Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-26 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Авдіївський завод металевих конструкцій» про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати у сумі 23431,89 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 99814,02 грн., індексу інфляції у сумі 14129,42 та моральної шкоди у сумі 10000 грн., а також про стягнення витрат за правову допомогу у сумі 4100грн. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 04 серпня 2015 року позов [PERSON] - задоволено частково. Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Авдіївський завод металевих конструкцій» на користь [PERSON] заборгованість із заробітної плати у сумі 22423,55 грн.,середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 54864,66 грн., індексацію заробітної плати у сумі 6523,10 та моральну шкоду у сумі 1000 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. З вказаним рішенням в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, індексації заробітної плати та моральної шкоди не погодилось публічне акціонерне товариство «Авдіївський завод металевих конструкцій» та оскаржило його в апеляційному порядку, так як вважає, що воно винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просило рішення суду у частині оскарження скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом було неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи. Внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, суд виніс рішення, яке не відповідає фактичним обставинам справи. Суд не врахував таку об'єктивну обставину, як відсутність вини відповідача, оскільки підприємство знаходиться в зоні активних бойових дій і перебуває під обставинами непереборної сили/ форс - мажору/, що підтверджується наявними в матеріалах справи сертифікатами №№ 601,602 Торгово-промислової палати України від 23 вересня 2014 року. Крім того, апелянт вказує, що підприємство знаходиться у безпосередній близькості від зони проведення активних бойових дій, декілька разів на територію заводу потрапляли снаряди, а також перед підприємством наявна заборгованість інших підприємств за відвантажену продукцію, у зв'язку з чим підприємство перебуває у скрутному матеріальному становищі. Також вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув 3% річних та індекс інфляції, а також застосував ст.. 625 ЦК України і стягнув моральну шкоду. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 21 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року ухвала апеляційного суду Донецької області від 21 жовтня 2015 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, індексації заробітної плати та моральної шкоди не визнана законною і обґрунтованою й була скасована, а справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити повністю, надав суду довідку про сплату позивачу заборгованості по заробітній платі та індексації. Але від апеляційної скарги у частині індексації заробітної платі в установленому законом порядку не відмовився. Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Просив рішення суду першої інстанції залишити у силі. Позивач [PERSON] в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому апеляційний суд вважає можливим слухати справу за відсутністю позивача. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача,представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Оскільки оскаржується рішення суду першої інстанції лише в частині задоволення позову щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, індексу інфляції, апеляційний суд перевіряє законність рішення в цій частині. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом першої інстанції встановлено і це підтверджено матеріалами справи, що 15.01.2015р позивача було звільнено за власним бажанням з посади інженера-механіка ПАТ «Авдіївський завод металевих конструкцій», що підтверджується записом в трудовій книжці позивача №07 та сторонами не оскаржувалося. На момент звільнення заборгованість ПАТ «Авдіївський завод металевих конструкцій» перед позивачем станом на кінець січня 2015 року становила 25423,55 грн., що підтверджується розрахунковим листом ПАТ «Авдіївський завод металевих конструкцій» за січень 2015 року. 02.02.2015р. позивачеві було сплачено 2000,00 грн., а 06.03.2015р. 1000,00 грн., що підтверджується розрахунковими листами ПАТ «Авдіївський завод металевих конструкцій» за лютий-березень 2015 року. Решта заборгованості відповідачем не сплачена і її розмір, станом на момент розгляду даної справи становить 22423,55 грн. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив із того, що з вини відповідача позивачу своєчасно не було виплачено заробітну плату, а тому позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. З таким висновком суду погодитися не можна з огляду на наступне. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпІІ України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 1 16 КЗпГІ України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, за положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Згідно з ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з _ приводу відшкодування майнової га моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини. До позовної вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, а також відшкодування моральної шкоди, що регулюються главою 82 ЦК України застосуванню підлягають положення цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання якщо воно доведе, що не порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила забов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. Відповідно до ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. Вказаний висновок, висловлений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року в справі № 2159цс 15. Розглядаючи справу, суд першої інстанції не звернув уваги та не дав належної оцінки наданим відповідачем доказам на підтвердження відсутності його вини у затримці виплати заробітної плати, а саме: сертифікати Торгово- промислової палати України від 23 вересня 2014 року №№ 601, 602 відповідно до яких засвідчено настання для ПАТ «Авдіївський завод металевих конструкцій» з 20 червня 2014 року обставин непереборної сили. Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, індексації заробітної плати та моральної шкоди не може бути визнана законним і обґрунтованим, а тому відповідно до ст. 309 ЦПК Країни підлягає скасуванню,у задоволенні позовних вимог у цій частині необхідно відмовити, а апеляційна скарга у цій частині підлягає задоволенню. Підставами для цього у відповідності п.п.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК України є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Зазначені обставини та порушення судом першої інстанції норм процесуального права стали підставою для зміни рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат (ст. 88 ЦПК України). В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Outcome: approved