Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просила стягнути з відповідача на її користь 86113,2 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 6090 грн. на відшкодування моральної шкоди, а також вирішити питання про розподіл судових витрат. [PERSON] вимоги мотивовано тим, що 24.04.2015 року з вини відповідача сталося ДТП за участю автомобіля позивача, внаслідок чого автомобіль було пошкоджено, а позивачу спричиненні матеріальні збитки та моральну шкоду. Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», яку відповідач не повідомила про страховий випадок. Позивач вважає, що завдана шкода має бути відшкодована за рахунок відповідача. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позові та додаткових письмових поясненнях, наданих в судовому засіданні. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, проти задоволення позову заперечувала, надала суду свої письмові заперечення проти позову. Заслухавши учасників процесу, зясувавши обставини справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 24.04.2015 року з вини відповідача [PERSON] сталося ДТП за участю автомобіля позивача марки «BMW 320i», реєстраційний номер [NUMBER], внаслідок чого автомобіль було пошкоджено, а позивачу спричиненні матеріальні збитки. Цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована відповідачем ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» за договором від 25.04.2014 року (Поліс № АС/8687394), строк дії якого сторонами визначено з 25.04.2014 року по 24.04.2015 року, ліміт відповідальності ними погоджено в розмірі 50000 грн. за шкоду, заподіяну майну. За поясненнями представника відповідача повідомлення про страховий випадок направлялось 27.04.2015 року на адресу МТСБУ, оскільки ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» на час звернення перебувало в стані ліквідації. Пояснення представника підтверджуються листом ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» від 26.11.2015 року. На час розгляду справи будь-яких доказів звернення позивача із заявою про виплату страхового відшкодування, а також доказів виплати страхового відшкодування суду не надано. Згідно вимог ч. 1 ст. 60 та ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Положеннями ст. 212 ЦПК України визначено, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Виходячи з положень ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно до частин 1, 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Статтею 6 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого. Згідно вимог ст. 22.1 цього Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. Згідно вимог ст. 36.1 Закону страховик приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування або про відмову у здійсненні страхового відшкодування. Рішення про здійснення страхового відшкодування приймається у зв'язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування розглядався в судовому порядку. Положеннями ст. 37 Закону визначено випадки, коли страховик відмовляє у виплаті страхового відшкодування. Зокрема, згідно вимог ст.ст. 37.1.3 та 37.1.4 Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування є: невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов'язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди, також неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. При цьому за приписами ст. 37 Закону відмова у виплаті страхового відшкодування не повязана з повідомленням про настання страхового випадку. Відповідно до положень ст. 38 Закону не повідомлення про настання страхового випадку є підставою для предявлення регресного позову до страхувальника. Отже, аналіз наведених дає суду підстави вважати, що після настання страхового випадку за заявою потерпілої особи та за відсутності підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування, страховик зобовязаний прийняти рішення і виплати страхове відшкодування. Виплата страхового відшкодування повязується з належними діями потерпілої особи і жодним чином не залежить від дій застрахованої особи. Тобто позивач мала б спочатку звернутись з вимогами про відшкодування матеріальної шкоди до страховика, а у разі недостатності страхової виплати, стягнути різницю з винної особи. Згідно правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних, викладеної в п. 16 постанови пленуму №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. За наведених обставин в задоволені позову в частині вимог про відшкодування матеріальної шкоди слід відмовити. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, спричинена фізичній чи юридичній особі неправомірним рішенням, діями або бездіяльністю відшкодовується особою, яка її заподіяла при наявності її вини. Згідно вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 9 цієї постанови Пленуму розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Оцінивши обставини справи, суд дійшов висновку, що в наслідок винних протиправних дій відповідача [PERSON] позивачу було завдано душевного болю та страждань, у звязку з чим позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими. Враховуючи обставини справи, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди 2000 грн., що відповідатиме характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно розяснень, викладених в п. 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом). Зальний розмір вимог, які підлягають задоволенню, складає 2000 грн., відповідно пропорційний розмір судового збору, що підлягає відшкодуванню, складає 20 грн. Таким чином, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 20 грн.

Outcome: partial