Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

У липні 2013 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія трест №17» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, зазначивши, що відповідно до наказу № 18-к директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія трест №17» від 03 травня 2012 року позивача було звільнено з посади заступника директора за п.1 ст.40 КЗоТ України. У порушення ст. ст. 47, 116 КЗоТ України відповідач провів повний розрахунок заборгованості по заробітній платі лише 17 квітня 2013 року, тобто через 10 місяців з дня звільнення. Таким чином на підставі ст. 117 КЗоТ України відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку в розмірі 53 940 грн., виходячи з середньої заробітної плати за три останні місяці - 5 394 ( травень - 2200 грн.; червень - 1960 грн.; липень - 12022 грн.) та часу затримки - 10 місяців (липень 2012 - квітень 2013). Позивачем на адресу відповідача була направлена претензія з цього приводу, однак відповідь надана не була. В ході судового засідання позивач уточнив свої позовні вимоги та остаточно просив суд стягнути середній заробіток за час затримку розрахунку в сумі 26 620 грн. та 5000 моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Представник відповідача Скиба В.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на письмові заперечення, які надані до матеріалів справи, зазначивши, що з позивачем остаточний розрахунок проведено у серпні 2012 року, про що свідчать надані відомості, підтверджено показами свідків. Підприємство дійсно затримало остаточний розрахунок на 37 робочих днів, але позивач пропустив строк звернення до суду. Що стосується позовних вимог в частині спричинення моральної шкоди, вважає ці вимоги такими, що не підтверджуються доказами. Вислухавши сторони, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія трест №17» на посаді заступника директора по економіці. Наказом № 9 Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія трест №17» від 03 травня 2012 року у зв'язку зі скороченням посади заступника директора по економіці та праву було прийнято рішення про розірвання з позивачем [PERSON] трудового договору (а.с.29). 03 травня 2012 року позивачу надавалося письмове попередження № 1/05-014 про його звільнення з посади, в якому наявний його підпис про ознайомлення (а.с.30). Наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія трест №17» № 18-к від 03 липня 2012 року позивача було звільнено з посади заступника директора по економіці та праву за п. 1 ст. 40 КЗоТ України (а.с.31). Накази № 9 від 03 травня 2012 року та № 18-к від 03 липня 2012 року позивачем не оскаржувалися. Згідно ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В судовому засіданні встановлено, що 03 липня 2012 року в день звільнення [PERSON] з ТОВ «Будівельна компанія трест №17» остаточний рахунок з ним проведено не було. Дані обставини також визнані сторонами по справі. 27 серпня 2012 року відповідно до платіжних відомостей ТОВ «Будівельна компанія трест №17» №№35,28,22,19,32 позивачу [PERSON] було виплачено заборгованість по заробітній платі та остаточний розрахунок при звільненні в повному обсязі. Дані обставини також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки. Так, свідок [PERSON], який є директором ТОВ «Будівельна компанія трест №17» суду показав, що дійсно відповідно до скорочення штату товариства, позивача було звільнено 03 липня 2012 року. В товаристві існувала заборгованість по заробітній платі перед співробітниками, яка в серпні 2012 року була виплачена. Що стосується графіків погашення заборгованості наданих позивачем, то він може пояснити, що оскільки існувати труднощі з виплатою заробітної плати, то можливо такі графіки складалися, але у серпні 2012 року товариство отримало суму коштів, якими було погашено заборгованість по заробітній платі перед працівниками, в тому числі і перед [PERSON] Свідок [PERSON], яка є бухгалтером ТОВ «Будівельна компанія трест №17», надала аналогічні покази. Крім іншого, суду показала, що в графіках виплати заборгованості, які надав позивач, правильною датою їх складання є 31 липня 2012 року, а не 31 серпня 2012 року. Незважаючи на ці графіки, позивач та інші працівники товариства отримав кошти 27 серпня 2012 року, про що поставив свій підпис у платіжних відомостях про отримання заробітної плати та інших виплат, які йому заборгувало товариство. Підприємство отримало кошти на виплату заробітної плати, що підтверджується виписками з банку по рахункам товариства. Дослідивши надані докази, суд не може погодитися з посиланнями позивача щодо неотримання ним грошових коштів в серпні 2012 року, про що свідчать підписані між ним та підприємством графіки погашення заборгованості, оскільки покази свідків узгоджуються з наданими письмовими доказами - виписками банку щодо руху грошових коштів ТОВ «Будівельна компанія трест №17», платіжними відомостями ТОВ «Будівельна компанія трест №17» №№35,28,22,19,32 від 27 серпня 2012 року, в яких проставлена підпис позивача. Позивачем [PERSON] не доведено не отримання ним грошових коштів по зазначеним відомостям, оскільки факт підписання їх саме в серпні 2012 року він не заперечував. Доказів не отримання грошей по даним платіжним відомостям позивачем суду не надано. Посилання позивача на довідку від 17 квітня 2013 року (а.с.6) як факт остаточного розрахунку, суд не може взяти до уваги, оскільки відповідачем дана довідка не визнана, оскільки дата стоїть лише рукою позивача, всі платіжні документи свідчать про виплату грошей в товаристві 27 серпня 2012 року, факт отримання коштів позивач засвідчив своїм підписом у платіжних відомостях від 27 серпня 2012 року. Свідок [PERSON], який є директором ТОВ «Будівельна компанія трест №17», нічого пояснити з приводу даної довідки не зміг. Суд також звертає увагу, що дана довідка не є належним доказом, оскільки виконана не на бланку товариства, відсутня дата її складання з боку директора товариства. Крім того, позивачем, крім наданих графіків погашення заборгованості і даної довідки (а.с.4,5,6), іншими належними та допустимими доказами не спростовано не отримання грошових коштів, а саме остаточного розрахунку, в серпні 2012 року, хоча відповідно до платіжних відомостей не один позивач 27 січня 2012 року отримував заробітну плату. Разом з тим, відповідачем затримано остаточний розрахунок позивачу на 38 робочих днів - з 03.07.2012 по 27.08.2012. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.20 своєї постанови від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗоТ України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Таким чином, строк для звернення позивача з відповідним позовом сплинув, про що заявив і відповідач по справі. Згідно ст. 234 КЗоТ України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Позивач клопотань щодо поновлення строку у суді не заявляв, пояснивши, що остаточний розрахунок здійснено 17 квітня 2013 року. Таким чином, суд на підставі наданих сторонами доказів, приходить до висновку, що остаточний розрахунок з позивачем відбувся 27 серпня 2012 року, з вимогами щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з 03.07.2012 по 27.08.2012 позивач звернувся поза межами строку звернення до суду встановленого ст.233 КЗоТ України, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. У зв'язку з цим, не підлягають і задоволенню позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди. За таких обставин, позовні вимоги позивача [PERSON] не підлягають задоволенню в повному обсязі. З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до ст.88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» cудові витрати слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed