Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-26 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, відповідно до якого просить суд визнати недійсним Договір №1 про відступлення прав вимоги від 15.05.2013, який укладено на підставі протоколу №3-095/2 від 30.04.2013 проведення аукціону реалізації майна АКБ «Одеса-Банк» у відповідності до вимог Постанови правління Національного Банку України від 28.08.2001 №369, між ВАТ «АКБ «Одеса-Банк» та ПП «Юридичний департамент Дікон Юг». Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 15.05.2013 між ВАТ «АКБ «Одеса-Банк» та ПП «Юридичний департамент Дікон Юг» було укладено Договір №1 про відступлення прав вимоги, за умовами якого первісний кредитор передає новому кредитору за цим договором право вимоги до [PERSON], а новий кредитор сплачує первісному кредитору винагороду у розмірі 43 242 грн. 44 коп. Приймаючи до уваги те, що на підставі Договору №1 про відступлення прав вимоги забов`язання за основним договором фактично не змінились, а відбулась заміна кредитора, позивач вважає, що з моменту заміни кредитора в основному договорі у нового кредитора виникло право вимагати від боржника повернення кредиту та сплати нарахованих на неповернуту частину заборгованості за кредитом процентів в іноземній валюті, з урахуванням п. «г» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та з огляду на п. 2.3 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні вважає, що для здійснення операцій по отриманню новим кредитором від боржника іноземної валюти в рахунок повернення кредиту та сплаті нарахованих на суму кредиту процентів необхідно наявність індивідуальної ліцензії НБУ. Зважаючи на те, що ні новий кредитор, ні боржник індивідуальної ліцензії НБУ для проведення зазначених операцій не отримували, позивач вважає, що укладення оспорюваного договору №1 про відступлення прав вимоги відбулося з порушенням ст. 533 ЦК України, п. «г» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та п. 2.3 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні. Враховуючи викладене, на підставі ст. 215 ЦК України позивач просить визнати зазначений вище договір недійсним. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити з підстав, зазначених у ньому. Представник Національного Банк України у судовому засідання заперечила щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на викладене в письмових запереченнях, просила відмовити в повному обсязі. У судовому засіданні пояснила, що позивач не є стороною, права та інтереси якої порушено оспорюваним договором. Також, зазначила, що ПП «Юридичний департамент «Дікон Юг» не вчинялись будь-які валютні операції у розумінні діючого законодавства України, у останнього була відсутня потреба в отриманні індивідуальної ліцензії Національного банку України. Крім того, зазначила, що Національний банк України не є стороною спірного договору та ніяким чином не порушив прав позивача, а тому є неналежним відповідачем у справі. Представник ПП «Юридичний департамент «ДІКОН-ЮГ» та ВАТ «АКБ «Одеса-Банк» у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог, просив відмовити в повному обсязі. У судовому засіданні зазначив, що ініціювання подачі даного позову направлено на невиконання позивачем своїх зобов'язань. Також, зазначив, що на момент звернення позивача з даним позовом було ухвалено рішення, яке набрало законної сили, та яким стягнуто заборгованість з позивача на користь ПП «ЮД «Дікон Юг». В рамках розгляду цивільної справи про стягнення заборгованості з позивача судом встановлювалися підстави переходу права вимоги за оспорюваним договором. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника Національного Банку України та представника ПП «Юридичний департамент «Дікон Юг» та «АКБ «Одеса-Банк», дослідивши письмові докази в матеріалах справи, суд дійшов наступного висновку. 30.04.2013 відбувся аукціон з продажу майна ВАТ АКБ «Одеса-Банк», за результатами якого майнові права за договором №183/07-Ф від 21.12.2007 про надання довгострокового кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії придбані ПП «Юридичний Департамент «Дікон Юг». На підставі протоколу проведення аукціону №3-095/2 від 30.04.2013 між ВАТ АКБ «Одеса-Банк» та ПП «Юридичний Департамент «Дікон Юг» укладено договір №1 від 15.05.2013 про відступлення права вимоги. (а.с. 16) Відповідно до умов п. 1.1. Договору, ВАТ АКБ Одеса-Банк передає, а ПП «Юридичний Департамент «Дікон Юг» приймає право вимоги, що належить ВАТ АКБ Одеса-Банк, і ПП «Юридичний Департамент «Дікон Юг» стає новим кредитором за договором №183/07-Ф від 21.12.2007 про надання довгострокового кредиту у вигляді відновлюваної кредитної лінії, укладеним між ВАТ АКБ Одеса-Банк та [PERSON] (а.с. 13) Відповідно до умов п. 1.2. Договору № 1 про відступлення права вимоги, ПП «Юридичний Департамент «Дікон Юг» отримав право вимагати від [PERSON] належного виконання всіх зобов'язань за Кредитним договором. Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимог і за яким передається новому кредиторові. Згідно зі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За правилами ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 655, ч.3 ст. 656 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Обґрунтовуючи позов, позивач просить визнати недійсним вищевказаний договір №1 про відступлення прав вимоги з тих підстав, що такий укладений з порушенням ст. 533 ЦК України та п. «г» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та п. 2.3 Інструкції про ведення касових операцій банками в України. Проте, суд не може погодитись з позовними вимогами з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 215, ч.ч. 1,3 ст. 203 ЦК України, підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину ЦК України, актам цивільного законодавства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права та обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства передбачені Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контроль». Водночас, відповідно до п. 1.3 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 08.02.2010 №49, використання іноземної валюти як засобу платежу - це розрахунок за продукцію, роботи, послуги, об'єкти права інтелектуальної власності та інші майнові права. Разом з тим, укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги не підпадає під ознаки здійснення валютної операції, оскільки, за вказаним договором передавалась не заборгованість, предметом якої є валютні цінності, а право вимоги такої заборгованості з третьої особи, тобто, відбулось відступлення права вимоги, а не переведення валютного боргу. Зважаючи на те, що ПП «Юридичний департамент «Дікон Юг» не вчинялись будь-які валютні операції у розумінні діючого законодавства України, у останнього була відсутня потреба в отриманні індивідуальної ліцензії. Таким чином, посилання позивача та його представника на відсутність у позивача та у ПП «Юридичний департамент «Дікон Юг» індивідуальної ліцензії є безпідставними. Крім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (постанова пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009). Разом з тим, в процесі судового розгляду судом не встановлено, а позивачем, не доведено, які саме цивільні права та інтереси [PERSON] порушено оспорюваним договором, та в чому полягає це порушення. За таких обставин, оскільки позивач не є стороною договору №1 про відступлення права вимоги, суд не вбачає підстав, передбачених ст. 215 ЦК України, для визнання недійсним вказаного договору. Водночас, суд приймає до уваги наявність в матеріалах справи заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.08.2016 у справі №1505/3691/2012 про стягнення заборгованості з позивача на користь ПП «Юридичний департамент «Дікон Юг», яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 25.05.2017, та яким перевірялися обставини справи, зокрема законність стягнення з позивача заборгованості саме на користь ПП «Юридичний департамент «Дікон Юг». Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Разом з тим, позивачем не надано доказів на підтвердження порушення ПП «Юридичний департамент «Дікон Юг» та ВАТ «АКБ «Одеса-Банк» вимог законодавства при укладенні договору №1 про відступлення права вимоги. Крім того, суд звертає увагу на те, що Національний Банк України не є належним відповідачем у даній справі, оскільки, Національний Банк України не є стороною оспорюваного договору, та ніяким чином не порушив права позивача. Виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, позивач не довів, що діями відповідачів порушені його права та інтереси, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed