Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

У липні 2018 року [PERSON], діюча в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини [PERSON], [INFO] звернулася до суду із зазначеним позовом до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладу фізичних осіб Андронова О.Б. (далі - ПАТ АБ «Порто-Франко» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладу фізичних осіб Андронова О.Б.), посилаючись на те, що між останнім та [PERSON] 03 жовтня 2008 року було укладено кредитний договір № 1711/1-08 від 03 жовтня 2008 року, предметом якого є отримання [PERSON] грошових коштів в розмірі 125000,00 грн. під 23% річних, строком до 01 жовтня 2010 року. Позивачка зазначала, що 24 жовтня 2008 року в забезпечення виконання [PERSON] грошових зобов'язань за кредитним договором № 1711/1-08 від 03 жовтня 2008 року між банком та [PERSON], [PERSON] було укладено іпотечний договір від 24 жовтня 2008 року, відповідно до умов якого останні передали в іпотеку банку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS], яка належить їм на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності від 06 листопада 2007 року та договору купівлі-продажу від 03 жовтня 2008 року. Стверджувала, що іпотечний договір від 24 жовтня 2008 року був укладений з порушенням чинного законодавства, а саме в частині порушення прав та законних інтересів малолітньої дитини [PERSON], [INFO], оскільки на час укладення іпотечного договору вона проживала та проживає по теперішній час в спірній квартирі. Посилаючись на те, що укладення і нотаріальне посвідчення іпотечного договору від 24 жовтня 2008 року відбулося без згоди органу опіки та піклування, позивачка просила суд визнати іпотечний договір від 24 жовтня 2008 року недійсними. Представник позивачки, діючий на підставі довіреності від 25 травня 2018 року в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі (а.с. 20). Представник ПАТ АБ «Порто-Франко» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладу фізичних осіб Андронова О.Б. в судове засідання не з'явився, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, причини своєї неявки суду не повідомив. Представник органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, діючий на підставі довіреності від 10 січня 2018 року, в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити (а.с. 44). Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась судом у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про іпотеку», розділом четвертим главою 16 книги першої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що позивачка перебувала з 30 грудня 1977 року в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який 24 листопада 2010 року був розірваний, що підтверджується паспортом громадянки України [PERSON] (а.с. 13). Від шлюбу у них народилася донька [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про її народження (а.с. 12). Зі змісту позовної заяви вбачається, що [INFO] року [PERSON] помер, доказів на підтвердження вказаного факту, а саме свідоцтво про смерть останнього позивачкою суду не надано. Судом встановлено, що ПАТ АБ «Порто-Франко» є правонаступником всіх прав та обов'язків АКБ «Порто-Франко», є юридичною особою, яка керується у своїй діяльності Статутом, має гербову та інші печатки, знаходиться в стані припинення, що підтверджується детальною інформацією про юридичну особу (а.с. 25-27). Встановлено, що 03 жовтня 2008 року між АКБ «Порто-Франко», правонаступником якого був ПАТ АБ «Порто-Франко» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1711/1-08 від 03 жовтня 2008 року, згідно якого останній було надано кредитні кошти у розмірі 125000,00 грн. зі платою 23,00% річних на період з 03 жовтня 2008 року по 01 жовтня 2010 року (а.с. 6). 24 жовтня 2008 року в забезпечення виконання [PERSON] грошових зобов'язань за кредитним договором № 1711/1-08 від 03 жовтня 2008 року між банком та [PERSON], [PERSON] було укладено іпотечний договір від 24 жовтня 2008 року, відповідно до умов якого останні передали в іпотеку банку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS], яка належить їм на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності від 06 листопада 2007 року та договору купівлі-продажу від 03 жовтня 2008 року. Відповідно до іпотечного договору від 24 жовтня 2008 року квартира [ADDRESS], належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності від 06 листопада 2007 року та договору купівлі-продажу від 03 жовтня 2008 року. В п. 2.1.1 іпотечного договору від 24 жовтня 2008 року зазначено, що прав щодо предмету іпотеки немає, в квартирі не зареєстровано малолітніх та неповнолітніх дітей і права їх не порушено. Отже, судом встановлено, що на момент укладення іпотечного договору від 24 жовтня 2008 року малолітня [PERSON], [INFO] в спірній квартирі не була зареєстрована. Доказів, що спростовують вказані обставини суду не надані. Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім'ї та реєстрації від 07 червня 2018 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [INFO] (а.с. 53). Малолітня [PERSON] [INFO] зареєстрована в квартирі [ADDRESS], з 10 грудня 2008 року (а.с. 53). Таким чином, на час укладення іпотечного договору від 24 жовтня 2008 року в квартирі [ADDRESS], малолітня [PERSON], [INFO] зареєстрована не була, а тому її права вказаним договором не були порушені. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна - квартира [ADDRESS] на даний час належить на праві власності на підставі договору відступлення прав вимоги за іпотечними договорами від 07 березня 2017 року (а.с. 54-67). Відповідно до п. 4.1.4. договору іпотеки позивачка разом з [PERSON], зобов'язувалися не відчужувати предмет іпотеки у будь-який засіб та не обтяжувати його зобов'язаннями з боку третіх осіб (зокрема, не передавати його в оренду, найом, не передавати в наступну заставу тощо), не поселяти і не реєструвати інших осіб, не видавати довіреності на користування та/або розпорядження предметом іпотеки, а також не виступати поручителем за третіх осіб без отримання попередньо письмової згоди на це від іпотекодержателя. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, права власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, як зазначено у частині 6 статті 203 ЦК України, у протилежному випадку такий правочин є нікчемним. Разом з тим, як роз'яснено у п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до діючого законодавства підставою недійсності договору іпотеки може бути тільки наявність у дитини права на проживання у спірній квартирі, що є предметом іпотеки, саме на момент укладення оспорюваного договору. Оскільки малолітня [PERSON], [INFO] на момент укладення договору іпотеки в спірній квартирі не проживала та не була зареєстрована, то у неї на момент укладення оспорюваного договору не було ні права власності на спірну квартиру, ні права на проживання у спірній квартирі, що є предметом іпотеки. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що при укладенні спірного договору іпотеки від 24 жовтня 2008 року не були порушені житлові права малолітньої [PERSON], [INFO]. Крім того, відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Згідно ст. 359 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Отже, за змістом ст. 258 СК України позивачка, як рідна мати малолітньої [PERSON], [INFO], яка з нею проживає і яка знаходиться на її утриманні має право звернення до суду за захистом інтересів своєї доньки. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. За таких обставин, суд вважає що між сторонами на підставі зазначених вище правочинів виникли зобов'язальні відносини, отже належним способом захисту, є зобов'язальний визнання цих правочинів недійсними. Саме до цього зводяться роз'яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких необхідно для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тобто, правочин є недійсним, якщо він укладений із порушенням вимог закону. Отже, ст. 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України. За таких обставин, суд доходить до висновку, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання іпотечного договору від 24 жовтня 2008 року недійсним, оскільки судом достовірно встановлено, що вказаний договір укладений сторонами добровільно з додержанням у момент його вчинення сторонами загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України. Посилання позивачки на те, що вказаним договором порушенні права малолітньої дитини не знайшли свого підтвердження в процесі судового розгляду. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Таким чином, позивачка та [PERSON], як співвласники спірної квартири, мали право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Отже, суд вважає, що позивачкою не надано жодних доказів на підтвердження того, що при укладенні іпотечного договору від 24 жовтня 2008 року між банком та [PERSON], [PERSON], були порушені її права та права малолітньої дитини [PERSON], [INFO] . Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За таких обставин суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача. Судовий збір у справі складає 704,80 грн., які сплачені позивачкою при зверненні до суду (а.с. 1).

Outcome: dismissed