Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] (далі - [PERSON]) звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ «КБ «Приватбанк») про визнання недійсним договору № 44/08-1 від 06 червня 2008 року, що укладений між цим банком та [PERSON] В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що відповідно до укладеного з відповідачем договору № 44/08-1 від 06 червня 2008 року фізична особа-підприємець [PERSON] отримав кредит у розмірі 9000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення до 05 червня 2009 року. У 2014 році банк звернувся із позовом про стягнення заборгованості за цим кредитним договором. Із цієї позовної заяви вона дізналася, що нібито є поручителем за кредитним договором відповідно до договору поруки також за № 44/08-1 від 06 червня 2008 року. У позовній заяві вона вказувала, що цей договір вона не укладала і він підписаний від її імені не нею, а також вона не мала наміру поручатися за виконання указаного зобов'язання. На підставі викладеного [PERSON] просила суд витребувати у відповідача оригінал договору поруки, призначити судову почеркознавчу експертизу, визнати недійсним спірний договір поруки та судові витрати у справі стягнути на її користь . Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями указану справу для розгляду автоматизованою системою розподілено судді Черновському Г.В., але у зв'язку із звільненням указаного судді з посади судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська розпорядженням керівника апарату призначено повторний автоматизований розподіл справи, яка згідно із протоколом від 03 жовтня 2016 року передана для розгляду судді Ходаківському М.П., яким ухвалою від 04 жовтня 2016 року прийнято її до свого провадження. Представник позивача підтримала позов та просила його задовольнити з підстав у ньому наведених, справу розглянути за відсутності позивача. Представник відповідача Гринь К.А. просив у задоволенні позову відмовити, оскільки позовні вимоги є необґрунтованими і недоведеними. Третя особа та її представник в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що згідно із примірником договору від 06 червня 2008 року № 44/08-ДП між [PERSON] та ЗАТ «КБ «Приватбанк» укладено договір поруки, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання [PERSON] своїх обов'язків за кредитною угодою № 44/08 від 06 червня 2008 року. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися порукою. Згідно із ч. 1 с. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частинами 1, 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із приписами ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. В тому ж випадку, коли сторона не приймала участі в укладенні угоди, що підтверджується відсутністю її підпису під договором, вона має право вимагати визнання угоди недійсною на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України як такої що не відповідає її внутрішній волі. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України та відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Стаття 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Як встановлено в ході розгляду справи позивач не досяг ніякої згоди із банком щодо умов договору поруки, ніяких пропозицій укласти договір від відповідача не отримував та не підписувала спірного договору поруки. Крім цього в процесі розгляду справи ухвалою від 24 березня 2016 року судом було призначено проведення почеркознавчої експертизи, на вирішення якої було поставлено питання: чи виконаний підпис на договорі поруки № 44/08-ДП від 06 червня 2008 року, укладеному між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] в графі «Поручитель» тією особою від імені якої він зазначений, тобто [PERSON], або іншою особою? Відповідно до висновку № 1870-16 судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 201/16801/15-ц від 04 серпня 2016 року підпис від імені [PERSON], що розташований в графі «____ [PERSON]» досліджуваного договору поруки № 44/08-ДП від 06 червня 2008 року виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням її справжньому підпису (а.с. 51-55). Статтею 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд вважає, що оспорюванний правочин - договір поруки, був укладений з порушенням вимог цивільного законодавства України, не може створювати правових наслідків для поручителя, тому підлягає визнанню недійсним, оскільки згідно із висновком експерта, що наданий у ході вирішення цього спору, встановлено, що позивач не підписувала цього договору і [PERSON] наполягає на визнанні такого договору недійсним. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved