Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

У липні 2015 року позивач звернувся до суду із зазначеними вимогами мотивуючи їх тим, що 04 грудня 2008 року відповідач [PERSON] продав йому земельну ділянку площею 0,24 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка знаходиться в с. Олексіївщина Козелецького району Чернігівської області. Підтвердженням продажу відповідачем згаданої земельної ділянки є розписка. З цього часу позивач користується цією земельною ділянкою. Згідно виконавчих листів № 1104/2009 від 25.12.2009; № 2-144/2010 від 06.04.2010 та № 2/2508/49/2011 від 15.11.2011 державним виконавцем відділу ДВС Козелецького районного управління юстиції Чернігівської області було винесені постанови про накладення арешту на вказану земельну ділянку та оголошено заборону її відчуження у Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень про примусове виконання рішень. Посилаючись на те, що внаслідок вищевикладених обставин позивач позбавлений можливості розпоряджатися вказаним майном. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідачі у судове засідання не зявилися, про час та місце проведення судового засідання повідомлялися судом належним чином. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення предявлених вимог. Судом встановлено, що згідно із витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки К-598/0-718/6-15 від 27.03.2015 власником земельної ділянки є [PERSON] (а.с.11). Частина 4 статті 203 ЦК України, зазначає що, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно до ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач посилається на те, що підтвердженням угоди між ним та позивачем [PERSON] є підписана розписка про продаж вказаної земельної ділянки у присутності свідків, а відтак вважає що правочин був укладен у належній спосіб, про те суд вважає що вказана розписка не свідчить про відчуження земельної ділянки в порядку встановленому законом. Допитаний як свідок [PERSON] повідомив суду що він був присутній під час підписання розписки між [PERSON] та [PERSON] і передачею коштів у сумі 6000 доларів США, останньому, за продаж земельної ділянки в с. Олексіївщині Козелецького району Чернігівської області. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Оскільки між сторонами правочин у формі встановленою ст.657 ЦК України не укладався а розписку суд розцінює як нікчемний правочин тому законних підстав за позивачем права власності не має. А від так немає підстав зняття арешту із спірного майна яке накладено Відділом державної виконавчої служби Козелецького районного управління юстиції у звязку з наявністю у [PERSON] невиконаних зобовязань перед ПАТ «Просто-Страхування», ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] (а.с.12). Відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У звязку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати не підлягають стягненню. З огляду на зазначене вище, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed