Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

У листопаді 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів зазначивши, що між ним та [PERSON], матір'ю відповідачів, на Олександрівській універсальній товарній біржі був укладений договір купівлі-продажу №АЦ-110 от 05.06.2002 року належного їй будинку [ADDRESS]. Право власності на даний житловий будинок ним було зареєстровано в БТІ м. Маріуполя. Проте у вищевказаному будинку до його продажу також були зареєстровані діти [PERSON]: [PERSON] та [PERSON]. На теперішній час колишня власниця будинку померла. На підставі вищевикладеного позивач з метою захисту його порушеного права як власника житлового будинку, змушений звернутись до суду з даним позовом та просить суд висилити відповідачів з житлового будинку [ADDRESS] та вселити його у вказаний будинок. Позивач в судове засідання не з'явився, в позивній заяві зазначив проханням про розгляд справи у його відсутність. Відповідачі повідомлялись про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явились, не сповістивши суд про причини неявки. Враховуючи те, що у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України Дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов є необґрунтований, а тому задоволенню не підлягає, при цьому суд виходить з наступного. Так судом встановлено тільки, що МКП «Маріупольським бюро технічної інвентаризації» [PERSON] видане реєстраційне посвідченні, відповідно до якого жилий будинок [ADDRESS] в цілому зареєстрований за останнім на праві приватної власності, на підставі біржового контракту №АЦ-110 от 05.06.2002 року, та право власності зареєстроване за реєстровим №13112 09.09.2002 року. Реєстрація відповідачів: [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS], підтверджена як довідкою Жовтневого районного відділу ДМС України в м. Маріуполі від 29.11.2013 року, так і довідками з Адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Донецькій області від 06.12.2013 року та 09.12.2013 року. За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В той же час, відповідно до вимог ст. 11 ЦК України підставами виникнення прав та обов'язків є договори та інші правочини. Статтею 202 ЦК України передбачене загальне поняття правочину, яким є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.4 Заключних і перехідних положень ЦК України (в редакції 2004 р.) щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільного Кодексу України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, які виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно із ч.1 ст.227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідченим, якщо однією із сторін є громадянин. За умовами ст..328 ЦК України, який діє в даний час, право власності набувається з підстав, не заборонених законом, зокрема за угодами. У відповідності до ч.3 ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно ст.ст.10 60 ЦПК України к цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Таким чином, виходячи з наявних в матеріалах справи доказів не вбачається того, що позивач набув право власності на житловий будинок [ADDRESS], оскільки, ані нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу на даний будинок, ані набравшого законної сили рішення суду про визнання дійсним договору купівлі-продажу №АЦ-110 от 05.06.2002 року суду не надано, а тому [PERSON] не набув права вимоги виселення відповідачів з будинку [ADDRESS] та відповідного його вселення до цього будинку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed