Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

У липні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування вимог зазначив, що рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 11.12.2014 року з нього було стягнуто аліменти на утримання дитини та вданий виконавчий лист. 01.02.2016 року постановою державного виконавця Іллічівського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції був накладений арешт на все рухоме та нерухоме майно у зв'язку із виникненням заборгованості. Станом на 05.07.2017 року заборгованість повністю сплачена. Проте на теперішній час державний виконавець арешт з майна не зняв, оскільки арешт може бути знятий після досягнення дитиною повноліття. Просив зняти арешт з усього майна, що належить [PERSON], [INFO], на праві власності, накладений 01 лютого 2016 року постановою державного виконавця Кальміуського відділу державної виконавчої служби м.Маріуполя Головного територіального управління юстиції в Донецькій області ВП № 46211900 в рамках виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходів) щомісячно. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання не з'явилися, надали заяви про можливість розгляду справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача державний виконавець Кальміуського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в судове засідання не з'явилася. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала письмові заперечення, в яких зауважила, що [PERSON], станом на 05.07.2017 року, погасив в повному обсязі заборгованість по аліментам та сплачує їх регулярно. Проте заперечує проти зняття арешту з майна [PERSON], оскільки вважає, що накладений арешт є гарантією сплати їм аліментів на утримання дитини в подальшому. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи в провадженні Кальміуського відділу державної виконавчої служби м.Маріуполя Головного територіального управління юстиції в Донецькій області знаходиться виконавче провадження № 46211900 з примусового виконання виконавчого листа № 263/11575/14-ц, виданого 17.12.2014 року Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи утримання з 04.11.2014 року. 01.02.2016 року, у зв'язку наявністю заборгованості із сплати аліментів в розмірі 1978,69 грн. постановою державного виконавця накладений арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] Відомості про накладення арешту внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Станом на 01.07.2017року [PERSON] погасив в повному обсязі заборгованість по аліментам та має переплату у розмірі 348,67 грн., про що свідчить довідка державного виконавця Кальміуського відділу ДВС м.Маріуполя № В-4/46211900 від 03.07.2017 року та письмові пояснення [PERSON], в якій остання підтвердила про відсутність будь-якої заборговані зі сплати аліментів. На час розгляду справи відсутність заборгованості по сплаті аліментів на утримання дитини підтверджується копіями квитанцій від 23.08.2017 року та 31.08.2017 року. Порядок стягнення аліментів визначений ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження». Зі змісту частини 2 цієї статті вбачається, що стягнення може бути звернено на майно боржника у разі наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці. Зважаючи на те, що на час розгляду справи відпали підстави для звернення стягнення на майно боржника, оскільки заборгованість зі сплати аліментів боржником погашена, аліменти сплачуються щомісячно, також відпали і підстави для арешту майна боржника, який, відповідно до ч.1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», застосовується для забезпечення реального виконання рішення при зверненні стягнення на майно боржника. Порядок зняття арешту визначений ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», зі змісту якої вбачається, що з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, або у разі наявності письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов'язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований(ч.ч.3,4). У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду(ч.5). Позовні вимоги про зняття арешту є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки підстави, визначені законом, для звернення стягнення на майно боржника та накладення арешту на все майно боржника, у тому числі оголошення майна у розшук, на теперішній час відсутні. Чинним законодавством, як зазначалось вище, встановлена можливість звернення стягнення на майно боржника, а відтак і можливість накладення арешту на його майно, лише у разі наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці. В розумінні ч.1,2 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження накладається держаним виконавцем і застосовується для забезпечення реального виконання рішення. При цьому, арешт майна боржника може бути накладений лише у випадку наявності поточної заборгованості по сплаті аліментів, і не може бути направлена на забезпечення виконання зобов'язань, що виникають у майбутньому. Інститут права власності в Україні регулюється приписами статті 41 Конституції України. У відповідності до ч. 1 даної статті, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частина 4 ст. 41 Конституції України встановлює принцип непорушності приватної власності. Як слідує зі ст. 316 ЦК України, право власності являє собою право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння (ст. 391 ЦК України). Постанова державного виконавця Іллічівського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції від 01.02.2016 року про арешт всього майна [PERSON] за умови відсутності заборгованості по аліментам порушує права власності позивача на належне йому майно. При цьому арешт майна та/або оголошення його у розшук є виключно мірою, що спрямоване на забезпечення інтересів громадян, на користь яких винесено рішення суду, зокрема погашення існуючої заборгованості за рахунок арештованого та реалізованого майна боржника. На теперішній час вжити державним виконавцем заходи для виконання рішення суду в майбутньому без наявності реальної заборгованості боржника є надмірним та не відповідають принципу співрозмірності накладеного обтяження на майно, його вартості та борговим зобов'язанням боржника. На підставі викладеного,

Outcome: approved