Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

У липні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 12 листопада 2012 року помер його батько [PERSON] на території Російської Федерації, підтвердженням чого є свідоцтво про смерть від 11.01.2013 року, актовий запис № 15707. У Першій Харківській держнотконторі зареєстровано спадкову справу за № 54061509. У встановлений законом строк позивач звернувся до нотконтори з заявою про прийняття спадщини після померлого батька, після чого йому було повідомлено, що його батьком було складено заповіт, який посвідчено виконавчим комітетом [PERSON] селищної ради. Згідно відповіді селищної ради № 47/02-11 від 14.01.2013 р., в якій зазначено, що [PERSON], на момент складання заповіту, посвідченого виконавчим комітетом [PERSON] селищної ради 04.11.1995 року за реєстровим № 107, був зареєстрований за адресою: [INFO] г, кв. 64. Заповіт складено на все майно. Померлий батько - [PERSON] був далекобійником, та майже весь час перебував у постійних відрядженнях. У 2004 році він одружився з [PERSON], а заповіт на її ім'я складений у 1995 році, коли [PERSON] тільки фактично почав жити з відповідачкою по справі. Про існування вказаного заповіту батько жодного разу позивачу не розповідав. Тому позивач ставить під сумнів взагалі чинність даного заповіту, оскільки за обставинами, якими було складено заповіт: заповіт було складено та зареєстровано невідомо з яких причин виконавчим комітетом [PERSON] селищної ради ще у 1995 році; [PERSON] був нормальною здоровою людиною, фізичних вад чи тяжких хвороб в нього не було; [PERSON] був далекобійником та постійно перебував у відрядженнях, коли приїжджав додому ми з ним постійно бачилися та спілкувалися, розповідали один одному про події свого життя, але про складення заповіту батько йому нічого не казав; заповіт було складено [PERSON] не перебуваючи у шлюбі з [PERSON], а на той час, коли вони тільки почали жити разом, тобто фактично заповіт на все своє майно було складено на невідому особу, яка навіть на той час не була родичем заповідача; [PERSON] не будучи тяжко хворим та перебуваючи у здоровому глузді склав заповіт на все своє майно у віці 43 роки. Позивач вважає, що у 1995 році його батько - [PERSON] не підписував заповіт від 04.11.1995 р., у віці 43 роки на особу, відповідачку по справі [PERSON], з якою лише тільки почав жити разом з 1995 р. Він переконаний, що батько не міг його позбавити спадщини як спадкоємця першої черги та заповісти свою спадщину на невідому на той час особу, з якою батько тільки почав жити разом. Крім того, житловий будинок по пров. Балаклійському, 21 у м. Харкові було подаровано батькові на підставі договору дарування від 29.07.2006 р., рєстр. № 2876, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] Із врахуванням викладеного, позивач просив визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] та посвідчений виконавчим комітетом [PERSON] селищної ради 04.11.1995 року за реєстровим № 107. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] підтримали позов повністю, просили задовольнити. Також позивач зазначив, що його батько жив у сел. Васищеве. З його матірю розлучився ще у 1972 році. До 18 років він з батьком не спілкувався, так як мама забороняла йому. Проте, батько був на його проводах. Коли у 1994 році повернувся з армії, став з батьком спілкуватися але у дім до нього не ходив, оскільки у нього не склалися відносини з його новою дружиною відповідачем. З батьком іноді зустрічалися, спілкувалися і він ніколи йому не говорив про заповіт. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позову, подала письмові заперечення, зазначила, що позов необґрунтований. Вважає, що заповіт відповідає усім вимогам цивільного законодавства. Також пояснила, що однією сімєю з [PERSON] стала проживати ще з 1994 року, шлюб зареєстрували у 2004 році. Вона завжди допомагала своєму чоловікові у всіх труднощах і у 1994 році, коли трапилося ДТП за його участі і пізніше. Допомагала відшкодувати спричинену ним матеріальну шкоду. Заповіт це волевиявлення її чоловіка. Складено у письмовій формі з зазначенням місця та часу його складення. Особисто підписаний її чоловіком та завірено посадовою особою [PERSON] селищної ради народних депутатів та зареєстровано в спадковому реєстрі. Син позивач у справі, з батьком майже не спілкувався, життям свого батька не цікавився. [PERSON] працював водієм. На момент складення заповіту [PERSON] проживав у своїй однокімнатній квартирі по вул. Кірова у сел. Васищеве Харківської області. Коли його матір втратила зір, вони разом переїхали до неї у м. Харків. Саме вона допомагала доглядати батьків чоловіка. І коли [PERSON] помер у Санкт-Петербурзі, саме вона витратила великі кошти для перевезення тіла померлого чоловіка до міста Харкова, організувала поховання. Позивач не надав ніякої допомоги в цьому. Не приймав участі у витратах на похороні батька. Представник відповідача [PERSON] селищної ради - [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Крім того, [PERSON] селищний голова [PERSON] надав суду листа, в якому зазначив, що заповіт [PERSON] є законним та підстав для його скасування не має, просив в позові відмовити, розглянути справу у відсутності представника селищної ради. Сього числа, представник відповідача [PERSON] селищної ради у судове засідання не зявився, будучи повідомлений про час слухання справи. Представник третьої особи Першої Харківської державної нотаріальної контори до суду не зявився, будучи повідомленим про час слухання справи, надав суду заяву, в якій просить розглянути справу у його відсутності. Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлено, 04 листопада 1995 року [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно на випадок своєї смерті заповідав [PERSON] Зазначений заповіт був складений у сел. Васищеве Харківського району, Харківської області і посвідчений секретарем виконавчого комітету [PERSON] селищної ради народних депутатів Харківського району, Харківської області, якою посвідчено підпис [PERSON] і зареєстрований в реєстрі 04.11.1995 року за № 107 (43-47, 143 (оригінал). 12 листопада 2012 року [PERSON] помер, що підтверджується даними свідоцтва про смерть [PERSON], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову 11 січня 2013 року. (а.с.10). Відомості про даний заповіт внесені до Спадкового реєстру і на момент відкриття спадщини заповіт був чинним (а.с. 65-66). На момент смерті [PERSON] був зареєстрований у [INFO] і перебував у шлюбі з відповідачем, який був зареєстрований 11.03.2004 року і після укладання якого відповідач змінила своє прізвище з [PERSON] на [PERSON]. Також сторонами у справі не заперечувалося, що фактично однією сімєю [PERSON] та [PERSON] стали проживати з 1994 року. Оскільки правочин, який є предметом спору, був укладений під час дії Цивільного Кодексу 1963 року, то згідно з п. 4 Заключних та перехідних положень ЦК України 2003 року, до виниклих цивільних правовідносин суд застосовує норми ЦК України 1963 року. Відповідно до ст. 48 ЦК України (1963) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Відповідно до ст. 534 ЦК України (1963) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно ст. 541 ЦК України - заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про нотаріат» (N 3425-XII) у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють нотаріальні дії щодо посвідчення заповітів (крім секретних). Як встановлено судом, при оформленні даного заповіту були дотримані вимоги до форми заповіту, а саме, заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання і посвідчений уповноваженою на це особою та підписаний заповідачем [PERSON] Посилання позивача на те, що заповіт підписано не батьком позивача [PERSON], як на підстави для визнання заповіту недійсним, у судовому засіданні не доведно. За клопотанням представника позивача та судом у даній справі призначалася почеркознавча експертиза на предмет встановлення справжності підпису на заповіті від 04 листопада 1995 року. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд сприяв відповідачу у отриманні зразків підпису померлого, шляхом постановлення ухвал про забезпечення доказів, крім того, такі докази надавалися, як стороною позивача, так і відповідача. Проте, відповідно до наданого судовим експертом повідомлення № 7275 про неможливість надання висновку матеріали цивільної справи 646/6131/13-ц було повторно повернуто без виконання, у звязку з тим, що експерту не достатньо наданих зразків підпису та почерку [PERSON] (а.с. 240).\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ч. 1\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належних та допустимих доказів того, що заповіт не був волевиявленням [PERSON] і підписаний від його імені іншою особою, суду не надано. Обґрунтування позову тим, що [PERSON] у віці 43 роки не міг скласти цей заповіт на жінку, з якою тільки став проживати однією сімєю, що [PERSON] не хворів і був працездатним, а як щоб він і підписав цей заповіт, то обовязково повідомив би про це свого сина позивача [PERSON], є припущенням. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з відсутністю для цього правових підстав. Оскільки суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, то всі судові витрати, понесені позивачем не відшкодовуються відповідно до положень\~ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed