Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

У липні 2016 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі- Мартиненко І.В.) про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення, в обґрунтування якого посилається на те, що він із відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі та проживали у квартирі, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, Набережна Перемоги, 56, кв. 38. Від цього шлюбу мають двох дітей, які також проживають у цій квартирі. Позивач також посилається на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2015 року шлюб між ними розірвано. Згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 05 серпня 2002 року, що видане Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради, вищеуказана квартира належить на праві спільної сумісної власності йому, відповідачу та їх дочці [PERSON], тобто йому належить 1/3 частина цієї квартири на праві власності. Позивач посилається на те, що не може скористатися своїм правом на користування, розпорядження належною йому власністю, оскільки відповідач перешкоджає позивачу проживати у цій квартирі, так як змінила замки на вхідних дверях до неї, не надає можливості забрати речі. У звязку із перешкоджанням відповідачем у користуванні належною позивачу власністю, а саме у вселенні до вищевказаної квартири, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. У ході вирішення цього спору відповідач [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила виселити [PERSON] із указаної квартири № 38 у будинку № 56 по Набережній Перемоги у м. Дніпрі за неможливістю сумісного проживання, мотивуючи свої вимоги тим, що останній зловживає алкогольними напоями, застосовує до неї у присутності дітей фізичну силу, не забезпечує дітей, він притягувався до адміністративної відповідальності у звязку із насильством у сімї, що позбавляє можливості їх спільного проживання та на підставі ст. 116 Житлового кодексу України (далі ЖК України) є підставою для виселення позивача за первісним позовом із указаної квартири. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями указану справу для розгляду автоматизованою системою розподілено судді Черновському Г.В., але у звязку із звільненням указаного судді з посади судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська розпорядженням керівника апарату призначено повторний автоматизований розподіл справи, яка згідно із протоколом від 03 жовтня 2016 року передана для розгляду судді Ходаківському М.П., яким ухвалою від 04 жовтня 2016 року прийнято її до свого провадження. Позивач у судовому засіданні вимоги первісного позову підтримав та просив його задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Відповідач та третя особа у судовому засіданні просили у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити з підстав у ньому викладених та додатково озвучених у судовому засіданні. Суд, заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як встановлено у ході розгляду справи і це підтверджується матеріалами справи, згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 05 серпня 2002 року, що видане Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради[ADDRESS] у будинку № 56 по Набережній Перемоги у м. Дніпрі належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сімї [PERSON] та [PERSON] Квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та її загальна площа складає 44,6 кв.м (а.с. 8). Відповідно до довідки про склад сімї та місце реєстрації № 33871 від 22 вересня 2015 року у цій квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Позивач посилається на те, що не може скористатися своїм правом на користування, розпорядження належною йому власністю, оскільки відповідач перешкоджає позивачу проживати у цій квартирі, так як змінила замки на вхідних дверях до неї, не надає можливості проживати у квартирі і з цього приводу він звертався до Жовтневого ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області, яким йому у письмовій відповіді від 15 квітня 2016 року розяснено, що в ході проведення перевірки за його заявою до указаної квартири потрапити не вдалося і він має право звернутися до суду (а.с. 11). Так, положеннями ст. 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Приписами ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1\~ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до\~ст. 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Вимогами\~ст. 319 ЦК України визначено\~здійснення права власності, а саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Статтею 383 ЦК України визначено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Статтею 150 ЖК України\~встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру (частину), користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 155 ЖК України\~гарантовано, що власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком. Згідно із\~ст. 369 ЦК України\~співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, а відповідно до вимог\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналізуючи вищенаведені норми законодавства, суд приходить до висновку, що дії відповідача, які виразились у перешкоджанні позивачу у користуванні квартирою № 38, буд. 118, корп. 56, по вул. Набережна Перемоги, м. Дніпро, порушують права позивача закріплені в ст. ст.\~317,\~383 ЦК України,\~ст. 150 ЖК України\~на користування належним йому майном і ці права мають бути захищені судом, шляхом вселення позивача у спірну квартиру та усуненням цих перешкод. З цього приводу слід зазначити, що відповідач за первісним позовом [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала щодо доводів позивача за цим позовом про те, що замки змінено і [PERSON] у квартирі не проживає і доступу до неї наразі не має. Що стосується зустрічного позову про виселення позивача із спірної квартири, то він задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Статтею 116 ЖК України, на яку посилається позивач за зустрічним позовом, унормовано, що якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобовязано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Отже, указаною правовою нормою визначено порядок виселення з підстав визначених у ній наймача житлового приміщення, тому правила ст. 116 ЖК України про виселення за неможливістю сумісного проживання не поширюються на учасників спільної власності на жилі приміщення. У таких випадках захист прав учасника спільної власності може здійснюватись іншими способами, передбаченими ст. 16 ЦК України, наприклад, припинення дії, яка порушує право, вжиття заходів щодо розподілу спільного майна, виділення його у натурі, обмін житлового приміщення або відшкодування моральної шкоди. З огляду на це правових підстав для задоволення зустрічного позову судом при розгляді справи не установлено, а тому у його задоволенні слід відмовити. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача задоволено в повному обсязі, то на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір 551,20 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved