Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «КБ «Приватбанк», треті особи: [PERSON], Приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області [PERSON], Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у Київській області, Відділ опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації про визнання договору іпотеки недійсним. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 19 жовтня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстраційним № 2811. За умовами іпотечного договору іпотекою забезпечується виконання зобов»язань [PERSON], що випливають з кредитного договору № КIVVG00000029 від 18.10.2007 року. В забезпечення виконання зобов»язань [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок загальною площею 313,0кв.м., житловою площею 135,9 кв.м., розташований за адресою: вул.Жукова, 68 с. Білогородка, Києво-Святошинського району Київської області, що належить їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 07 червня 2007 року. Позивач, вивчивши умови іпотечного договору, вважає, що під час його укладення сторонами не було додержано вимог встановлених ч. ч. 1,6 ст.203 ЦК України, посилаючись на наступні обставини. Відповідно до свідоцтва про народження позивача серії VІІ-БК № 3343306 виданого 06.03.1993 року Відділом ЗАГС Мінської районної держадміністрації у м. Києві батьками позивача є [PERSON] та [PERSON]. В 2007 році мати позивача набула право власності на будинок № 68, що розташований за адресою: вул. Жукова, с. Білогородка, Києво-Святошинського району Київської області. Позивач зазначає, що з моменту набуття права власності її батьками, а також під час укладання іпотечного договору позивачка проживала у вказаному будинку. На момент укладення іпотечного договору їй було 14 років, тобто вона мала правовий статус дитини, а отже набула право користуватися житловим будинком в якому проживали її батьки. Позивач зазначає, що на час укладання іпотечного договору приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу [PERSON], який посвідчував даний договір, були відомі ті обставини, що мати позивачки [PERSON] має неповнолітню доньку, якій належить право користування житловим будинком, так як ідентифікація особи іпотекодавця [PERSON] проводилася за її паспортом. Протягом розгляду справи позивач уточнювала позовні вимоги, остаточно просила суд: визнати недійсним іпотечний договір укладений 19 жовтня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «КБ» Приватбанк» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстровим № 2811. Зняти заборону відчуження житлового будинку загальною площею 135,9 кв.м., розташованого за адресою: с.Білогородка, Києво-Святошинського району Київської області по вул. Жукова, 68, що була зареєстрована приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області [PERSON] в єдиному реєстрі заборон відчуження об»єктів нерухомого майна за № 2812 на підставі іпотечного договору укладеного 19 жовтня 2007 року муж ПАТ «КБ» Приватбанк» та [PERSON]. Виключити з Державного реєстру іпотек запис за реєстраційним № 2811 про обтяження житлового будинку, загальною площею 313,0 кв.м., житловою площею 135,9 кв.м., розташованого за адресою: с.Білогородка, Києво-Святошинського району Київської області по вул. Жукова, 68, що 19 жовтня 2007 року був внесений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] до державного реєстру іпотек на підставі іпотечного договору , укладеного 19 жовтня 2007 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON]. Зобов»язати Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у Київській області внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про зняття заборони відчуження житлового будинку, припинення іпотеки та зняття обтяження житлового будинку № 68 по вул. Жукова, с.Білогородка, Києво-Святошинського району Київської області, який було обтяжено на підставі договору іпотеки від 19.10.2007 року укладеного між [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER], яка проживає за адресою: [INFO] є, кв.9) та закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570, яке знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ,вул. Набережна Перемоги, 50) посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2811, 2812. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив позов задовольнити, додатково пояснив наступне. На момент укладання іпотечного договору його довірительці було 14 років, тобто вона мала правовий статус дитини. Відповідно до п.2 іпотечного договору іпотекою забезпечується виконання зобов»язань позичальника, що випливають з кредитного договору № КІVVGA00000029 від 18.10.2007 р. Отже основним зобов»язанням виконання якого забезпечено іпотекою є кредитний договір № КІVVGA00000029 від 18.10.2007 р. Отже за іпотечним договором передано лише частину будинку,без виділення частки в натурі та реєстрації на неї права власності як на окремий об»єкт. Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» в судове засідання з»явився, проти задоволення позову заперечував, просив відмовити. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з»явилась, про дату час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином причини неявки суду невідомі. Представник Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у Київській області в судове засідання не з»явився, звернувся до суді із клопотання про слухання справи за його відсутності. Представник Відділу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації в судове засідання не з»явився, звернувся до суді із клопотання про слухання справи за його відсутності. Вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 08 серпня 1987 року Великоберезянською сільською радою Таращанського району Київської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія ІІІ-БК № 3555195, видане 08 серпня 1987 року, актовий запис - № 17. Як вбачається зі свідоцтва про народження [PERSON] серії VІІ-БК № 3343306 виданого 06.03.1993 року Відділом ЗАГС Мінської районної держадміністрації у м. Києві її батьками є [PERSON] та [PERSON]. Судом встановлено, що 19 жовтня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «КБ «Приватбанк» та [PERSON], яка є майновим поручителем [PERSON], був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстраційним № 2811. Відповідно до п.1 іпотечного договору, іпотекою забезпечується виконання зобов»язань [PERSON], що випливають з кредитного договору № КIVVG00000029 від 19.10.2007 року. Відповідно до п. 33.3 іпотечного договору в забезпечення виконання зобов»язань [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок загальною площею 313,0 кв.м., житловою площею 135,9 кв.м., що розташований за адресою: вул.Жукова, 68 с. Білогородка, Києво-Святошинського району Київської області та належить їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 07 червня 2007 року. Судом встановлено, що на момент укладення іпотечного договору між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], остання мала двох малолітніх дітей, що підтверджується відміткою в паспорті [PERSON] про їх наявність, а саме: [PERSON],[INFO] та [PERSON], 07 лютого 1993 народження. Згідно зі статтею 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналогічну норму містить ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства»: «діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем». Суд зазначає, що хоча з матеріалів справи і вбачається, що на час укладення спірного договору іпотеки діти іпотекодавця не були зареєстровані в спірному житловому будинку, проте не зважаючи на це, їх право на користування цим житлом виникло з моменту отримання такого права їх батьками. Разом з тим, в Законі України від 11.12.2003 року №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», положення про обовязкову реєстрацію новонароджених дітей відсутнє, а тому місцем проживання дитини до девяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким\~ вона проживає. Таким чином, оскільки спірний житловий будинок на час укладення договору іпотеки був єдиним місцем проживання [PERSON] та [PERSON] вказаний будинок відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України був також і місцем проживання їх доньки [PERSON]. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Ст. 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною 1 ст.60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні встановлено, що на момент укладення іпотечного договору банк знав про існування дітей, що не заперечувалося представником банку в судовому засіданні. Таким чином, судом встановлено, що батьки (боржник та іпотекодавець) не приховували від банку факт існування у них малолітніх дітей, проте відповідачем будь-яких доказів, які б відповідали вимогам їх належності та допустимості на спростування факту приховання та неповідомлення про існування у відповідачів за первісним позовом малолітніх дітей, як це зазначено в ст.ст.57-59 ЦПК України, суду не надано. Пунктами 15, 16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 3 березня 2004 року, (яка була чинна на момент укладення оспорюваних договорів іпотеки) встановлено, що при посвідченні правочинів і вчиненні деяких інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством України (наприклад, при засвідченні справжності підпису на документі), нотаріус перевіряє справжність підписів учасників правочинів та інших осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. Проте, приватним нотаріусом не було враховано, що в Законі України від 11.12.2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», положення про обовязкову реєстрацію новонароджених дітей, відсутнє, а тому місцем проживання дитини до девяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким\~ вона проживає,\~ а тому в таких випадках житлові права дитини повязуються з іншими фактами, відмінними від реєстрації. Так, з метою визначення обставин, які б підтверджували користування дитиною приміщенням, переданим в іпотеку, використовуються покази свідків, довідки з медичних, дошкільних та шкільних установ, матеріали анкети позичальника, де б зазначалось про склад членів родини, а також копії паспортів, що містяться в матеріалах кредитної справи з відмітками про наявність дітей. Однак, приватним нотаріусом не було витребувано та перевірено будь-якого іншого доказу, який би потверджував відсутність прав малолітніх дітей на предмет іпотеки. В матеріалах нотаріального провадження, наданого на вимогу суду приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області [PERSON], відсутні відомості, які б підтверджували наявність чи відсутність дітей у іпотекодавця. Попри це, в порушення норм чинного законодавства при нотаріальному посвідченні у 2007 році договору іпотеки\~ приватним нотаріусом [PERSON] не було витребувано у сторін дозволу чи згоди від органу опіки та піклування на вчинення таких правочинів. Як вбачається з листа органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 06.01.2016 року за № б/н Києво-Святошинська районна державна адміністрація не надавала згоди на укладання іпотечного договору між Публічним акціонерним товариством «КБ «Приватбанк» та [PERSON]. Так, згідно із п. 1 ч. 2 ст. 177 СК батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки і піклування поміж іншого вчиняти такі правочини щодо її майнових прав, як укладення договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири. Аналогічне, але дещо розширене положення міститься в ч. 3 ст. 17 Закону від 26.04.2001 року №2402-III Про охорону дитинства - батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання. Частиною 4 ст. 12 Закону № 2623-IV від 02.06.2005 року «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» передбачено, що для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Норма цієї ж статті зазначає, що неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Відповідно до Ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. За ч. 1 ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері, є Закон України «Про охорону дитинства», норми якого узгоджуються із вищеназваними положеннями Конвенції «Про права дитини» та не можуть тлумачитися звужено. У випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правові відносини, що стосуються інтересів дитини, суд відповідно до вимог ст.8 Цивільного процесуального кодексу України та ст. 3 Конвенції «Про права дитини» повинен надавати перевагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Таким чином, власники нерухомого майна, в якому майнові права належать дитині, мають право розпоряджатися таким майном з обов'язковим врахуванням потреб та інтересів дитини, зокрема, з додержанням відповідних правил про опіку та піклування (з дозволу органу опіки та піклування), а тому отримання власником майна дозволу органів опіки та піклування на укладення договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, є необхідним не тільки тоді, коли ці договори стосуються майна дитини, але й тоді, коли вони стосуються її майнових прав, зокрема, права на користування жилим приміщенням. Отримання такого дозволу є необхідною умовою законності відповідного правочину. Наведене тлумачення цілком узгоджується з позиціями, викладеними Міністерством праці та соціальної політики України в листі від 22.05.2006 року за №3411/0/14-06/042 та Міністерством юстиції України від 25.07.2006 року за №19-50-556 «Щодо отримання згоди органів опіки та піклування». Згідно з ч.6 ст.203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. У відповідності до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.\~ Відповідно до п. 44 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Стаття 17 ч.1 п.4 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що підстави припинення іпотеки є визнання іпотечного договору недійсним. На підставі ст. 216 ч.1 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною /сторонами/ вимог, які встановлені частиною 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як вбачається з матеріалів справи та наданих приватним нотаріусом\~ Київського міського нотаріального округу [PERSON] копій документів нотаріального провадження, доказів того , що банком та приватним нотаріусом було перевірено обставини, щодо прав третіх осіб на предмет іпотечного майна, позивача, як неповнолітньої дитини іпотекодавця , суду не надано. Суд відзначає, що у випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правові відносини, що стосуються інтересів дитини, суд відповідно до вимог ст. 8 ЦПК України та ст. 3 Конвенції про права дитини повинен надавати перевагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Враховуючи викладене вище, судом при розгляду даної справи застосування правової позиції Верховного Суду України викладеної у постанові посправі № 6-384цс15 від 30.09.2015 р., не вбачає можливим, в звязку з тим, що судом не встановлено обставин щодо наявності факту неправдивого повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої, малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку. Навпаки, про існування малолітніх дітей, які входили до складу сімї іпотекодавця, було відомо з самого початку виникнення правовідносин між сторонами, а укладені правочини представниками позивача за первісним позовом не оспорювалися. Разом з тим, суд враховує правову позицію Верховного Суду України викладену в постанові від 01.07.2015\~№6-396цс15 в якому чітко вказано позицію щодо спірного питання. \~Відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомості. Неприпустимо зменшення або обмеження прав та інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Тобто без попередньої згоди органу опіки та піклування на вчинення будь-якої угоди щодо нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, угоди визнаються недійсними. Варто відзначити, що відповідно до \~ч. 4 статті 177 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування видає дозвіл лише після перевірки, проведеної протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. Таким чином, визначені законом права дитини підлягають захисту у всіх випадках та незалежно від того, хто саме їх порушив, у тому числі і у випадку порушення цих прав особою, яка зобов'язана забезпечувати їх реалізацію, а тому відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Зважаючи на те, що згідно із ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути нерухоме майно за умов, якщо таке нерухоме майно належить іпотекодавцеві на праві власності, тільки таке нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем. Відповідно до ст. 6 вказаного Закону іпотекодавець зобов'язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. Зважаючи на п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. У відповідності до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 60 ЦПК України Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст.ст. 15, 16, 203, 204, 215, 216, 230, 236, 237, 239, 267, 317, 321, 328, 334, 386, 392, 526, 1000, 1002-1004 ЦК України, ст.ст. 1, 5, 6 Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: approved