Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Євролізинг Україна» про захист прав споживачів та витребування безпідставно набутого майна посилаючись на те, що 21.05.2015 року між ним та відповідачем було укладено договір Фінансового лізингу № 001829 з додатками, згідно якого предметом лізингу по даному договору є трактор ХТЗ 3512. А саме за даним договором відповідач зобов?язувався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у його користування трактор ХТЗ 3512, а він зобов?язувався сплачувати лізингові платежі та інші платежі по договору. Цього ж дня на виконання умов договору ним було здійснено перерахунок грошових коштів в сумі 22.000,00 грн., як передоплату на розрахунковий рахунок відповідача. Оскільки між ним та відповідачем не було підписано Додаток №3 до договору, що містить істотні умови договору, а окремі пункти договору фінансового лізингу суперечать Закону України «Про фінансовий лізинг» та Закону України «Про захист прав споживачів» вважає, сплачені ним грошові кошти безпідставно отримані відповідачем. Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь безпідставно набуте майно, а саме грошові кошти в сумі 22000,00 грн., три відсотки річних за час користування безпідставно набутими коштами в сумі 300,16 грн., моральну шкоду в сумі 5000,00 грн. та суму одержаних доходів чи доходів, які могли бути одержані в сумі 10000,00 грн. (а.с.2-6). Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2015 року позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на користь позивача стягнуто грошові кошти в сумі 22000,00 грн., три відсотка річних в сумі 300,16 грн., моральну шкоду в сумі 500,00 грн. та судовий збір (а.с.67-71). В апеляційній скарзі (а.с.78-83) ТОВ «Євролізинг Україна» просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки; - суд неправомірно визнав правочин неукладеним, оскільки сторони уклали даний правочин у належній формі, мали таке укладення відповідний обсяг прав, а також таке укладення відбулось у вільній для сторін спосіб, та сторони розраховували на реальне настання правових наслідків такого укладення; - сторони насправді погодили розміри лізингових платежів, що передбачено статтями 8 та 10 Договору фінансового лізингу; - позивач добровільно сплатив передбачені лізингові платежі на рахунок відповідача, а тому останній набув дані кошти на достатніх правових підставах, та у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Ззадовольняючи позовні вимоги, в тому числі частково про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції встановив, що сторонами укладено договір фінансового лізингу, але додаток № 3, який є невід'ємною частиною цього договору, сторонами не було підписано; на виконання умов договору позивач сплатив грошові кошти як передоплату на розрахунковий рахунок відповідача. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Відповідно до ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лі-зингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізинго-одержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем спе-цифікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). З матеріалів справи вбачається, що 21.05.2015 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу № 001829 (з Додатками), за яким відповідач зобов'язувався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування позивача трактор ХТЗ 3512, а позивач зобов'язувався сплачувати лізингові платежі на інші платежі, передбачені договором (а.с.10-15). Відповідно до п.2.1. договору фінансового лізингу від 21.05.2015 року договір вступає в силу з моменту його підписання. Невід'ємною частиною договору фінансового лізингу є Додатки: № 1 - графік сплати авансового внеску (а.с.16), № 2 - специфікація (а.с.17), № 3 - графік покриття витрат та виплати лізингових платежів. На виконання умов Додатку № 1 до договору фінансового лізингу позивач 21.05.2015 року сплатив грошові кошти в сумі 22000,00 грн., як передоплату на розрахунковий рахунок відповідача, що підтверджується квитанцією про оплату (а.с.18). Доводи апеляційної скарги про те, що сторони погодили розмір лізингових платежів в пунктах 8 та 10 договору фінансового лізингу, не можуть бути враховані. Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізинго-одержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як встановлено судом першої інстанції, додаток № 3, який є невід'ємною частиною договору фінансового лізингу та містить істотні умови договору щодо розміру лізингових платежів, які підлягають обов'язковому погодженню сторонами, сторонами не підписаний. Відповідно до ч.2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Додаток № 3 до даного договору фінансового лізингу, який є невід'ємною частиною договору та містить істотні умови договору щодо розміру лізингових платежів, які підлягають обов'язковому погодженню сторонами, сторонами підписано не було. Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що договір фінансового лізингу між сторонами є неукладеним. Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач отримав від позивача грошові кошти на достатніх правових підставах та у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, не можуть бути прийняті до уваги. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно; особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Оскільки договір фінансового лізінгу між сторонами не був укладений, то отримані в рахунок оплати за цим договором відповідачем від позивача грошові кошти слід вважатти набутими відповідачем без достатньої правової підстави, а тому мають бути повернені позивачу. При цьому не має значення, що такі кошти отримувались відповідачем на виконання позивачем свого зобов'язаннящ за договором. Підставою для повернення грошей, переданих у зобов'язальних правовідносинах є те, що такі не були укладені, а, відповідно, у набувача відпала правова підстава володіння отриманими коштами. Обов'язок по поверненню коштів, отриманих при підписанні договору фінансового лізингу, який є неукладеним внаслідок непідписання сторонами додатку № 3 щодо розміру лізингових платежів, є грошовим зобов'язанням, у разі невиконання якого застосовується положення ч.2 ст.625 ЦК України. З огляду на це колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо стягнення сплаченої суми та трьох відсотка річних є безпідставними. Суд першої інстанції всебічно і повно дослідив обставини справи, надав належну оцінку доказам, які надані суду сторонами, і по\-становив законне і обґрунтоване рішення про задоволення позову в зазначеній частині. Підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції в цій частині немає. Що ж стосується рішення суду першої інстанції про стягнення моральної шкоди, то в цій частині рішення суду підлягає скасуванню у зв'язку з порушенням норм матерілаьного права з ухваленням нового рішщення про відмову у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди, оскільки умовами договору такі наслідки не встановлені, а законодавство про захист прав споживачів не передбачає відшкодування моральної шкоди у разі неукладення договору, у зв'язку з чим відсутні підстави для врахування моральної шкоди, передбаченої ст.23 ЦК України. У зв'язку з викладеним і

Outcome: dismissed