Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернулась до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, просила стягнути з відповідача на її користь 54 100 грн. 39 коп., з яких 50 000 грн. - безпідставно набуті грошові кошти за розпискою від 16 жовтня 2016 року та 4 100 грн. 39 коп. - три проценти річних від суми безпідставно набутих грошових коштів. Стягнути судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 06 жовтня 2016 року [PERSON] домовилась з [PERSON] про те, що позивач купить житловий будинок, а відповідач продасть її житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . На підтвердження досягнутої домовленості позивачем в присутності свідків було передано відповідачу грошові кошти в сумі 50 000 грн. за вищевказаний будинок. На підтвердження передачі грошей від позивача до відповідача, остання надала позивачу розписку в присутності свідків, в якій зазначено, що відповідач отримала від позивача гроші у розмірі 50 000 грн. [PERSON] 06 жовтня 2016 року в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] власноручно написала та видала позивачу розписку, за умовами якої остання отримала гроші в рахунок придбання позивачем житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , гроші у розмірі 50 000 грн., та зобов`язалась продати його позивачу [PERSON] . Вказано, що розписка написана відповідачем про отримання від позивача 50 000 грн. за будинок не є договором купівлі-продажу, оскільки згідно зі ст.ст. 210 та 640 ЦК України не є вчиненим правочином у разі нездійснення його державної реєстрації. Вказаною розпискою не встановлена дата до якої сторони мають укласти договір купівлі-продажу житлового будинку, а тому позивач вважає, що попередній договір не був укладений сторонами, оскільки термін виконання зобов`язання є суттєвою умовою договору. Відповідач свої зобов`язання не виконала. Належний їй житловий будинок не продала належним чином, тим саме безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 50 000 грн. на вимоги позивача не повернула їй. Укладення договору купівлі-продажу житлового будинку теж унеможливлювалось у зв`язку з тим, що в даному житловому будинку з 23 квітня 1998 року зареєстрований [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою Таборівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області від 29 грудня 2016 року за № 1920. Згідно довідки Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області від 06 червня 2017 року за № 936 слідує, що згідно книги реєстрації рішень про приватизацію земельних ділянок Таборівською сільською радою, Вознесенського району Миколаївської області 30 серпня 1993 року прийнято рішення № 68 про передачу земельних ділянок, в приватну власність згідно якого земельна ділянка площею - 0,50 га за адресою: [ADDRESS] (теперішня адреса [ADDRESS] ) передана у власність [PERSON] , але правовстановлюючі документи на дану земельну ділянку не виготовлялися ним. Зазначено, що з вказано слідує, що відповідач не являється власником земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка є єдиним майновим комплексом, житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . На день досягнення ними усної домовленості про купівлю-продаж будинку, відповідач не мала права на його відчуження в установленому законом порядку, а зобов`язана була попередньо належним чином оформити правовстановлюючі документи на присадибну земельну ділянку та на будинок. На день подання позовної заяви до суду нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами не має. Вважає, оскільки між ними не було укладено у встановленому порядку договору купівлі-продажу будинку та попереднього договору, які б за формою і змістом відповідали вимогам закону, тому передана відповідачу грошова сума в розмірі 50 000 грн. підлягає поверненню позивачу. Після отримання коштів, відповідач почала уникати зустрічей і розмов з позивачем щодо укладання договору купівлі-продажу або повернення грошей, та до теперішнього часу позивач з відповідачем зазначеного договору не уклала. Відповідач на неодноразові усні та телефонні звернення позивача повернути безпідставно отримані нею кошти відмовляється. Позивачем на адресу відповідача була надіслана заява-претензія, а також претензія від 06 жовтня 2017 року щодо повернення безпідставно отриманих коштів у сумі 50 000 грн., які відповідачем виконані не були. Лист повернувся з відміткою «за зазначеною адресою не проживає». Вказано, що позивач подавала до Кіровського районного суду м. Кіровограда позовну заяву до відповідача [PERSON] про стягнення авансу. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 листопада 2018 року у цивільній справі №404/6709/17, суд відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог в зв`язку з недоведеністю, що передані нею відповідачу грошові кошти в сумі 50 000 грн. є аванс в рахунок договору купівлі-продажу нерухомого майна (житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ). При розгляді вищевказаної справи був встановлений факт, що відповідач 06 жовтня 2016 року від позивача отримала обумовлену вартість будинку у розмірі 50 000 грн. в рахунок купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , про що відповідач склала відповідну розписку в присутності свідків, яка була додана до матеріалів вище вказаної цивільної справи та додається до даної позовної заяви, а також відповідач та її представник визнали в судовому засіданні та не заперечували, що відповідач отримала від позивача грошові кошти, що підтверджено рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда, яке набрало законної сили та аудіо-звуко записом судового засідання. Вважає, що з відповідача на її користь підлягають стягненню проценти за користування безпідставно набутими грошовими коштами за період з 06 жовтня 2016 року по 30 червня 2019 року в розмірі 4 100 грн. 39 коп. Ухвалою судді Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 липня 2019 року справу передано на розгляд Кіровському районного суду м. Кіровограда /а.с.36/. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 серпня 2019 року прийнято з Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області до розгляду матеріали справи, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін /а.с.45-46/. В судове засідання від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Також, заявив клопотання про розгляд справи без допиту свідків, які були заявлені позивачем для надання показів. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку згідно зі ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не сповістила, відзиву на позов не подала. При одночасному існуванні умов, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Суд, в межах наданих доказів, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 06 жовтня 2016 року, [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] , паспорт серії [NUMBER] , ідентифікаційний код - [NUMBER] (продавець) отримала за продаж будинку в [ADDRESS] громадянки (покупець) [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] кошти в розмірі 50 000 грн. В розписці вказані свідки: [PERSON] , яка проживає по [ADDRESS] та [PERSON] , який проживає по [ADDRESS] . Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 листопада 2018 року у задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення авансу відмовлено повністю. Підставою відмови у задоволенні позову вказано те, що договір купівлі-продажу будинку, який за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону між сторонами у справ укладений не був, а сторони лише домовились укласти такий договір в майбутньому, передана позивачем відповідачу сума 50 000 грн. могла б бути завдатком при належному нотаріальному оформленні попереднього договору чи нотаріального оформлення отримання завдатку чи авансу і відповідно підлягала б поверненню позивачу за наявності підстав, визначених законодавством. 06 жовтня 2017 року позивачем було направлено відповідачу письмову претензію щодо повернення останньою грошових коштів, які вона отримала від неї 06 жовтня 2017 року, у розмірі 50 000 грн. 31 січня 2019 року позивач звернулась до Вознесенського відділу поліції в Миколаївській області про те, що [PERSON] , шахрайським шляхом продала будинок. Листом від 31 січня 2019 року начальник Вознесенського відділу поліції в Миколаївській області повідомив позивача про те, що перевірка по її зверненню припинена в зв`язку з тим, що дана подія не містить ознак кримінального та адміністративного правопорушення, в зв`язку з чим та у відповідності до Закону України «Про звернення громадян» матеріали перевірки списані висновком. Вказано, що в даній події вбачається цивільно-правові відносини, які вирішуються виключно в судовому порядку, рекомендовано звернутись до суду. В житловому будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] з 23 квітня 1998 року зареєстрований [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою Таборівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області від 29 грудня 2016 року за № 1920. Згідно довідки Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області від 06 червня 2017 року за № 936 вбачається, що згідно книги реєстрації рішень про приватизацію земельних ділянок Таборівською сільською радою, Вознесенського району Миколаївської області 30 серпня 1993 року прийнято рішення №68 про передачу земельних ділянок, в приватну власність, згідно якого земельна ділянка площею - 0,50 га за адресою: [ADDRESS] (теперішня адреса [ADDRESS] ) передана у власність [PERSON] , але правовстановлюючі документи на дану земельну ділянку не виготовлялися ним. Зміст позову полягає у вимозі стягнення грошових коштів, що отримані без достатніх правових підстав. Враховуючи те, що договір купівлі - продажу житлового будинку не був укладений між сторонами у зв`язку із відсутністю його нотаріального посвідчення та державної реєстрації, але в рахунок зобов`язань на його виконання позивачем були сплачені кошти, тому відповідач зобов`язана повернути отримані нею без достатньої правової підстави грошові кошти позивачу, оскільки остання вважала, що договір купівлі-продажу житлового будинку в майбутньому буде укладено, тому передані нею кошти є безпідставно отриманими відповідачем. Згідно статті 177 ЦК України - об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Відповідно до ст.1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 30.08.2018 року по справі № 334/2517/16-ц, згідно якої набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але в подальшому відпала. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Суд касаційної інстанції, зокрема зазначив, що у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Вказана правова позиція, у силу ст. 417 ЦПК України є обов`язковою для усіх судів України та може бути застосована при розгляді цивільної справи про повернення безпідставно отриманих грошових коштів. Відповідно до статті 1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними. Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. У разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до ст. 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3% річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 цього кодексу. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.5 ст.81 ЦПК України). Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 р. № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Статтею 1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів право домагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 9 Постанови № 5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що передані позивачем відповідачу грошові кошти в розмірі 50 000 гривень, та які отримані відповідачем на підставі неукладеного правочину є безпідставними та підлягають поверненню із врахуванням процентів за користування ними. Крім цього з відповідача, на підставі ст. 141 ЦПК України, на користь позивача слід стягнути суму судових витрат в розмірі 768 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved