Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

У липні 2016 року Одеська міська рада звернулася до суду з зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що 29 вересня 2003 року померла [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на 14/25 частин домоволодіння, що розташоване по пров. 3-й Травневий,45 в м. Одесі, що належали померлій на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння від 01 листопада 1963 року, виданого виконавчим комітетом Іллічівської ради депутатів трудящих. Позивач зазначав, що інша частина вказаного вище домоволодіння, а саме 11/25 частин, житловою площею 48,5 кв.м. належали на праві власності [PERSON] на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 березня 2006року у справі №2-2778/2006р., зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» в книзі 101-19, а в подальшому її сину [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 грудня 2008 року №2-56, виданого державним нотаріусом Пятої одеської державної нотаріальної контори. Стверджував, що у серпні 2010 року [PERSON] звернулася з позовом до Малиновського районного суду м.Одеси про встановлення факту проживання однією сімєю з [PERSON] та визнання права власності. Заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 25 лютого 2011 року позовну заяву [PERSON] задоволено, визнано за нею право власності в порядку спадкування на 14/25 частин домоволодіння, що розташоване по пров. 3-й Травневий,45 в м. Одесі, що складаються із житлового будинку «Б» площею 29,8 кв.м., літньої кухні «Д» площею 27,1 кв.м., розташованих на земельній ділянці площею 533 кв.м. 03 березня 2014 року право власності [PERSON] на 14/25 частин домоволодіння, що розташоване по пров. 3-й Травневий,45 в м. Одесі було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 03.06.2014 року було задоволено апеляційну скаргу прокурора Малиновського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради, скасовано заочне рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 25 лютого 2011 року та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] Позивач стверджував, що жодна особа з заявою про вступ у спадщину після смерті [PERSON] до державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса не зверталася, а тому територіальна громада в особі Одеської міської ради є універсальним правонаступником відумерлого майна відповідно до положень ст.1277 ЦК України, незалежно від того, чи відчужено (незаконно) це майно або ні. Зазначав, що заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 28 жовтня 2015 року були задоволенні позовні вимоги Одеської міської ради до [PERSON], визнано 14/25 частин житлового будинку №45 по провулку 3-й Травневий, в м. Одесі, загальною площею 62,4 кв.м. у тому числі житловою 48,5 кв.м. відумерлою спадщиною після смерті [PERSON], померлої 29 вересня 2003 року, та витребувано у [PERSON] 14/25 частин житлового будинку №45 по провулку 3-й Травневий, в м. Одесі, загальною площею 62,4 кв.м. у тому числі житловою 48,5 кв.м. у власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. Проте, як стало відомо із Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 січня 2016 року №52000575, право власності на 14/25 частин житлового будинку №45 по провулку 3-й Травневий, в м. Одесі зареєстроване за відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №1630. Посилаючись на те, що відповідач набув право власності на 14/25 частин житлового будинку №45 по провулку 3-й Травневий, в м. Одесі на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з особою, яка не мала право відчужувати зазначене нерухоме майно, та яке вибуло із власності Одеської міської ради без її волі, позивач просив суд витребувати із володіння [PERSON] у власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради 14/25 частин житлового будинку №45 по провулку 3-й Травневий, в м. Одесі, загальною площею 62,4 кв.м. у тому числі житловою 48,5 кв.м. Представник позивача, діюча за довіреністю від 31.10.2016року в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про підтримання позовних вимог та слухання справи за його відсутністю, не заперечував проти розгляду справи в порядку заочного провадження у звязку з не однократною неявкою відповідача у судові засіданні (а.с.118,119). Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений, відповідно до вимог ст. 74 ЦПК України (а.с.117). Згідно ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку з неявкою відповідача та неповідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи представника позивача, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділом четвертим главою 16 книги першою ЦК України, розділом першим главою 29 книги третьої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Встановлено, що 29 вересня 2003 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.25). Після її смерті відкрилася спадщина на 14/25 частин житлового будинку, що розташоване по пров. 3-й Травневий,45 в м. Одесі, що належали померлій на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння від 01 листопада 1963 року, виданого виконавчим комітетом Іллічівської ради депутатів трудящих (а.с.27,28). Спадкоємців ні за законом, ні за заповітом після смерті [PERSON] немає, оскільки ніхто до державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини не звертався. Судом встановлено, що інша частина житлового будинку за вказаною вище адресою, а саме 11/25 частин, житловою площею 48,5 кв.м. належали на праві власності [PERSON] на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 березня 2006року у справі №2-2778/2006р., зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» в книзі 101-19, а в подальшому її сину [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 16 грудня 2008 року №2-56, виданого державним нотаріусом Пятої одеської державної нотаріальної контори (а.с.27,29,30). З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 25 лютого 2011 року був встановлений факт проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] та визнання за останньою право власності в порядку спадкування на 14/25 частин домоволодіння, що розташоване по пров. 3-й Травневий,45 в м. Одесі, що складаються із житлового будинку «Б» площею 29,8 кв.м., літньої кухні «Д» площею 27,1 кв.м., розташованих на земельній ділянці площею 533 кв.м. (а.с.62). 03 березня 2014 року право власності [PERSON] на 14/25 частин домоволодіння, що розташоване по пров. 3-й Травневий,45 в м. Одесі було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 03.06.2014 року було скасовано заочне рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 25 лютого 2011 року та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] (а.с.110-113). Оскільки після смерті [PERSON] жодна особа з заявою про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса не зверталася, тому територіальна громада в особі Одеської міської ради відповідно до положень ст.1277ЦК України є універсальним правонаступником відумерлого майна. Встановлено, що заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 28 жовтня 2015 року було визнано 14/25 частин житлового будинку №45 по провулку 3-й Травневий, в м. Одесі, загальною площею 62,4 кв.м. у тому числі житловою 48,5 кв.м. відумерлою спадщиною після смерті [PERSON], померлої 29 вересня 2003 року, та витребувано у [PERSON] 14/25 частин житлового будинку №45 по провулку 3-й Травневий, в м. Одесі, загальною площею 62,4 кв.м. у тому числі житловою 48,5 кв.м. у власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради (а.с.107-108). Матеріалами справи встановлено, що 09 вересня 2015 року між [PERSON], діючим від імені [PERSON] на підставі довіреності від 03 червня 2014року та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 14/25 частин житлового будинку №45 по провулку 3-й Травневий, в м. Одесі, загальною площею 62,4 кв.м. у тому числі житловою 48,5 кв.м. (а.с. 36-58). Право власності на 14/25 частин житлового будинку №45 по провулку 3-й Травневий, в м. Одесі, загальною площею 62,4 кв.м. у тому числі житловою 48,5 кв.м. зареєстровано за [PERSON], що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 січня 2016 року №52000575 (а.с.14-15, 94). Таким чином, суд прийшов до висновку, що 14/25 частин житлового будинку №45 по провулку 3-й Травневий, в м. Одесі, загальною площею 62,4 кв.м. у тому числі житловою 48,5 кв.м. вибули із володіння ОМР не за її волею, а у звязку з порушенням її прав, як власника майна. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з положеннями\~Цивільного кодексу України\~(далі\~ЦК України), особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як із позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст.\~ст. 215-235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст.\~330,\~338 ЦК України). За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Пунктом 3 ч.1 ст.388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне придбання, згідно зі ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст.ст.215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Оскільки 14/25 частин житлового будинку №45 по провулку 3-й Травневий, в м. Одесі, загальною площею 62,4 кв.м. у тому числі житловою 48,5 кв.м. вибули із володіння позивача не за його волею, а у звязку з порушенням його прав, як власника майна, то ОМР має право витребувати це майно у в добросовісного набувача, тобто відповідача. Відповідно до ч. 5\~ст. 12 ЦК України\~добросовісність набувача\~\~\~презюмується. Якщо судом буде встановлено,\~\~ що набувач знав чи міг знати про наявність\~\~ перешкод до вчинення\~\~ правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про\~\~ недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування в нього майна. Отже, захист\~\~ прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені\~ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. З змісту правової позиції Верховного Суду України у постанові від 17 грудня 2014 року (по справі 6-140цс14) вбачається, що за положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом предявлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. З огляду на викладене, суд вважає, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог Одеської міської ради про витребування майна з чужого володіння у повному обсязі. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає: 1580,00грн., який був сплачений позивачем при зверненні до суду (а.с.1,2). На підставі ст. ст.15, 16, 330, 388, 1277 ЦК України,

Outcome: approved