Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-17 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Багатопрофільне підприємство «Азовмашпром», де зазначив, що рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 26.03.2014 року було задовлено його позов до відповідача та стягнену то заборгованість по заробітній платі у сумі 4437, 89 грн., , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.12.2013 року по 26.03.2014 року у сумі 4608 ,та моральну шкоду у сумі 300 грн. Виконавчий лист було направлено до Іллічівського ВДВС Маріупольського МУЮ для примусового виконання . Станом на 09.04.2015 року відповідач сплатив йому заборгованість по заробітній платі у сумі 4135 грн. Разом з тим, при виплаті відповідних сум , відповідач не провів індексацію цих сум у відповідності до індексу інфляції. Крім того, вважав,що відповідач , як такий,що прострочив виконання грошового зобовязання, у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України , повинен сплатити йому інфляційні збитки та 3% річних з невиплачених йому сум . Просив стягнути на його користь з відповідача індексацію заробітної плати у сумі 2227, 82 коп., середній заробіток за період затримки виплати заробітної плати з 26.03.2014 року по 01.07.2015 року у сумі 21012 грн. 48 коп.; інфляційні збитки за час користування грошима в сумі 5908 грн. 82 коп.; 3% річних за несплату боргу у сумі 361 грн. 09 коп.( а.с.3). В подальшому позивач уточнив позовні вимоги та просив суд стягнути на його користь компенсацію втрати частини доходів у сумі 2227 грн. 82 коп., в решті позовних вимог без змін.( а.с.41-42). В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON], що діяв на підставі довіреності, позов підтримали та просили його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] , що діяв на підставі довіреності, позов не визнав та пояснив,що позивач з вимогою про стягнення середнього часу за час затримки розрахунку звернувся зі спливом тримісячного строку оскільки належні за рішенням суду суми йому були виплачені 02.04.2015 року, а він звернувся 09.07.20215 року. Просив застосувати позовну давність .Крім того, положення ст.. 625 ЦК України до трудових правовідносин застосовані бути не можуть. Просив у позові відмовити. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що [PERSON] з 9 липня 2013 року по 16 грудня 2013 року перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю Багатопрофільне підприємство «Азовмашпром» . Відповідно до наказу № 213 від 16.12.2013 р. [PERSON] був звільнений з підприємства за ст. 38 КЗпП України.(а.с.18). На час звільнення [PERSON]ВІ. йому була нарахована але не виплачена заробітна плата у розмірі 4437 грн. 89 коп . Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 26 березня 2014 року з Товариством з обмеженою відповідальністю Багатопрофільне підприємство «Азовмашпром» на користь [PERSON] було стягнуто заборгованість по заробітній платі у сумі 4437 грн. 89 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 4608 грн., моральна шкода у сумі 300 грн. 2 квітня 2015 року відповідачем була перерахована на рахунок позивача сума заборгованості по заробітній платі у розмірі 4135 грн. В іншій частині рішення суду виконано не було, в звязку з чим позивач звернувся до суду з вимогою щодо сплати йому компенсації втрати частини доходів з звязку з порушенням строків їх виплати , середнього заробітку за час затримки розрахунку , інфляційних витрат та 3% річних. Аналізуючи обгрутнованість позовних вимог суд приходить до наступного. Статтею 115 КЗпП України визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з вимогами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до вимог ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ст. 1 Закону України Про оплату праці заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Структуру заробітної плати визначено у ст. 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Ст. 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством. Таким чином, компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати є складовою частиною заробітної плати (додатковою заробітною платою). Ч.. 2 ст. 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9рп/2013 зазначено , що положення ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, саме як складових належної працівнику заробітної плати, без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. За ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). За ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (набрав чинності 1 січня 2001 року). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Позивачем надано розрахунок розміру компенсації втрати доходів у звязку з порушенням строку виплати та за розрахунком він складає 2227 грн. 82 коп. Оскільки відповідачем розрахунок суми компенсації не був наданий, суд стягує з відповідача на користь позивача суму компенсації у розмірі 2227 грн. 82 коп. Статтею 115 КЗпП України визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з вимогами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до вимог ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Враховуючи, що компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати є складовою частиною заробітної плати (додатковою заробітною платою), яку відповідач не сплатив позивачу станом на день його звернення до суду, суд приходить до висновку про те,що позовна давність стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у позивача не сплив. Таким чином, за період з 26 березня 2014 року по 01.07.2015 року підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 21012 грн. 48 коп.( 184 грн.32 коп.( середньодобовий заробіток позивача) х 114 діб . Що стосується вимог про стягнення за порушення грошового зобовязання у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд приходить до наступного. Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобовязання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід зясувати: чи існує зобовязання між сторонами, чи це зобовязання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобовязання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобовязання (стаття 625 ЦК України). Ця правова позиція ВСУ від 20.01.2016 року , висловлена під час розгляду справи № 6-2759цс15. В звязку з вищевикладеним позовні вимоги в частині стягнення інфляційних збитків за час користування грошима в сумі 5908 грн. 82 коп.; 3% річних за несплату боргу у сумі 361 грн. 09 коп. задоволенню не підлягають.

Outcome: partial