Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

У липні 2018 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової Марини Євгенівни про визнання незаконним рішення нотаріуса від 12.06.2015 № 22041541 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якого право власності на предмет іпотеки - квартиру, що розташована: [ADDRESS] було зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (податковий номер: 38004195) та скасування номеру запису про право власності: № 10020729 від 12.06.2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В обґрунтування позову зазначила, що 26 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», з однієї сторони, та [PERSON] , з іншої сторони, укладений кредитний договір № 0710/1107/45-001. Відповідно до умов кредитного договору, Банк надав Позичальнику грошові кошти у розмірі 61 000 доларів США строком до 26 листопада 2027 року, а Позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 26 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», у якості Іпотекодержателя та [PERSON] , у якості Іпотекодавця укладено іпотечний договір № 0710/1107/45-001-Z-1, посвідчений та зареєстрований Вартановою О.С., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу в реєстрі за № 2908. У відповідності до п.2 іпотечного договору, на забезпечення виконання Основного зобов`язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно: квартира [ADDRESS] . Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Вартановою О.С., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 26 листопада 2007 року за р. №2906. Акціонерний Комерційний банк «ТАС-Комерцбанк» в подальшому змінив назву на Публічне акціонерне товариство «Сведбанк». 28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» за договором факторингу № 15 відступило своє право вимоги за кредитним договором № 0710/1107/45-001 від 26.11.2007 року ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс». 18 січня 2017 року з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухомо майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 78344028 позивачці стало відомо, що на підставі звернення ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» приватним нотаріусом Київського міського Нотаріального округу Єгоровою М.Є. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 22041541 від 12.06.2015, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на належну позивачці квартиру за адресою: [ADDRESS] за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс». В результаті розгляду іншої цивільної справи № 334/1524/17 встановлено, що Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єгорова Марина Євгенівна на підставі вказаних договорів за заявою ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» прийняла рішення від 12.06.2015 № 22041541 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якого право власності на предмет іпотеки - квартиру, що розташована: [ADDRESS] , було зареєстровано за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про що внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позивачка не погоджується із вказаним рішенням, прийнятим всупереч вимогам законодавства, оскільки такими рішеннями порушено її право власності на квартиру, вважає, що у зв`язку із прийняттям оскаржуваного рішення, її право власності припинено за відсутності на те законних підстав. Представник відповідача TOB «Факторингова компанія «Вектор Плюс» надав письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що згідно Договору іпотеки за вибором\~Іпотекодержателязастосовується один з наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог Іпотекодержателя: за рішенням суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, викладене в договор іпотеки. Положеннями Договору іпотеки передбачено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання передбаченої в договорі процедури, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на Предмет іпотеки. Таким чином, правовою підставою для реєстрації права власності за Іпотекодержателем є Іпотечний договір, в якому міститься іпотечне застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки, що за правовою силою прирівнюється до Договору про задоволення вимог Іпотекодержателя. Відповідач письмово звертався до Позивача з вимогами щодо погашення заборгованості та з попередженням відносно звернення стягнення на предмет іпотеки тощо. Зазначені докази наявні, містяться в реєстраційній справі та були перевірені держ.реєстратором перед прийняттям рішення, що оскаржується Позивачем. Посилаючись на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», Позивач не врахував наступне. Мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника). Отже, мораторій на звернення стягнення на нерухоме житлове майно, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», встановлено тільки щодо примусового відчуження такого майна без згоди власника. Таким чином, примусове звернення стягнення на предмет іпотеки не здійснювалося, іпотекодержатель придбав право власності у добровільному порядку, за згодою Позивача на підставі застереження, встановленого сторонами в іпотечному договорі. Отже, рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно було прийнято Відповідачем на підставі згоди Позивача, передбаченої іпотечним договором, а тому положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть бути застосовані, і твердження Позивача не відповідають чинному законодавству України. Таким чином, ані прийняття іпотекодавцем рішення про набуття права власності на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки та відповідно до умов Закону України «Про іпотеку» (ст.37), ані державна реєстрація суб`єктом владних повноважень факту такого набуття - не є примусовим зверненням стягнення на предмет іпотеки, а тому ці рішення та дії не дають підстав вважати про те, що на них розповсюджуються норми стосовно мораторію. При укладенні договору іпотеки, права малолітніх дітей порушені не були, вони не були власниками та не користувалися нерухомістю, яка передавалася в іпотеку, не були зареєстровані на постійне місце проживання за адресою предмета іпотеки. Таким чином, отримання дозволу на здійснення правочину та/або реєстраційної дії від служби у справах дітей не було потрібно. Крім того, Позивач викладає міркування, що договір іпотеки нібито є припиненим, а також що Відповідач нібито пропустив строк позовної давності. Посилання Позивача не є вірними, адже судові та позасудові способи врегулювання спірних правовідносин є різними, відмінними друг від другу, а заборгованість Позивача - не була ним сплачена. Тому представник просить відмовити у задоволенні позову та судові витрати покласти на Позивача. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Суду пояснив, що оскаржуване рішення Позивачу не направлялось, і про їх наявність стало відомо тільки після надходження копії цього рішення від приватного нотаріуса Єгорової Марини Євгенівни відповідача по справі, до Ленінського районного суду м. Запоріжжя по справі № 334/1524/17. Вказане рішення було надано на виконання ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя про витребування документів, на підставі яких нотаірусом було вчинено запис про реєстрацію права власності на квартиру за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс». Зазначене підтверджується й тим, що [PERSON] зверталась до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з вимогами про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, під час розгляду яких стало відомо про відсутність такого предмета - як виконавчий напис, а підставою для реєстрацій права власності на квартиру за TOB «Факторингова компанія «Вектор Плюс» став не виконавчий напис нотаріуса, а саме рішення про реєстрацію права власності на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Вважаючи, що вказані дії було вчинено протиправно з порушенням вимог пункту 12.3. Договору про іпотеку та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868, Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», позивач вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом. Представник відповідача TOB «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на підстави викладені у наданому відзиві. Відповідач - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єгорова М.Є в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі. Суд, вислухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали справи та з`ясувавши обставини, на які позивачка посилалась як на підставу своїх вимог, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлено, 26 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», з однієї сторони, та [PERSON] , з іншої сторони, укладений кредитний договір № 0710/1107/45-001. Відповідно до умов кредитного договору, Банк надав Позичальнику грошові кошти у розмірі 61 000 доларів США строком до 26 листопада 2027 року, а Позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором. (а.с. 21-23) В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 26 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», у якості Іпотекодержателя та [PERSON] , у якості Іпотекодавця укладено іпотечний договір № 0710/1107/45-001-Z-1, посвідчений та зареєстрований Вартановою О.С., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу в реєстрі за № 2908. У відповідності до п.2 іпотечного договору, на забезпечення виконання Основного зобов`язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно: квартира [ADDRESS] . Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Вартановою О.С., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 26 листопада 2007 року за р. №2906. (а.с. 26-28) За умовами п. 12 Договору іпотеки від 26.11.2007 року, укладеного між позивачкою та АКБ «ТАС-Комерцбанк», за вибором Іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог Іпотекодержателя. Звернення стягнення відповідно до пунктів 12.1, 12.2 Договору здійснюється на підставі рішення суду, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Пунктом 12.3.1 Договору, в свою чергу, передбачено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст..37 Закону України «Про іпотеку». Пунктом 12.3.2 Договору визначено продаж Іпотекодержателем від свого імені Предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст..38 Закону України «Про іпотеку». [PERSON] 16.10.2010 року уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] . (а.с. 19) Акціонерний Комерційний банк «ТАС-Комерцбанк» в подальшому змінив назву на Публічне акціонерне товариство «Сведбанк». 28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» за договором факторингу № 15 відступило своє право вимоги за кредитним договором № 0710/1107/45-001 від 26.11.2007 року ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс». (а.с. 29-33) В листопаді 2014 року ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0710/1107/45-001 у розмірі 90\~585,47 доларів США. 13.01.2016 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у задоволенні позову ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було відмовлено. Зазначене рішення ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 18.05.2016 року було залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13.01.2016 та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 18.05.2016 року залишено без змін. (а.с. 34-41) 18.01.2017 року з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухомо майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 78344028 позивачці стало відомо, що на підставі звернення ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» приватним нотаріусом Київського міського Нотаріального округу Єгоровою М.Є. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 22041541 від 12.06.2015, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на належну [PERSON] ,\~ квартиру за адресою: [ADDRESS] за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс». (а.с. 42-43) Відповідно до положень ст. ст. 1, 3\~Закону України\~«Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. У частині першій статті 37\~Закону України\~«Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4\~Закону України\~«Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Згідно з пунктом 23 частини першої статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Пунктом 4 Закону України\~«Про мораторій\~на стягнення\~майна громадян\~України,\~наданого як\~забезпечення кредитів\~в іноземній\~валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Відповідно до частини третьої статті 33\~Закону України\~«Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»). Отже, Закон України\~«Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України\~«Про мораторій\~на стягнення\~майна громадян\~України,\~наданого як\~забезпечення кредитів\~в іноземній\~валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон України\~«Про мораторій\~на стягнення\~майна громадян\~України,\~наданого як\~забезпечення кредитів\~в іноземній\~валюті» ввів тимчасовий мораторій (заборону) на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. Такі висновки щодо застосування положень Закону України\~«Про мораторій\~на стягнення\~майна громадян\~України,\~наданого як\~забезпечення кредитів\~в іноземній\~валюті» містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, провадження № 11-474апп19; від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц, провадження № 14-45цс20. Відповідно до ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 1 ст.316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст.\~321\~ЦК України гарантовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.01.2017 року № 78344028 у власності [PERSON] іншого майна немає, місце її проживання зареєстроване саме за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою 04-27/4-1379 про реєстрацію місця проживання особи. Крім того, за даною адресою також проживає та зареєстрований малолітній син позивачки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою 04-27/4-1380 про реєстрацію місця проживання особи. (а.с. 44) Судом також встановлено, що передане в іпотеку нерухоме майно, квартира [ADDRESS] складається з 2 житлових кімнат, загальною площею 54 кв.м, житлова площа 30,5 кв.м., отже площа даної квартири не перевищує 140 кв.м. Оскаржувані рішення нотаріуса про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно є актом, на підставі якого здійснюється відчуження нерухомого майна, оскільки відбувається зміна власника. Оскільки, наданий позивачці кредит є споживчим, відчуження квартири відбулось протягом дії вищевказаного мораторію, вказане нерухоме майно використовувалося позивачкою як місце постійного проживання і у власності позивачки не знаходилося іншого нерухомого житлового майна, а площа квартири не перевищувала 140 кв. метрів, суд приходить до висновку, що на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що унеможливлює перехід права власності до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на предмет іпотеки протягом часу дії мораторію. Крім того, пунктом 46 Порядку № 868 було закріплено, що для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: 1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш як 30-деннийстрок та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; 2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 3) заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Частиною 1 ст.\~35\~Закону України\~«Про іпотеку» (в редакції, що діяла станом на час виникнення правовідносин) встановлено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Імперативною нормою Закону України\~«Про іпотеку» закріплено, що обов`язковою умовою позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки є: по-перше, факт направлення письмової вимоги Іпотекодержателем Боржнику та/або Іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання чи іпотечного договору не менш як за тридцять днів до такого стягнення; по-друге, факт отримання такої вимоги адресатом, та, по-третє, докази завершення тридцяти денного строку з моменту отримання відповідної вимоги. Викладеною вище нормою пункту 46 Порядку № 868 передбачено вичерпний перелік документів, що підлягають поданню у разі проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що саме по собі є імперативною вимогою. В свою чергу, з пояснень представника позивачки, не спростованих відповідачами з`ясовано, що вона не отримувала будь-яких повідомлень від ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про усунення порушень та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання цієї вимоги, що також підтверджується матеріалами справи. Статтею 16 ЦПК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також передбачений перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, понесені по справі позивачем судові витрати підлягають відшкодуванню.

Outcome: approved