Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області про стягнення компенсації заборгованості за заборгованості середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку. Заявлені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона [PERSON], працювала в Управлінні Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської області з 06 квітня 2009 року по 31 серпня 2015 року. Звільнена з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін. На день її звільнення їй не виплачено компенсацію за невикористану відпустку за 74 дні, що становить 6494 гривні 98 копійок. Відмову виплатити їй усі кошти, які слід було виплатити на день звільнення з роботи, відповідач обґрунтував відсутністю грошових коштів. Дії відповідача є незаконними, так як згідно з вимогами ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 116 КзПП України, виплата усіх сум, що належать працівнику від підприємства чи установи, проводиться у день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу, звільненому ним працівникові усіх сум, які повинні бути йому виплачені на день його звільнення, згідно з вимогами ч. 1 ст. 117 КзПП України, роботодавець повинен виплатити цьому працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У відповідності до вимог ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно з ч. 5 ст. 95 КзПП України, також передбачено виплату з урахуванням індексації. Рівень (індекс) інфляції - це показник середнього рівня зміни цін на товари та послуги відносно базисного періоду, який має вираз у відсотках. Згідно зі зробленими підрахунками, за період часу з 31 серпня 2015 року по 30 листопада 2015 року сума заборгованості за невиплачену компенсацію по невикористаній відпустці, з урахуванням індексу інфляції, становить 7527 гривень 10 копійок. Після звільнення позивачу не виплатили компенсацію за невикористану відпустку на день звільнення, а також відмовляли у цих виплатах на її неодноразові усні звернення. Згідно із довідкою Управління Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської від 31.08.2015 року середній денний заробіток позивача за час роботи становить 87 гривень 77 копійок. Відповідно до здійснених нею розрахунків заборгованості, сума компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати становить 7598 гривень 92 копійки, компенсація заборгованості за час затримки заробітної плати з урахуванням індексу інфляції за період часу з 31 серпня 2015 року по 30 листопада 2015 року становить 8631 гривні 04 копійки. Тому просила стягнути із управління Держземагентсва у Києво-Святошинському районі Київської області на мою користь нараховану але не виплачену компенсацію за невикористану відпустку з урахуванням індексу інфляції у сумі 7527 гривень 10 копійок, середній заробіток за час затримки виплати компенсації, збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у сумі 8631 гривні 04 копійки. Загальна суму грошових коштів для стягнення складає 16158 гривень14 копійок. Стягнути із управління Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської області яке реорганізоване в Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області шляхом перетворення судовий збір та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи на користь Держави. У ході розгляду спарви позивач уточнила позовні вимоги посилаючись на те, що управління Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської області реорганізоване в Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області шляхом їх перетворення на підставі Постанови КМУ від 14 січня 2015 р. № 5 «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру». 08 грудня 2015 р. Управлінням Держземагентства було сплачено компенсацію за невикористану відпустку на картковий рахунок у сумі 5322,66 грн. Згідно зі зробленими позивачем підрахунками, за період часу з 31 серпня 2015 року по 30 листопада 2015 року сума заборгованості за невиплачену компенсацію по невикористаній відпустці, з урахуванням індексу інфляції, становить 7527 гривень 10 копійок, управлінням компенсація нарахована у сумі 6494,98 грн., без урахування індексу інфляції, тому різниця становить 1032,12 грн. Відповідно до здійснених позивачем розрахунків заборгованості, сума компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати становить 7598 гривень 92 копійки, компенсація заборгованості за час затримки заробітної плати з урахуванням індексу інфляції за період часу з 31 серпня 2015 року по 30 листопада 2015 року становить 8631 гривні 04 копійки, з 01.12.2015 по 07.12.2015 додаткова сума становить 614,39 грн. (7*87,77грн.) разом сума заборгованості складає 9246,43 грн. Окрім того, просила їй вішкодувати моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. Тому просила стягнути із управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області на її користь не виплачену компенсацію за невикористану відпустку з урахуванням індексу інфляції у сумі 1032,12грн., середній заробіток за час затримки виплати компенсації, збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у сумі 9246 грн. 43 коп. та моральну шкоду моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. Загальна суму грошових коштів для стягнення складає 20278 гривень 27 копійок, та стягнути із Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області судовий збір та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи на користь Держави. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував у поному обсязі, просив у його задоволенні відмовити. Суд, вислухавши думку осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. У ст. 3 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1)\~неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2)\~неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3)\~свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6)\~справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3)\~припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)\~примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)\~припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)\~відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON], працювала в Управлінні Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської області з 06 квітня 2009 року по 31 серпня 2015 року. Як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] звільнена з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін, що підтверджується наказом за 313-К ві 31.08.2015 року. На день її звільнення їй не виплачено компенсацію за невикористану відпустку за 74 дні, що становить 6494 гривні 98 копійок. Відмову виплатити їй усі кошти, які слід було виплатити на день звільнення з роботи, відповідач обґрунтував відсутністю грошових коштів. Дії відповідача позивач вважає, незаконними, після звільнення позивачу не виплатили компенсацію за невикористану відпустку на день звільнення, а також відмовляли у цих виплатах на її неодноразові усні звернення. Згідно із довідкою Управління Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київськоїобласті від 31.08.2015 року середній денний заробіток позивача за час роботи становить 87 гривень 77 копійок. Відповідно до здійснених позивачем розрахунків заборгованості, сума компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати становить 7598 гривень 92 копійки, компенсація заборгованості за час затримки заробітної плати з урахуванням індексу інфляції за період часу з 31 серпня 2015 року по 30 листопада 2015 року становить 8631 гривні 04 копійки, з 01.12.2015 по 07.12.2015 додаткова сума становить 614,39 грн. (7*87,77грн.) разом сума заборгованості складає 9246,43 грн. Окрім того, просила їй вішкодувати моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн Як встановлено судом Управління Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської області реорганізоване в Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області шляхом їх перетворення на підставі Постанови КМУ від 14 січня 2015 р. № 5 «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру». Як вбачається з матеріалів справи, 08 грудня 2015 р. Управлінням Держземагентства було сплачено позивачу компенсацію за невикористану відпустку на картковий рахунок у сумі 5322,66 грн., що не оспорювалося сторонами у судовому засіданні Згідно зі зробленими підрахунками, позивач за період часу з 31 серпня 2015 року по 30 листопада 2015 року сума заборгованості за невиплачену компенсацію по невикористаній відпустці, з урахуванням індексу інфляції, становить 7527 гривень 10 копійок, управлінням компенсація нарахована у сумі 6494,98 грн., без урахування індексу інфляції, тому різниця становить 1032,12 грн. Відповідно до здійснених позивачем розрахунків заборгованості, сума компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати становить 7598 гривень 92 копійки, компенсація заборгованості за час затримки заробітної плати з урахуванням індексу інфляції за період часу з 31 серпня 2015 року по 30 листопада 2015 року становить 8631 гривні 04 копійки, з 01.12.2015 по 07.12.2015 додаткова сума становить 614,39 грн. (7*87,77грн.) разом сума заборгованості складає 9246,43 грн. Право кожного громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю та соціальних виплат закріплено у статтях 43, 46 Конституції України. Реалізація зазначених конституційних прав громадян врегульована Законом України «Про оплату праці», Кодексом законів про працю України (далі КЗпП), іншими законодавчими та нормативними актами. Зокрема, ст. 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу; ч. 3 ст. 15 передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі підприємство здійснює після виконання зобовязань щодо оплати праці; у ч. 5 ст. 24 зазначено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Відповідно до ч. З ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Згідно ст. 115 КЗпП передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів. Статтею 47 КЗпП України\~передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені\~ст. 116 КЗпП України. \~\~\~\~\~\~Відповідно до частини 1\~статті 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із частиною 1\~статті 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1\~статті 117 КЗпП України\~обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (правова позиція Верховного Суду України у справі 6-144цс13). Відповідно до п. 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від\~\~\~\~24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~\~\~\~ст. 117 КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно ст. 237-1КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи та аналізуючи вищевикладене суд вважає, що відповідачем здійснено правильне нарахування та виплата у повному обсязі всіх нарахувань по заробітній платі та компенсації за невикористанні дні відпустки. Також слід заначити, що позивачем не надано належних доказів по справі, що несвоєчасна виплата вказаної компенсації, була здійснена з вини відповідача, оскільки вказані обставини спростовуються тим, що несвоєчасна виплата виникла не з вини відповідача а з підстав реорганізації в Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області шляхом їх перетворення на підставі Постанови КМУ від 14 січня 2015 р. № 5 «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру». За таких обставин суд вважає, що позивачем всупереч положень ст. 60 ЦПК України не доведено та не надано безспірних доказів, щодо розміру грошових коштів належних їй до виплати при звільненні та порушення її прав відповідачем стосовно невиплати вказаних сум, оскільки як вбачається із матеріалів справи певні кошти позивачу були нараховані. Окрім цього позивачем не надано доказів про її зарахування на посаду та звільнення. Що стосується вимог позивача, щодо стягнення з відповідача 10\~000 гривень моральної шкоди слід зазначити наступне. Згідно ч.2\~ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Так, п.п. З, 4, 5, 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Зокрема, при вирішенні питання про відшкодування шкоди з'ясуванню підлягає\~\~підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або\~\~втрат\~\~немайнового характеру,\~\~за\~\~яких\~\~обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні,\~\~в якій грошовій сумі\~\~чи\~\~в\~\~якій\~\~матеріальній\~\~формі позивач\~\~оцінює\~\~заподіяну\~\~йому\~\~шкоду\~\~та\~\~з\~\~чого він при цьому виходить,\~\~а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Звертаючись до суду з відповідними позовними вимогами, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що їй завдано моральну шкоду у розмірі 10\~\~000, 00 гривень, доказів, які б свідчили про завдання їй душевних страждань. Враховуючи вищевикладене, детально розглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у поному обсязі. У зв'язку із вищевикладеним, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову у поному обсязі. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 47, 116, 117 Кодексу законів про працю України, ст. 1215 Цивільного кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від\~\~\~\~24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» та

Outcome: dismissed