Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-09 00:00:00

У липні 2018 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] міської ради, третя особа Третя [PERSON] державна нотаріальна контора про визнання права власності на 1/4 частину квартири, в якій просила: - визнати за нею [PERSON] право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS], в житловому будинку літ. А-5, загальною площею 43,4 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м., яка складається із: 1- коридору, 2- санвузла, 3- кухня, 4,5 житлової, 6- кладової, в порядку спадкування за законом за правом представлення після смерті бабусі [PERSON], яка померла 01 вересня 2007 року; - стягнути з відповідача на користь [PERSON] судові витрати в сумі 7038 грн. 80 коп. В обґрунтування позовної заяви, позивач вказала на те, що 22 червня 1961 року народилась мати позивача - [PERSON]. Бабусею позивача є [PERSON]. Бабуся [PERSON] мала двох дітей - [PERSON], [PERSON]. Мати позивача - [PERSON] померла 09 листопада 1998 року. Бабуся позивача померла 01 вересня 2007 року. За життя [PERSON] та відповідачу - [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.03.2007 року належала квартира [ADDRESS], в рівних частках, по 1/2 частині. Крім позивача, спадкоємцем після смерті бабусі є відповідач [PERSON], але він утримує у себе правовстановлюючі документи на квартиру, чим порушує законні права та законні інтереси позивача, та не дає можливості оформити спадкові права. Державним нотаріусом Третьої [PERSON] державної нотаріальної контори позивачу була видана постанова від 12.12.2017 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Таким чином, позивач є фактично власницею 1/4 частини вказаної квартири, але відповідач перешкоджає позивачу в оформленні спадкових прав, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва, у звязку з чим позивач змушена звернутися до суду. В судовому засіданні представник позивача підтримала уточнену позовну заяву в повному обсязі, просила її задовольнити, посилаючись на підстави, які зазначені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] міської ради не зявився в судове засідання без поважних причин; належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не подав відзив; представник позивача не заперечувала проти такого вирішення справи та ухвалення заочного рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, та у звязку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідач [PERSON] не зявився в судове засідання без поважних причин; належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не подав відзив; представник позивача не заперечувала проти такого вирішення справи та ухвалення заочного рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, та у звязку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, через канцелярію суду подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Вислухавши представника позивача, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у звязку з наступним. В судовому засіданні встановлено, що 01 вересня 2007 року померла [PERSON] у віці 68 років, про що зроблено актовий запис № 6873, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (повторне) серії І-КИ № 640888 від 08 вересня 2015 року (арк.с.7). Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження до статей 126,133, 135 СК України, [PERSON] є матірю [PERSON], [INFO] (арк.с.4). З копії свідоцтва про народження серії VI УР № 144444 вбачається, що [PERSON] є сином [PERSON] (арк.с.107). 09 листопада 1998 року [PERSON] померла у віці 37 років, про що\~зроблено актовий\~запис №\~511, що підтверджується свідоцтвом про смерть (повторне) серії І-КИ № 640889 від 08 вересня 2015 року (арк.с.6) Згідно свідоцтва про народження (повторно) серія І-КИ № 551698, [PERSON], 17 липня 1991 року є дочкою [PERSON] (арк.с.5). Відповідно до Рішення Виконавчого комітету Красногвардійської районної ради [PERSON] призначена опікуном неповнолітніх онуків: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Житло за адресою: [ADDRESS] було закріплено за неповнолітньою дитиною [PERSON], [INFO] (арк.с.108). З Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] 1/2 частка власності, [PERSON] 1/2 частка власності, на підставі свідоцтва про право власності б/н 23.03.2007 року, виданого КЖЕП «Південне» (арк.с.110). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23 березня 2007 року, виданого КЖЕП «Південне», квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], [PERSON] (арк.с.111). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, квартира [ADDRESS] у частці 3/4 належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, ВМЕ № 890520 реєстр 4-1850, 24.06.2009, видане Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою; свідоцтва про право власності, б/н, 23.03.2007, видане КЖЕП Південне. [PERSON] у частці 1/4 (арк.с.8). Відповідно до\~свідоцтва про\~право на\~спадщину за\~законом від\~24.06.2009\~року,\~державним нотаріусом\~Третьої Дніпропетровської\~державної нотаріальної\~контори [PERSON]\~посвідчено,\~що спадкоємцем\~1/2\~частки спадкового\~майна [PERSON],\~яка померла\~01\~вересня 2007\~року є\~син [PERSON].\~Спадкове майно,\~на яке\~у вказаній\~частці видано\~свідоцтво складається\~з 1/2\~частини квартири\~№ 4,\~що знаходиться\~в м.\~Дніпропетровську по\~вул.\~Суворова,\~буд.\~11,\~що належала\~спадкодавцю на\~підставі свідоцтва\~про право\~власності на\~житло,\~виданого КЖЕП\~«Південне» \~23\~березня 2007\~року,\~розпорядження №\~243-07,\~зареєстрованого в\~Дніпропетровському інвентарбюро\~05.09.2007\~року,\~реєстраційний №\~20166423. На 1/2 частку вищезазначеного спадкового майна свідоцтво про право на спадщину не видано (арк.с.114). Державним нотаріусом Третьої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON] до нотаріальної контори [PERSON] викликався - 09.09.2015 року, 14.07.2015 року для оформлення спадщини іншого спадкоємця (арк.с.12,13). Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12 грудня 2017 року, виданої державним нотаріусом Третьої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON] відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частину квартири № 4, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Суворова. Буд. 11, після померлої 01 вересня 2007 року [PERSON], у звязку з ненаданням спадкоємцем [PERSON] документа, що посвідчує право власності за спадкодавцем на ј частину квартири № 4, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Суворова, буд. 11, та в матеріалах спадкової справи відсутні відомості щодо укладання між співвласниками зазначеної квартири та третьої особи договору довічного утримання (арк.с.11). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або заповітом. До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 12611265 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Згідно ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. За нормами ст. 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, відповідно до статті 392 ЦК України з вимогами про визнання права власності на спадкове майно спадкоємець може звернутися до особи, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно. Згідно з роз'ясненнями п. 23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»\~свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає\~ст.392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання його права власності, якщо це право не оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Встановлено, що спадкоємцями померлої [PERSON] за законом є її син [PERSON], онука [PERSON] (за правом представлення після смерті своєї матері [PERSON]), які звернулися до Третьої [PERSON]\~державної нотаріальної\~контори із заявами про прийняття спадщини. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, враховуючи, що судом встановлено, що [PERSON] є спадкоємицею [PERSON] за правом представлення після своєї померлої матері [PERSON], позовна вимога про визнання права власності в порядку спадкування за законом за правом представлення ґрунтується на чинному законодавстві, знайшла своє підтвердження в судовому засідання, а тому підлягає задоволенню. Що стосується вимоги позивача про відшкодування судових витрат, понесених позивачем у зв'язку з розглядом справи, вона не підлягає задоволенню у звязку з наступним. Відповідно до частин першої - шостої\~статті 137 ЦПК України\~витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Для визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу стороною повинен бути наданий розрахунок із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру, а також дані щодо фактично понесених і документально підтверджених витрат на правову допомогу. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Тобто, законодавець пов'язує можливість відшкодування витрат на професійну правничу допомогу із здійсненням даних витрат стороною у справі. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. З матеріалів справи вбачається, що на обґрунтування відшкодування витрат на правову допомогу позивачем надано квитанцію №26112018 від 26.11.2018 року, відповідно до якої адвокатом [PERSON] отримано від [PERSON] за правову допомогу у витребуванні доказів, представництві її інтересів в судових органах (у тому числі участь в судових засіданнях), складанні позовної заяви та інших документів 5000 грн. (арк.с.74), Акт прийому передачі правничої допомоги від 26.11.2018 року, відповідно до якого адвокат [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла надання правової допомоги адвокатом [PERSON], та оплачено їх в повному розмірі 5000 грн. (арк.с.75, 162, 163). Однак, всупереч\~ст.137 ЦПК України\~матеріали справи не містять договору про надання правової допомоги, який став підставою для її надання, а надана на підтвердження понесених судових витрат квитанція суду № 26112018 від 26.11.2018 року є такою, яка не має обовязкових реквізитів, та оформлена з порушенням вимог, встановлених Законом. Таким чином, без наявності договору про надання правової допомоги, зазначення у квитанції ідентифікуючих ознак цивільної справи, за надання послуг у якій адвокат отримав вказані кошти, відсутні підстави вважати, що [PERSON] заплатила кошти за наведеною квитанцією адвокату [PERSON] саме за надання правової допомоги у даній цивільній справі. За таких обставин, суд вважає, що позивачем належним чином не доведено розмір фактично понесених витрат на правничу допомогу адвоката, наявність акту виконаних робіт не є достатньою підставою для стягнення зазначених витрат, оскільки свідчить лише про прийняття позивачем наданих послуг, не свідчить про їх фактичну оплату та не дає підстав вважати, що такі послуги були надані. Враховуючи, що відповідно до матеріалів цивільної справи, понесення позивачем витрат на правничу професійну допомогу в розмірі 5000 грн. підтверджені останньою лише квитанцію № 26112018 від 26.11.2018 року, відповідно до якої адвокатом [PERSON] отримано від [PERSON] за правову допомогу у витребуванні доказів, представництві її інтересів в судових органах (у тому числі участь в судових засіданнях), складанні позовної заяви та інших документів 5000 грн. (арк.с.74), Актом прийому передачі правничої допомоги від 26.11.2018 року, відповідно до якого адвокат [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла надання правової допомоги адвокатом [PERSON], та оплачено їх в повному розмірі 5000 грн., позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. \~\~\~ Крім того, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення витрат, понесених [PERSON] відповідно до квитанції від 04.05.2018 року за замовленням №15/04808 у сумі 390,00 грн. задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не доведено, що дані витрати, повязані саме з розглядом даної цивільної справи. \~\~\~ Відповідно до вимог\~ст.141 ЦПК України,\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 472,00 грн., з кожного. Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial