Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

у листопаді 2013р. [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON], яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON], за участю третіх осіб: [PERSON], [PERSON], Головне управління юстиції у місті Києві, Служба у справах дітей Голосіївської РДА про визнання права власності на 1/2 будинку та земельної ділянки, при цьому пояснив наступне. 17.09.1993р. між позивачем [PERSON] і [PERSON] було зареєстровано шлюб, згідно реєстраційної відмітки у паспорті громадянина України [PERSON] серії [NUMBER], виданого Харківським РУГУ МВС України у м. Києві від 23.01.1997р. При цьому подружжя [PERSON] і [PERSON] від шлюбу мають спільних дітей: [PERSON] [INFO]. народження згідно Свідоцтва про народження від 10.03.1994р. серії [NUMBER], [PERSON] [INFO] народження згідно Свідоцтва про народження від 08.06.1996р. серії [NUMBER]. Разом з цим за час шлюбу [PERSON] і [PERSON] було набуто як подружжям у спільну сумісну власність будинок [ADDRESS] згідно Договору купівлі продажу від 03.07.1996р., посвідченого державним нотаріусом Двадцятої Київської державної нотаріальної контори [PERSON] Вищезазначений будинок № [NUMBER] було зареєстровано від подружжя на праві власності за [PERSON] згідно реєстраційного напису Київського міського БТІ від 03.07.1996р. Крім того [PERSON] було набуто у власність земельну ділянку площею 0,10 га, за адресою: [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації від 05.02.1998р. і Державного акту на право приватної власності на землю від 23.03.2000р. серії [NUMBER]. В наступному 27.01.2005р. між [PERSON] і [PERSON] було розірвано шлюб згідно Свідоцтва про розірвання шлюбу від 03.04.2007р. серії [NUMBER]. При цьому позивач [PERSON] зазначила, що вищенаведене майно подружжя належить їй на праві спільної сумісної власності та її частка складає 1/2 у цьому майні. В наступному 07.10.2006р. між [PERSON] і відповідачем [PERSON] (попереднє прізвище - [PERSON]) було зареєстровано шлюб згідно Свідоцтва про шлюб від 07.10.2006р. серії [NUMBER]. При цьому подружжя [PERSON] і [PERSON] від шлюбу мають спільних дітей: [PERSON] [INFO]. народження згідно Свідоцтва про народження від 04.05.2007р. серії [NUMBER], [PERSON] [INFO]. народження згідно Свідоцтва про народження від [INFO]. серії [NUMBER]. [INFO]. помер [PERSON] (Свідоцтво про смерть від 26.12.2012р. серії [NUMBER]) та після нього відкрилася спадщина, зокрема у складі будинку № [NUMBER] і земельної ділянки площею 0,10 га. При цьому позивач [PERSON] зазначила, що з наведеного моменту їй стало відомо про те, що відповідач [PERSON] звернулася за прийняттям у спадщину наведених будинку № [NUMBER] і земельної ділянки площею 0,10 га., та не визнає щодо цього майна право спільної сумісної власності позивача [PERSON] У зв'язку із наведеним позивач [PERSON], уточнивши позовні вимоги, просила суд: визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS]; визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,10 га, кадастровий номер 8000000000:90:107:0041, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Представник позивача [PERSON] і позивач у судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити позовні вимоги повністю. Представник відповідача [PERSON], яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON], у судовому засіданні та наданих письмових запереченнях позов не визнала та просила відмовити повністю у його задоволені, оскільки: відповідач заявила про застосування позовної давності у зв'язку із закінченням трирічного строку на звернення позивача до суду про поділ майна від часу розірвання шлюбу із [PERSON]; спірна земельна ділянка площею 0,10 га була набута [PERSON] у особисту приватну власність шляхом реалізацію свого особистого права у порядку приватизації, а тому не належить до спільної сумісної власності подружжя. Треті особи - участі у розгляді справи не брали, повідомлялись належним чином, подали заяви про можливість розгляду справи без їх участі Врахувавши надані сторонами пояснення, з'ясувавши обставини, на які вони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновків про необхідність задовольнити позов частково, у зв'язку з наступним. Судом встановлено, що 17.09.1993р. між позивачем [PERSON] і [PERSON] було зареєстровано шлюб, згідно реєстраційної відмітки у паспорті громадянина України [PERSON] серії [NUMBER], виданого Харківським РУГУ МВС України у м. Києві від 23.01.1997р. Вбачається, що подружжя [PERSON] і [PERSON] від шлюбу мають спільних дітей: [PERSON] [INFO]. народження згідно Свідоцтва про народження від 10.03.1994р. серії [NUMBER], [PERSON] [INFO] народження згідно Свідоцтва про народження від 08.06.1996р. серії [NUMBER]. Разом з цим [PERSON] було придбано будинок [ADDRESS] згідно Договору купівлі продажу від 03.07.1996р., посвідченого державним нотаріусом Двадцятої Київської державної нотаріальної контори [PERSON] Вищезазначений будинок було зареєстровано на прав власності за [PERSON] згідно реєстраційного напису Київського міського БТІ від 03.07.1996р. на вказаному договорі купівлі-продажу. Крім того [PERSON] було набуто у власність земельну ділянку площею 0,10 га, за адресою: [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації від 05.02.1998р. та на підставі виданого йому Державного акту на право приватної власності на землю від 23.03.2000р. серії [NUMBER]. Вбачається, що 27.01.2005р. між [PERSON] і [PERSON] було розірвано шлюб згідно Свідоцтва про розірвання шлюбу від 03.04.2007р. серії [NUMBER]. Судом встановлено, що 07.10.2006р. між [PERSON] і відповідачем [PERSON] (попереднє прізвище - [PERSON]) було зареєстровано шлюб згідно Свідоцтва про шлюб від 07.10.2006р. серії [NUMBER]. При цьому подружжя [PERSON] і [PERSON] від шлюбу мають спільних дітей: [PERSON] [INFO]. народження згідно Свідоцтва про народження від 04.05.2007р. серії [NUMBER], [PERSON] [INFO]. народження згідно Свідоцтва про народження від [INFO]. серії [NUMBER]. В свою чергу, [INFO]. помер [PERSON] згідно Свідоцтва про смерть від 26.12.2012р. серії [NUMBER] Вбачається згідно наданої КП «Житлово-експлуатаційна організація-111 Голосіївського району» довідки від 11.01.2013р. за № 109, що були зареєстровані із [PERSON] на день смерті останнього його доньки [PERSON], [PERSON], [PERSON] і син [PERSON] за адресою: [ADDRESS] Разом з цим, відповідач [PERSON] звернулася від свого імені та імені малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] із заявою від 10.01.2013р. до Другої київської державної нотаріальної контори щодо прийняття спадщини після смерті [PERSON] Крім того, позивач [PERSON] звернулася із заявою від 23.05.2013р. до Другої київської державної нотаріальної контори щодо прийняття спадщини після смерті [PERSON] Враховуючи наведене суд зазначає, що згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. При цьому СК України набрав чинності 01.01.2004 р., в наслідок чого його норми застосовуються до сімейних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004 р. Аналогічне зазначено у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013р. у справі № 6-66цс13. У зв'язку із наведеним правовий режим майна набутого подружжям до 01.01.2004р. визначається із урахуванням положень Кодексу про шлюб та сім'ю України, Закону України «Про власність» від 05.05.1993р., що діли на момент виникнення прав у кожного із подружжя на зазначене майно. Положеннями ст. 22 КпШС визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що набутий у власність [PERSON] за час шлюбу із [PERSON] будинок № [NUMBER], літ. «А», належить також на праві спільної сумісної власності позивачу [PERSON] Разом з цим у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007р. за № 11, роз'яснено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Таким чином, оскільки шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано 27.01.2005р., то правовідносини щодо належного їм на праві спільної сумісної власності будинку № [NUMBER], літ. «А», в наступному регулюються положеннями Цивільного кодексу України від 16.01.2003р. за № 435-IV. Відповідно до ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ч. 1 - 3 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. У зв'язку із наведеним суд відхиляє доводи відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності до вимог позивача [PERSON], оскільки зазначені наслідки не застосовуються до вимог співвласника щодо реалізації ним права на визначення і поділ йому частки із спільної сумісної власності, адже згідно ст. 41 Конституції України і ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Крім того у п. 15. Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007р. за № 11, роз'яснено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). При цьому позивачем заявлено позов через невизнання і оспорювання відповідачем, як спадкоємцем померлого [PERSON] наявності у позивача права спільної сумісної власності на спірне майно - будинок № [NUMBER] і земельну ділянку площею 0,10 га. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі викладеного та з урахуванням Технічного паспорту на одноквартирний (садибний) житловий будинок (інвентаризаційна справа № 34075) № [NUMBER] від 06.09.2013р., суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позов в частині визначення та визнання за позивачем [PERSON] права власності на 1/2 частку домоволодіння [ADDRESS] в складі: житлового будинку літ. «А» загальною площею 36,7 кв.м., рік побудови до 1917р.; прибудови літ «а», рік побудови до 1960р.; навісу літ. «Ж», рік побудови 1999р. Разом з цим суд зазначає, що згідно листа Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 08.10.2013р. за № 1941 та відповідно до Технічного паспорту на одноквартирний (садибний) житловий будинок (інвентаризаційна справа № 34075) № [NUMBER] від 06.09.2013р., зазначене домоволодіння містить здійснене самочинно будівництво, а саме: житловий будинок літ. «Д», загальною площею 58,2 кв.м., 1999 року побудови; убиральня літ. «Е» 1999 року побудови; сарай літ. «З» 1999р. побудови. Відповідно до ст. 105 ЦК УРСР, громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо). Господарські і побутові будівлі та споруди, зведені громадянином без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту, чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів зносяться громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок. Згідно ч. 1 і 2 ст. 378 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Отже позивач [PERSON] не має права на визнання за нею права власності на самочинно збудовані у складі домоволодіння № [NUMBER]: житловий будинок літ. «Д», убиральню літ. «Е», сарай літ. «З», у зв'язку із чим в наведеній частині позов не підлягає задоволенню. При цьому, суд не бере до уваги показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], як такі що не збігаються з іншими письмовими доказами у справі і не мають відношення до предмету доказування у даному цивільному спорі. Стосовно вимог позивача про визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки площею 0,10 га, суд зазначає, що законом України «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11.01.2011р. за № 2913-VI, який набрав чинності 08.0.2011р., статтю 61 СК України доповнено частиною п'ятою, якою передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Разом із тим відповідно до частини першої ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з ч. 1 і 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Крім того положенням Кодексу про шлюб та сім'ю України не віднесено до спільної сумісної власності подружжя земельну ділянку, набуту іншим з подружжя шляхом реалізації свого особистого права у порядку приватизації. При цьому, оскільки [PERSON] набуто у власність спірну земельну ділянку площею 0,10 га на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 23.03.2000р. під час дії Кодексу про шлюб та сім'ю України та до моменту набрання чинності закону України від 11.01.2011р. за № 2913-VI, то зазначена земельна ділянка, незалежно від розташування на ній житлового будинку № [NUMBER], є його особистою приватною власністю [PERSON], а не спільною сумісною власністю подружжя із [PERSON] Аналогічну правову позицію зазначено Верховним Судом України у постанові від 15.02.2012 р. по справі № 6-98 цс 11, від 22.02.2012 р. по справі № 6-99 цс 11, від 06.02.2013р. по справі № 6-175цс12. Враховуючи наведене суд приходить до висновку про необхідність відмовити позивачу у визнанні за нею права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки площею 0,10 га. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. В свою чергу позивачем було здійснено витрати на оплату судового збору згідно квитанції від 24.10.2013р. у сумі 229,41 грн. та згідно квитанції від 19.05.2014р. у сумі 3424,59 грн., в наслідок чого з відповідача підлягають стягненню на користь позивача кошти судових витрат у сумі 1200,0 грн.

Outcome: partial