Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

У липні 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, шляхом визнання його таким, що втратив право користування житлом, в обґрунтування якого зазначила, що згідно договору купівлі-продажу від 11.10.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] вона є власницею квартири [ADDRESS]. 24.01.2015 року в Орджонікідзевському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції позивачка уклала шлюб з [PERSON]В, до шлюбу мала прізвище «Белялова». Відповідач у спірній квартирі був прописаний як чоловік власниці житла, однак рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.11.2017 року, шлюб між сторонами було розірвано. У звязку з тим, що відповідач після фактично припинених шлюбних стосунків починаючи з вересня 2017 року в добровільному порядку не бажає самостійно виписатись з квартири, позивачка несе додаткові матеріальні витрати, повязані з нарахуванням вартості комунальних послуг, а це в свою чергу порушує право позивачки на володіння та розпорядження своєю власністю. В судове засідання позивачка не зявилась. Подала суду заяву про слухання справи без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягала та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не зявився, відзив та заперечення на позов не подав, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно, належним чином, згідно вимог ЦПК України. Причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав, у звязку з чим, відповідно до ст.ст. 280-283 ЦПК України зі згоди позивачки, суд ухвалює заочне рішення. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивачки, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Приписами статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.\~316\~ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. Положеннями ст.\~317\~ЦК України\~передбачено,\~що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до\~ст.\~319\~ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За правилами статті 150 Житлового кодексу України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні приписи містить і стаття 383 ЦК України. За положеннями частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно приписів частини 4 статті 156 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Разом з тим, частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Тобто, відсутність члена сім'ї або особи, сімейні відносини з якою припинені, за адресою реєстрації місця проживання понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати особою права користування житлом, яке їй не належить. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб'єктивне право власності є абсолютним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власності володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна буд-які угоди, відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні майном, яке належить йому на праві власності. В судовому засіданні встановлено, що 11.10.2010 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON], [PERSON],[INFO] набула право власності на квартиру [ADDRESS], що підтверджується копією відповідного договору та Витягу з Державного реєстру правочинів від 11.10.2010 року № 9099889. 24.01.2015 року [PERSON] у Орджонікідзевському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції позивачка уклала шлюб з [PERSON]В, та після одруження змінила прізвище на «Кузнецова», що підтверджується відповідною копією свідоцтва про шлюб І-ЖС № 150701. Рішенням Ленінського районного суду від 14.11.2017 року по справі №334/5915/17 (провадження №2/334/3093/17) шлюб між сторонами було розірвано. За вказаною у позові адресою відповідач був прописаний як колишній чоловік власника квартири. Реєстрація місця проживання відповідача підтверджується відміткою, зробленою в його паспорті, та відповіддю Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради № 01-71/5163 від 16.07.2018 року. На теперішній час окрім позивачки у зазначеній квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та колишній чоловік позивачки - [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями паспортів та довідками про реєстрацію місця проживання особи, доданим до позовної заяви. З вересня 2017 року відповідач не проживає за вказаною адресою без поважних причин, тому [PERSON] втратив право користування вказаною квартирою, оскільки фактично в ній не проживає більше року, житловим приміщенням квартири не користується, особистих речей за вказаною адресою не має, не сплачує комунальні послуги та в добровільному порядку знятись з реєстрації він не бажає. В пункті 34 Постанови Пленуму № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ наголосив, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи все вищевикладене можливо дійти обґрунтованого висновку про те, що Відповідач більше року без поважних причин не проживає у належному позивачці житловому приміщенні, а тому в силу статті 405 ЦК України втратив право користування цим приміщенням, а зняття його з реєстрації місця проживання за приписами статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на теперішній час, можливо здійснити лише на підставі судового рішення, про позбавлення його права користування житловим приміщенням. Безпідставне невиконання відповідачем своїх зобовязань щодо зняття з обліку за адресою розташування належного позивачці житла, тягне за собою створення перешкод щодо реалізації нею відповідних житлових прав, а також безпідставного нарахування вартості комунальних послуг, у звязку з чим остання була змушена звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у користування та розпорядження житловим приміщенням, шляхом визнання відповідача такими, що втратив право користування квартирою №29 в будинку №12 по вул. Дегтярьова в м. Запоріжжі. Таким чином, вивчивши надані письмові докази та проаналізувавши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved