майна в натурі є неможливим, тому він просить здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом стягнення з відповідача на його користь грошової компенсації Ѕ частини автомобіля, що складає 183 200,50 грн. (а.с. 46-48). Крім того, у відповіді на відзив стверджував, що [PERSON] не мала змоги робити заощадження зі свого заробітку, оскільки не мала великих доходів, а сім`ю утримував саме він за рахунок доходу від підприємницької діяльності і саме за його кошти було придбано вказаний автомобіль, та в подальшому відремонтовано. В силу вимог ст. 61 Сімейного кодексу України (далі - СК України) заробітна плата, інші доходи, одержані одним із подружжя, є об`єктом спільної сумісної власності, з огляду на що доводи [PERSON] є безпідставними (а.с. 113-115). Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] зустрічний позов не визнала з тих підстав, що автомобіль було придбано за її особисті грошові кошти. Так, позивач майже 21 рік працює, отримувала стабільну заробітну плату та відкладала грошові кошти на придбання автомобіля для своєї доньки від першого шлюбу [PERSON] , [INFO] , в якості подарунку. Автомобіль придбавався вже під час погіршення відносин між сторонами, що вело до розлучення, а остаточно сторони припинили шлюбні відносини на початку січня 2021 р., що встановлено заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14.05.2021 у справі № 335/2738/21. Автомобіль перебуває у володінні та користуванні [PERSON] , що підтверджується звукозаписом розмови сторін по телефону, під час якої [PERSON] пропонував їй грошові кошти як компенсацію вартості частини автомобіля. Разом із тим, сам по собі факт придбання автомобіля в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення його до об`єктів права спільної сумісної власності. [PERSON] не додав до зустрічного позову доказів, що майно було придбано за спільні грошові кошти, а також, що він мав дохід. У той же час, щодо відповідача наявні судові рішення про стягнення з нього сум боргу, що доводить фінансові проблеми у останнього. Вважала, що відсутні законні підстави для стягнення із неї грошової компенсації Ѕ частини автомобіля (а.с. 66-73). Судом проведено такі процесуальні дії у справі. Ухвалою від 01.04.2021 позовну заяву [PERSON] залишено без руху із наданням строку на усунення її недоліків - 10 днів з дня вручення ухвали (а.с. 14). Недоліки усунуто 05.05.2021 (а.с. 17, 18-19). Ухвалою від 05.05.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження та призначене підготовче судове засідання на 07.06.2021, встановлено строки для подання заяв по суті справи (а.с. 31). 27.05.2021 надійшов відзив [PERSON] на позов [PERSON] (а.с. 35-36), а також зустрічна позовна заява (а.с. 46-48). Ухвалою від 07.06.2021 зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимоги за зустрічним позовом об`єднані в одне провадження із первинним позовом, встановлено строки для подання заяв по суті справи (а.с. 58, 59). 22.06.2021 надійшов відзив [PERSON] на зустрічний позов (а.с. 65). Ухвалою від 23.06.2021 задоволено заяву [PERSON] про виклик свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 111). 12.07.2021 надійшла відповідь позивача за зустрічним позовом [PERSON] на відзив [PERSON] . Ухвалою від 15.07.2021 закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду по суті на 15.08.2021. 15.08.2021 у справі оголошено перерву для виклику свідків до 13.09.2021. 13.09.2021 судом були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] . Від виклику і допиту свідка [PERSON] позивач за первісним позовом [PERSON] відмовилась та просила у цій частині зменшити обсяг дослідження доказів. У судовому засіданні позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] та її представник первісний позов підтримали та просили його задовольнити. Зустрічний позов просили залишити без задоволення. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] та його представник у судовому засіданні зустрічний позов підтримали та просили його задовольнити. Первісний позов просили залишити без задоволення. Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. 03.09.2011 [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб в Орджонікідзевському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 296 від 03.09.2011, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 03.09.2011 (а.с. 8). Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14.05.2021 у справі № 335/2738/21, провадження № 2/335/1596/2021, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 75-76). 30.12.2020 придбано транспортний засіб - автомобіль марки «Subaru Forester», д.н. [NUMBER] , сірого кольору, 2014 року випуску, VIN [NUMBER] , відповідно до свідоцтва про реєстрацію якого (з додатку «Дія») власником зазначена [PERSON] (а.с. 10). Згідно із висновком про вартість майна, складеним оцінювачем ФОП [PERSON] , вартість даного автомобіля станом на 26.04.2021 становить 366 401,00 грн. (а.с. 26-29). Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу (далі - ЦК України) та ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. За вимогами ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільною сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Позивач за первісним позовом [PERSON] із посиланням на інформацію про доходи та показання свідка [PERSON] стверджує, що спірний автомобіль придбано за її особисті кошти, а тому він не може вважатися спільним майном подружжя. Разом із тим, суд вважає вказані доводи [PERSON] необґрунтованими, виходячи із наступного. Так, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Вказані висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-399цс17 (постанова від 05.04.2017). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу з додатку «Дія», право власності на автомобіль зареєстроване за [PERSON] 30.12.2020 (а.с. 10). В судовому засіданні з пояснень сторін встановлено, що спірний автомобіль придбавався восени 2020 р. через аукціон в Сполучених Штатах Америки, доставлявся на територію України, проходив відповідне митне оформлення та ремонтувався (підтвердженням чого є акт приймання-здавання виконаних робіт від 22.12.2020 - а.с. 136), і після цього був поставлений на облік та зареєстрований за [PERSON] . Позивач на підтвердження того, що автомобіль придбано за її власні кошти, надала копію трудової книжки, з якої випливає, що позивач має трудовий стаж з 15.08.2000, а також довідки і відомості про доходи (а.с. 77-86). Разом із тим, з боку відповідача також надані податкові декларації про майновий стан і доходи за 2016-2020 рр., за якими він протягом цього періоду отримував доходи від підприємницької діяльності (а.с. 116-135). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , який доводиться [PERSON] рідним братом, пояснив, що він надавав [PERSON] у позику 2 900 доларів США у жовтні 2020 р. з метою придбання автомобіля для доньки. Разом із тим, дані показання свідка не можуть бути прийняті судом як доказ придбання автомобіля за власні кошти [PERSON] , оскільки [PERSON] не надано підтвердження укладення договору позики відповідно до вимог ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, зокрема письмового документа про передачу грошових коштів, враховуючи, що сума позики перевищувала десять розмірів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (170 грн.). У той же час, згідно з положеннями ч. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Крім того, свідок є близьким родичем позивача [PERSON] , а саме рідним братом, що надає суду підстави для критичної оцінки його показань. Інших доказів на підтвердження факту придбання автомобіля за власні кошти [PERSON] суду не надано. Отже, враховуючи те, що автомобіль придбано під час перебування сторін у шлюбі, джерелом його придбання є сумісна праця подружжя, а тому цей автомобіль є спільною сумісною власністю сторін. Відповідно до вимог ст.ст. 319, 328 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Пунктом 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що, застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презюмує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду. З урахуванням приведених норм ЦК України та роз`яснень Пленуму ВССУ, суд доходить висновку, що витребувати із чужого незаконного володіння можливо лише те майно, яким особа заволоділа без відповідної правової підстави. Натомість, у цій справі суд встановив, що майно (автомобіль) набуто сторонами під час шлюбу, а отже [PERSON] володіє ним на законній підставі як співвласник. Відтак, позовні вимоги [PERSON] (з урахуванням підстав її позову) задоволенню не підлягають. Суд не бере до уваги доводи [PERSON] про те, що автомобіль не перебуває в його володінні, оскільки зазначені доводи спростовуються показаннями свідка [PERSON] , яка підтвердила факт використання [PERSON] даного автомобіля, а також, що [PERSON] цим автомобілем фактично не користувалась. Крім того, досліджений судом аудіозапис телефонної розмови між сторонами підтверджує, що з приводу користування даним автомобілем у сторін наявний спір, зокрема і щодо порядку користування ним. Разом із тим, перебування автомобіля у володінні [PERSON] не свідчить про незаконність такого володіння. У той же час, відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Оскільки згода між сторонами щодо розпорядження спірним автомобілем відсутня, тому [PERSON] вправі заявляти вимоги про усунення їй перешкод у користуванні автомобілем або визначення порядку користування ним, що буде належним способом захисту її порушеного права. [PERSON] , заявляючи в зустрічному позові вимоги про поділ майна шляхом стягнення з [PERSON] компенсації вартості Ѕ частини вартості автомобіля, виходив із вартості автомобіля, визначеної оцінювачем ФОП [PERSON] , згідно з висновком якого ринкова вартість даного автомобіля станом на 26.04.2021 становить 366 401,00 грн. (а.с. 26-29) та просив стягнути з [PERSON] на його користь Ѕ частину від зазначеної суми 183 200,50 грн. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Частинами четвертою, п`ятою статті 71 СК України визначено, що у випадку присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно визначено обов`язкову згоду одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У пунктах 22, 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статті 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не надала згоду на присудження [PERSON] грошової компенсації Ѕ частини вартості спірного автомобіля. Крім того, сторонами не погоджено вартість автомобіля. У той же час, вартість, визначена у висновку про вартість майна ФОП [PERSON] , не може бути взята судом до уваги, оскільки з цього висновку не вбачається порядку проведення оцінки, врахування обставин придбання та ремонту автомобіля, а сам висновок містить ринкову, а не дійсну вартість автомобіля станом на момент розгляду справи. Клопотань про проведення судової автотоварознавчої експертизи від сторін не надходило. При цьому, сторонами не ставилось питання щодо визначення ідеальних часток у праві власності на автомобіль та визнання за кожним із подружжя права власності на частку автомобіля. У той же час, згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За таких обставин, з урахуванням змісту позовних вимог сторін, суд вважає зустрічний позов [PERSON] таким, що задоволенню не підлягає. Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісного і зустрічного позовів, тому судові витрати згідно зі ст. 141 ЦПК України розподілу не підлягають.

Outcome: dismissed