Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до виконавчого комітету Капитолівської сільської ради Ізюмського району Харківської області та [PERSON], в якому просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті його матері [PERSON], померлої [INFO] року. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказав, що відповідно до договору купівлі-продажу від 1949 року його батько [PERSON] купив у гр. [PERSON] 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Цей договір був посвідчений державним нотаріусом Ізюмської районної нотаріальної контори Руденко К.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1495, також договір купівлі-продажу будинку був зареєстрований в погосподарській книзі виконавчого комітету Капитолівської сільської ради за № 14. З цього часу житловий будинок [ADDRESS], був розділений на два окремих юридичних адреса, а саме: у його батьків будинок іменувався як будинок [ADDRESS], а у [PERSON] як будинок [ADDRESS], в якому його батьки - [PERSON] та [PERSON], постійно проживали. Після смерті батька, [PERSON], який помер в [INFO], одноособовим власником цієї 1/2 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS], стала його мати [PERSON], яка проживала у будинку до дня її смерті [INFO] року. У встановлений законом строк для прийняття спадщини він звернувся з відповідною заявою до Ізюмської державної нотаріальної контори для прийняття спадщини. 06.11.1996 року за № 1226 виконавчий комітет Капитолівської сільської ради Ізюмського району Харківської області надав Ізюмській державній районній конторі довідку в якій зазначено, що його мати [PERSON] є власником 1/2 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], в якому постійно проживає. Але виконавчий комітет Капитолівської сільської ради зробив помилку вказавши в довідці, що його матері на праві власності належить 1/2 частка житлового будинку по [ADDRESS], а не 1/2 частка будинку по [ADDRESS], тим самим зменшив її частку власності на 1/4. В відповідності до виданої довідки Ізюмська державна нотаріальна контора видала йому свідоцтво про право на спадщину за законом від 04.12.1996 року, в якому вказано, що спадщина складається з 1/2 частки житлового будинку в [ADDRESS], і знаходиться на земельній ділянці Капитолівської сільської ради Ізюмського району, що також зменшує його право власності на домоволодіння на 1/4 її частки. Крім того, в відповідності до довідки виданої директором БТІ Ізюмського району від 22.10.2013 року вказано, що у 1991 році була проведена первинна інвентаризація житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями розташованого за адресою: [ADDRESS], та встановлено, що 1/2 частина цього будинку значиться за [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину, та виділена в окрему адресу: [ADDRESS], а за [PERSON] значиться 1/2 частка будинку [ADDRESS], та виділена в окрему адресу: [ADDRESS], тобто кожен власник користується своїми частками в відповідності до договору купівлі-продажу. При оформленні ним документів на земельну ділянку виявилось, що йому належить тільки 1/2 частка домоволодіння за адресою: [ADDRESS], тобто не все домоволодіння, а тільки її частка, та порекомендували звернутися до виконавчого комітету Капитолівської сільської ради для вирішення цього питання. Виконавчий комітет Капитолівської сільської ради ознайомившись з усіма документами, стосовно цієї справи, визнав свою помилку, але повідомив, що нічого вже зробити не може, тобто самостійно виправити цю помилку, і порекомендував звернутись до Ізюмського міськрайонного суду. Вважає, що помилка виконавчого комітету Капитолівської сільської ради у вказаній юридичній адресі домоволодіння, і призвело до видачі йому свідоцтва про право на спадщину, яке зменшило його долю у праві власності на 1/2 її частки. Представник відповідача виконавчого комітету Капитолівської сільської ради Ізюмського району Харківської області в особі сільського голови Прудкий С.П. позовні вимоги визнав повністю, заперечень на позов не мають, підтвердив суду обставини справи, на які посилається позивач. У подальшому представник відповідача подав заяву про розгляд справи без його участі||| (а.с. 18, 32). Представник відповідачки [PERSON] за довіреністю [PERSON] позовні вимоги визнав частково, обґрунтував суду обставини справи, посилається, що позивач через суд бажає узаконити житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS], із самочинною будівлею - сараєм, та крім цього позивач бажає таким способом вирішити питання приватизації земельної ділянки, але між позивачем і [PERSON], якій на праві власності належить житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за адресою: [ADDRESS], на земельній ділянці площею 0,2500 га та 0,1080 га, виникають суперечки. Вислухавши пояснення позивача [PERSON], пояснення представника відповідача Прудкого С.П. та пояснення представника відповідачки [PERSON], перевіривши і дослідивши матеріали справи|речі|, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Як установлено судом і підтверджується матеріалами справи, відповідно до договору купівлі-продажу домоволодіння від 31.03.1949 року, посвідченого державним нотаріусом Ізюмської районної нотаріальної контори Руденко К.А. в реєстрі за № 1495, зареєстрований в погосподарській книзі виконавчого комітету Капитолівської сільської ради за № 14, гр. [PERSON] купив у гр. [PERSON] 1/2 частку житлового будинку на дві кімнати, кухнею, сіньми та 1/2 сараю, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4, 8). На підставі рішення Харківської обласної ради народних депутатів від 18.04.1991 року здійснено підпорядкування с. Діброва до Капитолівської сільської ради (а.с. 34-35). У відповідності до рішення виконавчого комітету Капитолівської сільської ради Ізюмського району Харківської області від 21.11.1989 року № 340 оформлено право власності на будинок [ADDRESS]: 1/2 частка будинку за [PERSON], та 1/2 частка за [PERSON] (а.с. 33). Згідно записів погосподарської книги № 7 Капитолівської сільської ради Ізюмського району на 1996-2000 роки значиться, що [PERSON] належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS], особовий рахунок № [NUMBER]; [PERSON] належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS], особовий рахунок № [NUMBER] (а.с. 36-37, 38-39). Відповідно довідки виконавчого комітету Капитолівської сільської ради Ізюмського району Харківської області від 06.11.1996р., наданої Ізюмській районній державній нотаріальній конторі, зазначено, [PERSON] згідно запису погосподарської книги о.р. [NUMBER] на праві власності значиться 1/2 частка житлового будинку в [ADDRESS], в якому вона постійно проживала з 1912 року по день смерті [INFO] року (а.с. 6). У відповідності до копії технічного паспорту на житловий будинок по [ADDRESS], реєстровий номер 1-133, виготовленого за станом на 20.08.1996 року, за власником [PERSON] значиться 1/2 частина: житловий будинок під літера «А-1», веранда під літ. «а» «а2», тамбур під літ. «а1», літні кухні під літ. «Б» «З», сараї під літ. «В» «Г» «И» «Л», веранда до «Б» під літ. «О», літній душ під літ. «Д», погріб під літ. «Ж» «М», паркан № 1 (а.с. 5). У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.12.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори в реєстрі за № 2-5307 (спадкова справа № 394/96р.), зареєстрованого в Ізюмському районному БТІ 04.02.1997 року за № 133, [PERSON], як спадкоємцю матері [PERSON], померлої [INFO] року, належить на праві власності 1/2 частка житлового будинку, жилою площею 20 кв.м., до якого примикають господарські будівлі: колодязь, погріб, вартістю 857 грн., які розташовані в [ADDRESS], на земельній ділянці Капитолівської сільської ради Ізюмського району Харківської області (а.с. 7). Згідно довідки КП «АБ та БТІ Ізюмського району» від 22.10.2013 року на ім'я [PERSON], вказано, що у 1991 році була проведена первинна інвентаризація житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями розташованого за адресою: [ADDRESS], зареєстрованого за [PERSON] - 1/2 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Ізюмською держнотконторою 13.03.1991 року, реєстровий № 232; 1/2 частина за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Ізюмською держнотконторою 04.12.1996 року, реєстровий № 2-5307, ця частина виділена в окрему адресу: [ADDRESS]. [PERSON] подарувала 1/2 частину домоволодіння [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Ізюмською держнотконторою 29.09.2000 року, реєстровий номер 3-1936. [PERSON] продав [PERSON] 1/2 частину домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Ізюмською держнотконторою 27.08.2001 року, реєстровий номер 2-1727. [PERSON] побудувала новий житловий будинок, 1/2 частина старого житлового будинку переведена під літню кухню. Житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями зданий в експлуатацію та зареєстрований на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Капитолівської сільської ради за зазначеною адресою: [ADDRESS]. (а.с. 9) Судом установлено, що гр. [PERSON] на підставі Державного акту Серія ЯИ № 928669 та Державного акту Серія ЯИ № 928698, виданих 06 листопада 2009 року на підставі рішення Капитолівської сільської ради Ізюмського районну Харківської області від 16 жовтня 2009 року №807, належить на праві приватної власності земельні ділянки: під кадастровим номером 6322884507:01:001:0004, загальною площею - 0,2500 га, та під кадастровим номером 6322884507:01:001:0005, загальною площею - 0,1080 га, розташованих за адресою: [ADDRESS], для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та для ведення особистого селянського господарства (а.с. 20-21). Згідно рішення Капитолівської сільської ради Ізюмського районну Харківської області від 23 січня 2013 року № 389 надано дозвіл [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (для подальшої передачі у власність) площею 0,23 га, із земель житлової та громадянської забудови, Капитолівської сільської ради, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою [ADDRESS] (а.с. 44). У відповідності до копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) будинок [ADDRESS], реєстровий номер 1-133, виготовленого за станом на 13.06.2013 року, за власником [PERSON] значиться: житловий будинок під літера «А-1», веранда під літ. «а», тамбур під літ. «а1», ганок під літ. «а2», сараї під літ. «В» «И» «Ж», тамбур до «В» під літ. «в», навіс під літ. «Г» «Е», альтанка під літ. «Б», літній душ під літ. «Д», погріб під літ. «З», паркан № 1, ворота № 2, колодязь № 3 (а.с. 10). Суд приймає по уваги пункти 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року щодо застосування правил книги шостої ЦК до спадкових правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК 2003 року, з урахуванням роз'яснення, які містяться в абз. 3 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7. Суд звертає увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Отже, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Згідно ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. За правилами ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Відповідно ст. 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до змісту ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. А тому зі змісту цих норм вбачається, що спадкоємець приймає (або не приймає) спадщину в повному обсязі. Згідно ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У випадку, коли особи прийняли спадщину шляхом фактичних дій (вступ в управління та володіння спадковим майном), але не оформили права на спадщину, обґрунтованою є продовження строку для прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно за позовом осіб, які мають право спадкування за законом відповідно до статей 529- 531, 535 ЦК УРСР. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, право на оформлення спадщини у судовому порядку пов'язане з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до п.1 Глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відповідно до п. 3 Глави 13 Порядку нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Відповідно до Листа Верховного Суду України від 29 жовтня 2008 року № 19-3767/0/8-08 (пункт 11) при розгляді справ про визнання права власності на спадкове майно необхідно враховувати, що за наявності правовстановлюючих документів на нього, документального підтвердження місця, часу відкриття спадщини, підстав закликання до спадкування та за відсутності спору між спадкоємцями свідоцтво про право на спадщину на підставі статей 1296, 1297 Цивільного кодексу України, ст. 34 Закону України від 2 вересня 1993 р. № 3425-ХІІ «Про нотаріат» видається нотаріусом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду. Позивач на підставу своїх вимог посилається на статті 1225, 1228, 1261 ЦК України, а згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей ЦК), позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язана довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Судом установлено, що спадкоємцем після смерті спадкодавця [PERSON], померлої [INFO] року, є її син [PERSON], який прийняв спадщину шляхом звернення з заявою до нотаріальної контори, та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 04.12.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори в реєстрі за № 2-5307 (спадкова справа № 394/96р.), зареєстрованого в Ізюмському районному БТІ 04.02.1997 року за № 133, на 1/2 частку житлового будинку, жилою площею 20 кв.м., до якого примикають господарські будівлі: колодязь, погріб, вартістю 857 грн., які розташовані в [ADDRESS], на земельній ділянці Капитолівської сільської ради Ізюмського району Харківської області (а.с. 7). Інших спадкоємців спадкування за законом або за заповітом не встановлено. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають у зв'язку з їх недоведеністю. Судові витрати, які позивач сплатив за судовий збір, не компенсуються йому у зв'язку із відмовою позивачу у позові (а.с. 1).

Outcome: dismissed