Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

У квітні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Як на підставу позовних вимог позивач вказав, що він є власником 11/25 частин жилого будинку [ADDRESS] . За вказаною адресою, крім нього та сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в будинку зареєстрований відповідач - його син [PERSON] , який з 2002 року у спірному житловому приміщенні не проживає, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, будинком не цікавиться. Як йому відомо останній виїхав за кордон на постійне місце проживання. Факт реєстрації відповідача порушує його право на вільне розпорядження і користування майном та позбавлений можливості оформити субсидію. Тому, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування вищевказаним будинком. Ухвалою суду від 10.06.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судове засідання, призначене на 31.10.2019 11:50 годину, сторони не з`явились. Від позивача надійшла письмова заява про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав та проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач причини неявки суду не повідомив та відзиву не надав. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Дослідивши матеріали справи та встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до наступного. Відповідно до договору купівлі-продажу від 07.06.1977, зареєстрованого Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 14.06.1977, позивачу [PERSON] на праві власності належить 11/25 частин жилого будинку [ADDRESS] . Відповідно до відомостей про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 28.03.2019 за адресою: [ADDRESS] , крім позивача, зареєстровані: відповідач [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Реєстрація відповідача за вищевказаною адресою також підтверджується наданими на запит суду відомостями Департаменту з надання адміністративних послуг про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 19.04.2019. Актом про непроживання від 29.03.2019, засвідчених сусідами [PERSON] та [PERSON] , підтверджується, що відповідач [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає з 2002 року. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 150 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об`єктивно оцінивши наявні докази у сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивач, як власник частини будинку, позбавлений можливості у повній мірі використовувати своє право власності у зв`язку з тим, що за адресою зазначеного нерухомого майна зареєстровано відповідача, який за вказаною адресою не проживає понад один рік та відповідно до вимог статті 405 ЦК України втратив право на користування цим житлом, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн., витрати на оплату якого понесені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved