Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

У листопаді 2013 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виключення майна з акту опису й арешту майна та звільнення майна з-під арешту. В обґрунтування позову зазначила, що їй належить квартира № 107 в секції 2 в будинку № 53-а по вул. Кедрина Дмитра у м. Дніпропетровську, на підставі договору дарування від 17.09.2009 року, посвідченого державним нотаріусом третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстром № 3-2938. 22.10.2013 року їй стало відомо, що державним виконавцем Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції [PERSON] були здійснені виконавчі дії та складений акт опису та арешту майна від 15.10.2013 року в рамках виконавчого провадження з примусового виконання рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10.04.2013 року щодо стягнення з її сина, [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу за договором позики в розмірі 593\~754, 58 грн. Предметом даного [PERSON] стала квартира № 107 в секції 2 в будинку № 53-а по вул. Кедрина Дмитра у м. Дніпропетровську, що належить їй на праві приватної власності. Не погодившись з цим, вона звернулася 01.11.2013 року до начальника [PERSON] ВДВС Дніпропетровського МУЮ, в який просила виключити спірну квартиру з [PERSON] опису та арешту. Проте, в усній формі їй було запропоновано звернутися до суду. Враховуючи, що договір дарування від 17.09.2009 року спірної квартири був нотаріально посвідчений та зареєстрований в Державному реєстрі правочинів вважає, що саме з цієї дати у неї виникло право власності на спірну квартиру. При цьому, реєстрація права власності в розумінні Закону України «про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - це не виникнення самого права, а визнання і підтвердження такого права Державою. Реєстрація права власності є похідною від встановлення факту виникнення, переходу або припинення права. У звязку з чим просить виключити з акту опису й арешту майна та звільнити з-під арешту квартиру № 107 в секції 2 в будинку № 53-а по вул. Кедрина Дмитра у м. Дніпропетровську. У листопаді 2014 року позивач уточнила позовні вимоги, залучила до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON], та просила також визнати за нею право власності на спірну квартиру. Також зазначила, що договір дарування, на відміну від будь-якого іншого договору відчуження нерухомого майна, є укладеним з моменту нотаріального посвідчення, адже державна реєстрація такого договору не вимагається в силу вимог ч. 2 ст. 719 ЦК України. У січні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування позову зазначив, що навесні 2008 року він надав [PERSON] у борг 30000 доларів США, а у літку 2008 року 40000 доларів США. За усною домовленістю між ними, борг мав бути повернутий у вересні 2008 року. У звязку з неповерненням боргу в обумовлений строк, [PERSON] написав розписки: 10 вересня 2008 року на суму 30\~000 доларів США з датою повернення до 01.01.2009 року, 23.09.2008 року на суму 40\~000 доларів США з датою повернення коштів до 01.01.2009 року. З метою ухилення від виконання зобовязання та унеможливлення звернення стягнення на належне йому нерухоме майно, [PERSON] 17.09.2009 року уклав фіктивний договір дарування належної йому на праві власності квартири № 107 в секції 2 в будинку № 53-а по вул. Кедрина Дмитра у м. Дніпропетровську, за умовами якого подарував зазначену квартиру своїй матері [PERSON] Вважає, що даний договір дарування є фіктивним, без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим договором, що підтверджується тим, що договір дарування було укладено у 2009 році після настання строку повернення боргу за договором позики, та [PERSON] до укладання договору даного договору так і по сьогодні зареєстрований та постійно проживає у спірній квартирі, при цьому його мати [PERSON] як зареєстрована так і проживає в м. Кривий Ріг. Крім того, право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] Тобто, фактично дарунок не був переданий обдарованій особі, а залишився у користуванні власника. У звязку з чим просив визнати недійсним договір дарування від 17.09.2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі при цьому посилаючись на обставини викладені в позові, проти задоволення зустрічного позову заперечував, просив в його задоволенні відмовити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти задоволення первісного позову заперечував, просили в його задоволенні відмовити, натомість задовольнити зустрічний позов. Відповідач [PERSON] у судове засіданні не зявився, але раніше подавав заяву у якій просив проводити розгляд справи без його участі, проти задоволення первісного позову не заперечував. Представник відповідача [PERSON] відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції у судове засідання не зявився, був належним чином повідомлений, причин неявки не повідомив. Вислухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні, 17 вересня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], який діє як представник за довіреністю від імені [PERSON], уклали договір дарування за умовами якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар квартиру № 107 в будинку № 53а, секція 2, по вул. Кедріна Дмитра у м. Дніпропетровську. Зазначена квартира належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 19.06.2009 року, зареєстрованого в Дніпропетровському інвентарьбюро 25.06.2009 року, реєстраційний номер 27587269. Пунктом 7 Договору дарування визначено, що його Сторони підтверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Згідно п. 10 Договору дарування право власності на відчужувану квартиру у Обдарованої виникає з моменту його прийняття. Прийняттям дарунка вважається одержання Обдарованою примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. Договір дарування 17.09.2009 року посвідчено державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 3-2938 (а.с. 6). Також, судом встановлено, що у березні 2011 року [PERSON] звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2013 року по цивільній справі № 2-1977/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено позовні вимоги [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на користь позивача суму заборгованості за договором позики у розмірі 711\~452 грн. 82 коп., яка складається з: неповернутої позики 555457 грн.00 коп.: процентів від суми позики 119518 грн. 24 коп.; 3% річних від суми заборгованості у розмірі 36477 грн. 58 коп. (а.с. 184-187). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2013 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2013 року скасовано в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] процентів від суми позики в розмірі 119518 грн. 24 коп. В решті рішення суду залишено без змін. (а.с. 188-189). На виконання зазначеного рішення Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська 10 квітня 2013 року видано виконавчий лист № 2-1977 ( а.с. 24). 15.05.2013 року [PERSON] відділом ДМС ДМУЮ відкрито виконавче провадження з примусового виконання вимог виконавчого листа № 2-1977 від 10.04.2013 року Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська (а.с. 25). 15.05.2013 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с. 26). Згідно інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 21.05.2013 року право власності на квартиру № 107 в секції 2 в будинку № 53-а по вул. Кедрина Дмитра у м. Дніпропетровську зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно САС № 540542, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 19.06.2009 року (а.с. 27-28). 15.10.2013 року державним виконавцем здійснено вихід за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Кедріна, 53а, секція 2, квартира 107 та складено акт опису й арешту даного нерухомого майна (а.с. 29-32). Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] за первісним позовом, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 316 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 321 ЦК України, встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. Частинами 3, 4 ст. 334 ЦК України, визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до вимог ч.2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 722 ЦК України передбачено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Частиною 4 ст. 722 ЦК України, передбачено, що прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Тобто, моментом виникнення права власності на нерухомість за договором дарування є момент прийняття дарунку, а саме прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності (або символів речі), а обовязковою умовою укладання такого договору є його укладення в письмовій формі і нотаріальне посвідчення. При цьому, діюче цивільне законодавство не повязує виникнення права власності у обдаровуваного на нерухоме майно за договором дарування з державною реєстрацією такого договору. Таким чином, судом встановлено, що позивач набула право власності на спірну квартиру в спосіб та у порядку, визначеному Законом. Між тим, відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» зазначено, що оскільки згідно з ст. 144 ЦПК України позивач вправі об'єднати в одній позовній заяві декілька вимог, пов'язаних між собою, в одному провадженні можуть розглядатись вимоги про визнання права власності на майно і виключення його з опису. Враховуючи, що відповідач [PERSON] оспорює право власності [PERSON] на спірну квартиру та не визнає його, тому підлягає задоволенню вимога [PERSON] про визнання за нею права власності на спірну квартиру. Крім того, відповідно до положень ч. 1\~ст. 60 закону України «Про виконавче провадження»\~особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26 грудня 2003 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості (ст. 24 ЦПК, ст. 12 ГПК) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] - єдиний власник квартири № 107 в секції 2 в будинку № 53-а по вул. Кедрина Дмитра у м. Дніпропетровську, не є особою, права, якої обтяжуються, а тому її право власності на нерухоме майно у відповідності до положень\~ст. 321 ЦК України, не може бути обмежено шляхом арешту та заборони на відчуження за боргами іншої особи. А за таких обставин[ADDRESS] в секції 2 в будинку № 53-а по вул. Кедрина Дмитра у м. Дніпропетровську має бути виключена з [PERSON] опису й арешту майна та звільнена з-під арешту. Що стосується вимог за зустрічним позовом [PERSON], то суд зазначає наступне. У відповідності до вимог ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в своїй постанові N 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (пункт 24) для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа \~\~має \~\~право в порядку, \~\~встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Як вже зазначалося судом, моментом виникнення права власності на нерухомість за договором дарування є момент прийняття дарунку, а саме прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності (або символів речі). Судом встановлено, що [PERSON], на виконання умов договору дарування, прийняла дарунок - квартиру № 107 в секції 2 в будинку № 53-а по вул. Кедрина Дмитра у м. Дніпропетровську від [PERSON], що свідчить про відсутність такої ознаки договору, як фіктивність. Будь яких доказів на підтвердження факту укладання фіктивного договору дарування між [PERSON] та [PERSON], тобто правочину, який не спрямований на реальне настання правових наслідків, відповідачем надано не було. Більш того, як вбачається з матеріалів справи [PERSON] з вересня 2009 року фактично проживає в квартирі № 107 в секції 2 в будинку № 53-а по вул. Кедрина Дмитра у м. Дніпропетровську, що підтверджується [PERSON] про проживання без реєстрації, виданого ПАТ НВО «Созідатель» (а.с. 193) та показаннями свідків, допитаних у судовому засіданні, що не було спростовано відповідачем [PERSON] та його представником. Також суд зазначає, що посилання відповідача на намагання [PERSON] ухилитися від виконання в наступному рішення суду про стягнення боргу не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки спірний договір дарування було укладено 17 вересня 2009 року, а з позовом до [PERSON] про стягнення боргу [PERSON] звернувся лише у березні 2011 року, тобто задовго до того моменту, коли [PERSON] міг дізнатися про наявність цивільної справи в суді. За таких обставин у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України,\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому, з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] ВДВС на користь позивачки необхідно стягнути судові витрати по справі у рівних частках у розмірі по 1294 грн. 47 коп. з кожного. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved