Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

У листопаді 2015 р. [PERSON] звернувлася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «АЗОВЗАГАЛЬМАШ» про стягнення заборгованої заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, середнього заробітку, моральної шкоди та компенсацію витрат на правову допомогу, зазначивши, що вона перебувала у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «АЗОВЗАГАЛЬМАШ», після чого її 03.08.2015 року її було звільнено за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України. У порушення вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні їй не була виплачена нарахована заробітна плата, у звязщку з чим, позивач звернувся у 2015 році до суду з заявою про видачу судового наказу, на підставі якої Іллічівським районним судом м. Маріуполя було видано судовий наказ від 01.10.2015 року, але ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 30.10.2015 року судовий наказ було скасовано. Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України відповідач має сплатити їй середній заробіток під час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію за затримку виплату заробітної плати. В звязку з викладеним просила стягнути на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату у сумі 6204,79 грн., компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату, суму середнього заробітку за період затримки розрахунку з 04.08.2015 року по день винесення судом рішення та моральну шкоду у розмірі 1000 грн., оскільки вважає, що діями відповідача їй була заподіяна моральна шкода, бо було грубо порушено її право на отримання заробітної плати, а також витрати на правову допомогу в розмірі 1000,00 грн. Позивачка в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити. Представник позивача за довіреністю в судове засідання не зявилася, надала заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності. Уточнюючи позовні вимоги, просила стягнути компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строку їх виплати у розмірі 1929,69 грн. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, заява про розгляд справи за його відсутності до суду не надходила.Надав заперечення проти позову, згідно якого визнав вимоги позивачки про стягнення заборгованої заробітної плати в сумі 6204,79 грн. та розмір середньоденного заробітку в сумі 41,34 грн. В задоволенні решти позовних вимог прсив відмовити. Відповідно до ст. 197 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд вважає, за можливе відповідно до ст. 224 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали по справі вважає, що позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «АЗОВЗАГАЛЬМАШ» про стягнення заборгованої заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, середнього заробітку, моральної шкоди та компенсацію витрат на правову допомогу підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що [PERSON]М . перебувала у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «АЗОВЗАГАЛЬМАШ», 03.08.2015 року була звільнення з вказаного підприємства за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці. Як вбачається із матеріалів справи, згідно довідки від 08.12.2015 р. № 238/ро-811 , заборгованість по заробітній платі перед позивачкою з урахуванням обовязкових податків та інших утримань складає 6204,79 грн., розрахунок з позивачем не проведений по теперішній час. Статтею 115 КЗпП України визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася, що підтверджується власною довідкою відповідача, внаслідок цього по сьогоднішній день існує заявлена позивачем заборгованість по заробітній платі в розмірі 6204,79 гривень з вирахуванням вже сум, які підлягають утриманню як обовязкові податки та збори, тому вказана сума заборгованості підлягає стягненню в судовому порядку. Щодо вимог позивача про стягнення компенсації втрати частини доходів у звязку з затримкою їх виплати, то суд керується наступними положеннями. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). За ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (набрав чинності 1 січня 2001 року). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення на її користь з відповідача компенсації за затримку виплати заробітної плати. Так, згідно розрахунку позивача розмір компенсації складає 1929,69 грн. У звязку з тим, що відповідач не надав власного розрахунку компенсації або заперечень на позовні вимоги в цій частині, з огляду на те, що розрахунок позивача зроблений відповідно до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», тому саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім зазначенорго позивачкою заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку, яка підлягає задоволенню з наступних підстав. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином, Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. Оскільки розглядом справи було встановлено, що відповідач фактично не розрахувався перед [PERSON] при її звільненні, тобто мало місце порушення законодавчо встановлених строків, то позивачка має всі законі підстави для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, суд керується наступним. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Такі ж положення були викладені і у Правових позиціях Постанов Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11. Згідно з розрахунком позивачки, який визнано відповідачем, у звязку з чим не підлягає доказуванню, розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] складає 41,34 грн. Згідно із графіком №1 роботи працюючих в одну зміну з робочим днем тривалістю 8,12 год. на 2015р.р. кількість робочих днів з 04.08.2015 року (наступний день з дня звільнення) по 28.12.2015 року (день ухвалення судового рішення ) складає 103 день. Таким чином, відповідно до вказаного графіку роботи кількість робочих днів з 04.08.2015 року (наступний день з дня звільнення) по 28.12.2015 року (день ухвалення судового рішення) складає 103 день. Таким чином, розмір середньої заробітної плати за весь час затримки заробітної плати, яка підлягає виплаті на користь позивачки, тобто з 04.08.2015 року по 28.12.2015 року (день ухвалення судового рішення) становить 4258,02 грн. (103 робочий день х 41,34 грн. (середньоденна заробітна плата). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачці частини заробітної плати, останній була спричинена моральна шкода, оскільки вона перебувала у скрутному матеріальному становищі, через невиплату відповідачем зароблених нею коштів, все це потребувало від неїдодаткових зусиль для організації свого життя , між тим, розмір визначений позивачкою у 1000 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивачки, істотність вимушених змін у її житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 350,00 грн. Так, в позовній заяві заявлено вимогу про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 1000,00 грн. У відповідності до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до судових витрат належать, в тому числі, витрати на правову допомогу. Як вбачається з матеріалів справи, витрати на правову допомогу, понесені позивачем, а саме: складання позовної заяви, надання юридичної консультації , складання судового наказу, підготовка правової позиції по справі, підрахунку заборгованості складає 1000,00 грн. Позивач має право на відшкодування судових витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Виходячи з наведеного, а також частковість задоволення позовних вимог, суд вважає, що витрати за надання правової допомоги підлягають задоволенню частково у сумі 400,00 грн. та саме ця сума підлягає стягненню на користь позивача з відповідача. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 487,20 грн. за вимоги майнового характеру та за вимоги немайнового характеру пропорційно до задоволених вимог в розмірі 487,20 грн., що загалом складає 974,40 грн.

Outcome: partial