Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-04 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON].) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON]) про стягнення суми боргу, індексу інфляції та 3 % річних, посилаючись на те, що відповідно до договору позики грошових коштів від 28 березня 2017 року позивач надав у позику відповідачу грошові кошти у розмірі 1 350 000,00 грн., які останній зобов'язувався повернути до 28 квітня 2017 року. Проте, у зазначений строк відповідач не повернув позивачу грошей, тим самим прострочив зобов'язання по договору позики. Станом на день подачі позову до суду гроші відповідач не повернув та від повернення боргу ухиляється. В позовних вимогах просив суд стягнути з [PERSON] на його користь суму заборгованості в розмірі 1 350 000,00 грн., 3 % річних за час прострочення в розмірі 7 323,29 грн., суми індексу інфляції за час прострочення в розмірі 18 360,00 грн., а всього 1 375 683, 29 грн. У судове засідання позивач, не з'явився, від його представника до суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять позов задовольнити (а.с. 35). У судове засідання відповідач не з'явився, повідомлений належним чином, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи у його відсутність та ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (а.с. 32). За таких підстав судом відповідно до положень ст. 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити у даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору позики грошових коштів від 28 березня 2017 року позивач надав у позику відповідачу грошові кошти у розмірі 1 350 000,00 грн., які зобов'язувався повернути до 28 квітня 2017 року (а.с. 9). 30 червня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рисс М.О. винесено виконавчий напис про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 1 350 000,00 грн., строк повернення яких настав 28 квітня 2017 року (а.с. 10). З матеріалів справи вбачається, що у зазначений строк договору відповідач не повернув позивачу грошей, тим самим прострочив зобов'язання по договору позики. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору або вимог актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться Згідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Також, відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та якості. Таким чином між сторонами був укладений договів позики грошових коштів. Відповідно до ст. 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Відповідно до приписів статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). Згідно правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 року у справі N 6-59цс13, інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, і трьох процентів річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Зобов'язання, що виникли у відповідача на підставі зазначених вище судових рішень - є грошовими. Відповідач не виконує зазначені зобов'язання належним чином, внаслідок чого заборгованість істотно не зменшується, а грошові кошти знецінюються внаслідок інфляційних процесів. На підставі наведеного, відповідно до ст. 625 ЦК України та правових позицій Верховного Суду України по справах N 6-59цс13, N 3-65гс11, позивач вимагає стягнення інфляційного нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання і трьох процентів річних, оскільки це є відшкодуванням матеріальних витрат позивача від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та компенсація (плата) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного Кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором. Відповідно до розрахунку 3 % річних та індексу інфляції наданих позивачем, який судом перевірено та взято до уваги, покладається в рішення (а.с. 8). Так, заборгованість 3 % річних становить 7 323,29 грн. Індекс інфляції становить 18 360,00 грн. Відповідачем доказів на спростування цього розрахунку суду не надано. Отже, загальний розмір заборгованості становить 1 375 683, 29 грн. (1 350 000,00 + 7 323,29 + 18 360,00 = 1 375 683,29). За вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що відповідачем не надано до суду письмові заперечення, суд вважає за необхідним покласти в основу рішення наданий позивачем розрахунок заборгованості. Отже, враховуючи вищевикладене, відповідач не виконав свої зобов'язання перед позивачем, суд вважає за необхідним задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача документально підтверджена сплачена сума судового збору у розмірі 8 000,00 грн. (а.с. 1).

Outcome: approved