Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-25 00:00:00

У липні 2019 року позивач звернулася до Пирятинського районного суду Полтавської області з даним позовом, в обґрунтування якого вказала, що на підставі кредитного договору №б/н від 09.08.2011 їй був наданий кредит у розмірі 4400,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконувала частково, у зв`язку з чим за нею утворилася заборгованість. Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 05.02.2019 ухвалено рішення № 544/710/17, яким позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» було задоволено частково та стягнуто з позивача на користь банку 7757,28 грн заборгованості, в частині стягнення відсотків за користування кредитом, пені та комісії, штрафів було відмовлено. На даний час рішення суду виконано та виконавче провадження закрите. Нещодавно за власною ініціативою позивач звернулася до банку з вимогою про надання відповідної довідки, у якій би вказувався розмір її заборгованості. Позивачу було відмовлено у видачі такої довідки та разом з тим вказано, що за нею є заборгованість. У зв`язку з викладеним просить суд визнати незаконними дії АТ КБ «Приватбанк» щодо нарахування заборгованості за кредитним договором та скасувати нараховану заборгованість та штрафні санкції. 20.08.2019 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого представник відповідача вказує, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначає, що у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (наявність судового рішення про стягнення заборгованості не припиняє дію кредитного договору і не зупиняє нарахування відсотків за користування коштами). На сьогоднішній день відсутні правові підстави для припинення кредитного договору. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, направив до суду заяву, у якій просить проводити розгляд справи без його участі та відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, такими, що не підлягають задоволенні виходячи з наступного. Стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16\~ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13\~ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12\~ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами відомості про заборгованість є неправомірними, які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81\~ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході судового розгляду встановлено, що 09.08.2011 [PERSON] було підписано анкету-заяву № б/н, згідно якої вона приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанк та отримала кредит у розмірі 4400,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 22-23). При оформленні кредиту позичальник була ознайомлена і погодилася з Умовами і правилами надання банківських послуг, а також встановленими тарифами банку (а.с. 21), що підтверджується її підписом на заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПРИВАТБАНК». За даним кредитним договором позивачу було надано наступні кредитні картки: № [NUMBER] (відкрито 08.08.2011, термін дії 06/15), № 4149437744759058 (відкрито 15.05.2013, термін дії 09/16), № 5168755376262107 (відкрито 11.03.2014, термін дії 12/17) (а.с. 20). Встановлено, що рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області № 544/710/17 від 05.02.2018 позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволені частково та вирішено стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором та у повернення сплаченого судового збору у сумі. 7757,28 грн (а.с. 16-18). Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження № 57044011 від 09.07.2019 провадження з примусового виконання виконавчого листа № 544/710/17, виданого 14.06.2018, закінчено у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення (а.с. 28). Припинення зобов`язання передбачено лише у випадках, встановлених статтями 598, 599 ЦК України, на вимогу однієї із сторін і на підставах, встановлених договором або законом, а також виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст.\~599\~ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Суду надано достатньо доказів на підтвердження виконання боржником рішення суду та відсутність виконавчих проваджень про стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості, на підставі чого суд робить висновок про відсутність вказаної у позові заборгованості. В обґрунтування позовних вимог позивач не надала доказів самої наявності заборгованості за кредитним договором. Вказані твердження позивача про наявність заборгованості не підтверджено і представником відповідача. Матеріали справи, окрім слів позивача, не містять відомостей про нарахування банком заборгованості. Обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог не доведені. Суд не може обґрунтовувати рішення лише зі слів позивача, оскільки вказане нічим не підтверджене, а отже є припущенням. На підставі викладеного, у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. У зв`язку з відмовою в позові, на підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed