Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , неодноразово уточнивши який, остаточно прохав суд зобов`язати відповідача [PERSON] та інших осіб не чинити перешкод у здійсненні права власності, володіння та користування 1/2 частиною житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , шляхом вселення до житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] з його родиною. В обгрунтування позову позивач зазначив, що він є власником 1/2 частини житлового будинку по [ADDRESS] . [PERSON] є власником іншої 1/2 частини зазначеного будинку. Відповідач є рідною сестрою позивача, але після смерті батька вона перестала спілкуватись зі своїм рідним братом, посилаючись на те, що цей будинок тільки для неї і нікому вона його не віддасть і нікого до будинку не пустить. На сьогоднішній день у будинку проживає донька відповідачки. Позивач разом зі своєю дружиною відвідали відповідача за адресою житлового будинку, для домовлення з відповідачем про здійснення сумісного проживання, або вирішити це питання іншим шляхом. Позивачу було в грубій та зухвалій формі відмовлено відповідачем у доступі до будинку і в здійсненні проживання або продажу частини житлового будинку. Крім того, відповідач категорично не визнає, що житловий будинок на 1/2 належить позивачу на основі свідоцтва про право на спадщину за законом. Вона відмовляється від цивілізованого діалогу та надання дозволу позивачу переїхати у будинок, не пускає його і змінила замки і відмовляється давати ключі. Відповідач не визнає документи, які підтверджують право позивача на спадщину як майнове право. Позивачем було також надіслано листа відповідачу про мирне регульоване цього питання, але відповідь так і не надійшла. Позивач та його дружина зверталися неодноразово до поліції про те що відповідач не пускає їх додому, але поліція, зробивши перевірку, надала відповідь, що кримінального правопорушення не має та рекомендувала позивачу звернутися до суду для вирішення цього питання. Такими своїми діями відповідач суттєво обмежує та створює перешкоди у здійсненні позивачем свого права власності, користування та розпорядження майном. Відповідач [PERSON] надавала суду письмові відзиви, та пояснення, у яких висловлювала незгоду з позовними вимогами позивача, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, зазначала, що жодним чином не чинила та не чинить перешкод позивачу [PERSON] у здійсненні ним «права власності, володіння та користування» його нерухомим майном, а саме часткою житлового будинку, як це зазначено в позовних вимогах позивача, а тому позовні вимоги є безпідставними та відсутній предмет спору, який може бути вирішений в судовому порядку. Зазначені позивачем в позовній заяві обставини не відповідають дійсності. Окрім того, права володіння, користування та розпорядження щодо нерухомості за адресою: [ADDRESS] , набуті позивачем [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину - є законними саме щодо позивача [PERSON] , але жодним чином не стосуються громадянки [PERSON] , яка не є власницею цього майна, ніколи не була зареєстрована в цьому домоволодінні та ніколи в ньому не проживала. В зазначеному будинку, власницею якого (1/2 частки) є відповідачка [PERSON] зареєстровані дві її доньки: [PERSON] (періодично проживає) та [PERSON] (постійно проживає), а також внучка відповідачки неповнолітня [PERSON] , [INFO] , та внучка відповідачки [PERSON] , [INFO] , яка являється інвалідом 1 групи від народження (самостійно не пересувається). Також в зазначеному домоволодінні постійно та на законних підставах проживає чоловік доньки відповідачки [PERSON] . Окрім того, [PERSON] звертала увагу суду на те, що позивачем не було надано суду жодних доказів порушення саме його права, як власника домоволодіння на володіння, користування та розпорядження цим нерухомим майном. Крім того, позовні вимоги не відповідають способам захисту цивільного права, визначених ст. 16 ЦК України, оскількинеможливо, навіть в судовому порядку, зобов`язати конкретну особу та невизначене коли «інших осіб», як зазначено в позові, не «чинити перешкод», тобто на майбутнє, та ще й шляхом «вселення» конкретної особи з його невизначеною на це майбутнє «родиною». Позивачем [PERSON] було надано суду відповідь на відзив, у якому він спростував доводи викладені відповідачем у відзиві та наполягав на задоволенні позову, з підстав, наведених у ньому. В судове засідання з`явився представник позивача [PERSON] , підтримала уточнений позов та наполягала на його задоволенні з наведених у ньому підстав. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним. Статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що домоволодіння [ADDRESS] складається з: А-1 - житлового будинку, шлакоблок, обкладений цеглою, загальною площею 84,8 кв.м., житловою площею 61,6 кв.м.; та такі господарчі будівлі та споруди: Б гараж, В погріб з шийкою, Д,Є сараї, Е- котельня, №1-7 споруди, І мостіння (а.с.9-12). 15 серпня 2018 року державним нотаріусом Третьої дніпровської нотаріальної контори Крупською Л.В., [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємцям за законом, було видано свідоцтво про право спадщину за законом серії [NUMBER] від 15.08.2019 року на 1/2 частку за кожним, після померлого [PERSON] .. Спадщина, на яку в указаній частках видано це свідоцтво складається з: житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8, 31). Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 133918122 від 10.08.2018 року та № 134453442 від 15.08.2018 року, домоволодіння [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить: 1/2 частина [PERSON] та 1/2 частина [PERSON] .. Право власності зареєстровано на підставі вищевказаного свідоцтва про право на спадщину (а.с. 32,46). Отже, судом встановлено та сторонами не оспорюється, що право власності на домоволодіння [ADDRESS] в рівних частках за позивачем та відповідачем. Згідно Акту про фактичне проживання від 26.12.2020 року, складеного головою квартального комітету № 49 [PERSON] , членом квартального комітету № 49 [PERSON] та сусідки [PERSON] , в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та фактично проживають: [PERSON] (донька відповідача), [PERSON] , [INFO] , інвалід І групи, самостійно не пересувається, [PERSON] , [INFO] (онуки відповідача), разом з зазначеними особами також проживає [PERSON] (зять відповідача). Також за вказаною адресою зареєстрована сестра відповідача [PERSON] , яка фактично проживає за іншою адресою. (а.с. 34). Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. У відповідності до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] посилався на те, що відповідач [PERSON] разом з її родиною не пускає його у домоволодіння [ADDRESS] , тобто перешкоджає йому користуватись належною йому на праві власності 1/2 частиною вказаного домоволодіння, у зв`язку з чим він не може там проживати. Допитана під час розгляду справи в якості свідка [PERSON] пояснила, що між її чоловіком - позивачем та відповідачем існують неприязні відносини, в березні 2019 року відповідач відмовилася допустити [PERSON] до будинку, аналогічні дії відповідач вчинила під час спроби її чоловіка [PERSON] потрапити до будинку у січні 2020 року. До зазначених свідчень суд ставить критично, оскільки [PERSON] є дружиною позивача, а тому є зацікавленої особою при вирішенні цього спору сторін. В свою чергу, з пояснень сторін судом встановлено, що між [PERSON] та відповідачем дійсно наявний конфлікт, вирішити який в позасудовому порядку не виявилось можливим. Про наявність між сторонами конфлікту та на підтвердження факту чинення [PERSON] перешкод у користуванні частиною домоволодіння [ADDRESS] свідчить також те, що 19.01.2020 року [PERSON] звертався до чергової частини Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області з повідомленням, в якому просив вжити заходів до своїх родичів, зокрема [PERSON] та її племінниці [PERSON] , які не пускають його до належної йому частини будинку [ADDRESS] , та перешкоджають йому користуватись майном (матеріали ЖЄО № 1446 від 19.01.2020 року), що підтверджується Висновком ДОП Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області про результати перевірки інформації, що надійшла до чергової частини від 19 січня 2020 року (а.с. 76), а також відповіддю в.о. начальника Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області № 45.6/867 від 06 лютого 2020 року (а.с. 75). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Беручи до уваги зазначені обставини, можна дійти висновку, що відповідач хоча і зазначає у відзиві та письмових поясненнях, що не чинить перешкод та заперечує проти проживання [PERSON] у домоволодінні [ADDRESS] , однак будь яких належних та допустимих доказів на підтвердження даних заперечень не надає. Фактично вона\~не допускає\~позивача проживати\~у даному\~домоволодінні,\~що позбавляє\~ [PERSON] \~можливості користуватись\~належною йому\~частиною майна. Більш того, у [PERSON] відсутні навіть ключі від даного домоволодіння. Аналізуючи досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає доведеним факт вчинення відповідачем перешкод позивачу у користуванні належною йому 1/2 частиною домоволодіння [ADDRESS] та у вселенні в належну йому частину вказаного домоволодіння. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. В свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Враховуючи викладене та беручи до уваги принцип диспозитивності судового процесу, щодо розгляду справи виключно в межах позовних вимог та принцип правової визначеності, заявлені уточнені позовні вимоги [PERSON] в частині зобов`язання «інших осіб» не чинити перешкод у здійсненні права власності шляхом вселення, окрім [PERSON] також і «його родини» - не підлягають задоволенню, оскільки, таким чином, позивач прохає суд вирішити питання про права та обов`язки осіб, коло яких не визначено та до участі у справі не залучено. Отже, з огляду на наведене суд вважає, що відповідачем було порушено право позивача на користування належною йому на праві власності 1/2 частиною домоволодіння, яке підлягає судовому захисту та яке слід відновити, що з урахуванням предмету та підстави позову, приводить суд до висновку, що ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права позивача, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням, а також таким, що буде знаходитися в межах заявлених позивачем вимог, буде часткове задоволення позову, шляхом усунення [PERSON] перешкод у володінні та користуванні 1 [ADDRESS] 2 частиною домоволодіння [ADDRESS] , шляхом вселення його у будинок по [ADDRESS] . Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем [PERSON] , під час звернення до суду було сплачено судовий збір в розмірі 768,40 грн., який підлягає стягненню на його користь з відповідачки [PERSON] . На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial