Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

У липні 2019 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Позов обґрунтований такими обставинами. На підставі свідоцтва про право власності від 08.12.2006 позивач є власником квартири [ADDRESS] , у якій зареєстрований відповідач. Відповідач з серпня 2017 р. не проживає у вказаній квартирі, оскільки виїхав до Російської Федерації. Відповідач по теперішній час зареєстрований у квартирі, що створює позивачу перешкоди у користуванні та розпорядження своїм майном. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 липня 2019 р. вказану справу передано за підсудністю до Дарницького районного суду м. Києва. Автоматизованою системою документообігу суду справу передано для розгляду судді Трусовій Т.О. Ухвалою від 17.09.2019 суд відкрив провадження у справі та вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою від 05.02.2020 на підставі ст. 55 ЦПК України суд замінив первісного позивача його правонаступником [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] ). Відповідач викликався в судове засідання у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем його проживання, проте до суду він не з`явився без повідомлення причин неявки, письмовий відзив на позов не подав. Третя особа Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація надала письмові пояснення на позов, просила розглядати справу без участі її представника та прийняти рішення згідно чинного законодавства України. За таких обставин суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Нез`явлення сторін є підставою для розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини. На підставі свідоцтва про право власності на житло від 08.12.2006 [PERSON] на праві приватної власності належала однокімнатна квартира [ADDRESS] (а.с. 8). За відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» у вищевказаній квартирі зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] (а.с. 26). 11.06.2019 між [PERSON] (продавцем) і [PERSON] , яка діє від імені [PERSON] , (покупцем) укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Згідно з умовами, визначеними пунктом 9 вказаного договору, продавець зобов`язується зняти всіх зареєстрованих осіб з квартири до 11.08.2019 включно. Квартира буде повністю звільнена та передана для безперешкодного володіння, користування та розпорядження нею з боку покупця 14.06.2019. Із заяви [PERSON] вбачається, що на даний час вона є власником спірної квартири, однак її права порушені, оскільки відповідач залишився перебувати на реєстраційному обліку за вищевказаною адресою. Судом встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі з серпня 2017 р., що підтверджується витягом з бази даних Державної прикордонної служби України, відповідно до якого [PERSON] останній раз виїхав за межі України 21.08.2017 і з того часу в Україну не повертався. Доказів, які б підтверджували, що відповідач цікавився чи цікавиться житловою площею, сплачує комунальні послуги та намагався вселитися у спірну квартиру, суду не надано. Поважних причин відсутності відповідача у спірній квартирі судом не встановлено. Угода щодо певного порядку користування спірною квартирою та інших умов припинення права користування житлом між сторонами не укладалася. З огляду на вказане суд вважає доведеним, що [PERSON] , обравши собі інше місце проживання, добровільно залишив спірну квартиру, забравши з неї усі свої речі, і не проживає у ній понад рік без поважних причин. За приписом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 цього Кодексу, яка встановлює визначальні принципи здійснення права власності, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Сервітутне право членів сім`ї власника житла на користування житлом, а також підстави та умови, за яких член сім`ї власника втрачає право на користування житлом, врегульовані нормами статті 405 ЦК України та статті 156 Житлового кодексу УРСР, за змістом яких члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство (стаття 64 Житлового кодексу УРСР), мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина 2 статті 405 ЦК України). Відтак на підставі аналізу наведених норм матеріального закону та оцінки встановлених фактичних обставин суд дійшов висновку, що внаслідок відчуження майна право власності відповідача на частку у спірній квартирі припинилося, а право користування квартирою ним як членом сім`ї власника житла втрачене у зв`язку з відсутністю у житлі без поважних причин понад один рік. Враховуючи, що реєстрація місця проживання відповідача у спірній квартирі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися та розпоряджатися своїм майном, суд вбачає підстави для захисту порушеного права позивача в обраний нею спосіб - шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved