Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

У листопаді 2013 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Позивач зазначив, що 27 травня 2013 року він позичив [PERSON] грошову суму в розмірі, що становить 134.600 грн., яку відповідач зобов'язався повернути 01 вересня 2013 року. Договір позики між ними був укладений у письмовій формі, що підтверджується розпискою від 27.05.2013 року, яка підписана відповідачем. За змістом розписки, позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі, що становить 134 600 грн. При цьому відповідач зобов'язався повернути зазначену суму боргу 01 вересня 2013 року. Відповідач обумовлену суму боргу не повернув в строк зазначений в розписці, чим порушив умови договору та ухиляється від повернення позики. Посилаючись на те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, він, позивач, як кредитор, просив стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, що становить з врахуванням 135.879, 62 грн. та пені за несвоєчасне повернення грошових коштів за кожен день прострочення, у сумі 3.211, 96 грн., а всього 139.091,58 грн. та судові витрати 1.390 грн. У письмових запереченнях (а.с. 39) відповідач посилається на те що, оспорена позивачем розписка датована 27 травня 2013 року фактично була написана пізніше у кінці червня на початку липня 2013 року та датована заднім числом на вимогу позивача. Відповідач стверджує, що коштів від позивача не отримував, оскільки розписка складалась як «гарантія» про отримання відповідачем у борг коштів, що було пов'язано із виконанням інших зобов'язань та домовленостей з іншими особами щодо передачі частини пляжу «Назар Сіті», що знаходиться на озері Мартишев у м. Києві. Дана розписка була написана як «гарантія» того, що відповідач знайде покупця на зазначену частку пляжу «Назар СІТІ», тому позивач весь час тиснув на відповідача, щоб він компенсував йому затрачені кошти на діяльність пляжу. Відповідачем було знайдено потенційного покупця [PERSON], однак його умовою було оформлення земельної ділянки в оренду, також пропонував використовувати пляж та з виручки розрахуватись з позивачем за його частку, однак позивач не погоджувався з вказаними пропозиціями. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з посиланням на обґрунтування викладені у позовній заяві, та доповнили поясненнями, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01 квітня 2014 року у позові [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору, припинення зобов'язань за договором та повернення коштів за розпискою, наданою [PERSON] від 25.05.2013 року відмовлено. В судовому засіданні відповідач та його представник заперечили проти вимог позивача з підстав, зазначених у письмових поясненнях та доповнили, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 квітня 2014 року не набрало законної сили, а [PERSON], оскаржуватиме рішення до апеляційного суду. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідка, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] написав розписку позикодавцю [PERSON], датовану 27.05.2013 року, яка ним особисто підписана. (а.с.8) За змістом розписки, [PERSON] надав [PERSON], а останній, як зазначено у розписці отримав 27 травня 2013 року від [PERSON] грошову суму, що становить 134.600,00 грн. [PERSON] зобов'язався до 01 вересня 2013 року повернути борг «готівкою або у валюті України або еквівалентно до доларів США». Відповідач, у зазначений строк гроші не повернув. Позивач згідно письмової розписки від 27 травня 2013 року звернувся до відповідача за поверненням боргової суми, яку відповідач отримав від позивача яка складає 134 600,00 грн. Відповідач ухиляється від повернення боргу, чим порушив взяті на себе зобов'язання. У визначений договором строк відповідач борг не повернув. Згідно із ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст. 1048 Кодексу про форму договору позики на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Зокрема, перевіряючи доводи відповідача щодо долученої ним розписки позивача від 25.05.2013 року, то як з'ясувалось у процесі розгляду справи, ця розписка була предметом розгляду Дарницького районного суду м. Києва у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору, припинення зобов'язань за договором та повернення коштів. Рішення суду, яким у позові відмовлено не вступило у законну силу. Тобто, цей документ є предметом рогляду у самостійному провадженні. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем був укладений письмовий договір, що підтверджується розпискою від 27.05.2013 року, яка написана та підписана відповідачем. За змістом розписки, відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 134 600,00 грн. При цьому відповідач зобов'язався повернути зазначену суму боргу 01 вересня 2013 року. Відповідач обумовлено суму боргу не повернув в строк зазначений в розписці, чим порушив умови договору. Оспорюючи зазначений договір позики, відповідач стверджує, що грошові кошти не були одержані ним від позикодавця у день написання розписки, яка пов'язана з діяльністю по спільному бізнесу згідно із договором, укладеним між [PERSON] та [PERSON] 26.09.2012, а також реєстрацією ТОВ «НАЗ-АРК СІТІ», засновниками якого є [PERSON] та [PERSON]. Зазначив, що розписка є гарантією виплати відповідачем компенсації за кошти витрачені позивачем на діяльність по спільному бізнесу. А також повідомив, що за згодою відповідача позивач надав іншу розписку від 25 травня 2013 року, в якій зазначено що [PERSON] отримав кошти від [PERSON] в сумі 132.000 грн., які [PERSON] витрачав на розвиток спільного бізнесу, із зазначенням, що «Тепер бізнес та всі інвестовані кошти належать [PERSON] на 100%.». Посилаючись, як на підтвердження оспорення договору позики, згідно з яким він не отримав гроші, відповідач стверджував, що позивачем вказана розписка не була надана 27.05.2013 року, була написана пізніше, до того ж розписка була написана як «гарантія» того, що він продасть частину пляжу «НАЗАР СІТІ» що знаходиться на озері Мартишев м. Києва. Допитаний судом свідок [PERSON] пояснив, що був присутній при написанні розписки, проте щодо змісту розписки або передачі грошей він нічого не знає, оскільки лише за уривками слів, що почув може свідчити, що це була розписка. Із змісту розписки, на яку послався відповідач до того ж слідує, що пляж та всі інвестовані кошти належать саме відповідачу «на 100%». Зазначене також підтверджено у його запереченнях щодо спільної діяльності, що він зареєстрований засновником ТОВ «Наз АРК Сіті» з [PERSON]. Суд, допитавши свідка відповідача та оглянувши надані сторонами інші докази, вважає необгрунтованими доводи відповідача щодо оспорення договору позики із зазначених ним підстав. Згідно із ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Отже, викладені обставини не спростовують суть розписки наданої відповідачем позивачу про отримання від останнього в борг коштів у сумі 134.600 грн., які боржник не повернув позивачу у визначену дату. Відповідно до ч.2. ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нараховуючи суму індексу інфляції позивач надав розрахунок за період з 02.09.2013 року по 07.11.2013 року посилаючись на сукупний індекс інфляції за період, визначив суму 538,40 грн., на яку слід збільшити розмір боргової суми до 135.138,40 грн., що із начисленням 3% річних у сумі 741,22 грн. становитиме 135.979,58 грн. Положеннями ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та Цивільного Кодексу України. Стаття ст.610 ЦК України встановила, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Як наслідок ст. 611 ЦК України передбачила, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. За розрахунком позивача з посиланням на Постанову Правління НБУ від 09.08.2013 року «Про регулювання грошово-кредитного ринку» пеня становить суму у розмірі 3211,96 (а.с.4-7). Таким чином, загальна сума боргу відповідача перед позивачем за договором позики станом на 07 листопада 2013 року становить 139 091, 58 (сто тридцять дев'ять тисяч дев'яносто одна) гривня 58 копійок, що складається із: - загальної суми боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних 135 879, 62 грн.; - пені за несвоєчасне повернення грошових коштів за кожен день прострочення, що становить 3.211, 96 грн. За вищенаведених обставин та на підставі ст.ст. 526, 549, 610, 635, 1046-1051 ЦК України,

Outcome: approved