Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

У квітні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Віконт» (далі - ТОВ «Віконт», Товариство), в якому просив повернути об`єкт позички - цілісний технологічний комплекс з виробництва хлібопекарського борошна, переданий ним відповідачу за договором безоплатного користування майном № 2 від 01 липня 2018 року, а також стягнути неустойку за прострочення виконання зобов`язань з повернення об`єкта позички у розмірі 264 000грн.. Позовна заява мотивована тим, що 01 липня 2018 року між ним та ТОВ «Віконт» було укладено договір безоплатного користування майном № 2 (далі - договір), відповідно до умов якого він передав у безоплатне користування Товариства цілісний технологічний комплекс з виробництва хлібопекарського борошна, вартістю 26 400 000 грн., на строк до 30 червня 2019 року. Додатковою угодою від 30 червня 2019 року строк дії договору продовженого до 30 червня 2020 року. На підставі пунктів 2.4.1 та 2.4.2 договору позички, з метою дострокового розірвання договору та повернення об`єкта позички, ним було направлено на адресу ТОВ «Віконт» заяву з вимогою про повернення цілісного технологічного комплексу з виробництва хлібопекарського борошна, яка отримана відповідачем 17 квітня 2020 року, однак залишена без задоволення. По даний час ТОВ «Віконт» уникає вирішення спору в досудовому порядку та не повертає об`єкту позички, а тому він вимушений звернутися до суду. Згідно умов п.6.2 Договору при порушенні користувачем строку повернення об`єкту позички, він повинен сплатити на поточний рахунок позикодавця неустойку у розмірі 1% від вартості об`єкта позички за кожен день прострочення. Посилаючись на вищенаведене, позивач просив повернути йому цілісний технологічний комплекс з виробництва хлібопекарського борошна за Договором безоплатного користування від 01.07.2018 року, а також стягнути з ТОВ «Віконт» в його користь неустойку за прострочення виконання зобов`язання з повернення об`єкта в сумі 264 000 гр. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 травня 2020 року відкрито провадження у даній справи та призначено розгляд справи за правилами загального провадження. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 липня 2020 року, яка залишена без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року, закрито провадження у справі на підставі вимог п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Постановою Верховного суду від 20 січня 2021 року ухвала Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 липня 2020 року та постанова Тернопільського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року скасовані, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 лютого 2021 року прийнято до провадження дану справу та призначено справу до розгляду за правилами загального провадження. ТОВ «Віконт» подало зустрічний позов про визнання договору безоплатного користування майном № 2 від 01 липня 2018 року, укладеного між TOB «Віконт» і [PERSON] фіктивним. В обґрунтування вимог товариство вказало, що договір не був спрямований на реальне настання будь-яких наслідків, реальної передачі майна не відбулось, адже майно відносилось до основних засобів ТОВ «Віконт». [PERSON] не отримував згоду засновників товариства на укладення Договору, що суперечить п.7.5 Статуту та ст.44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», даний Договір не зареєстрований у жодному податковому звіті і його не відображено в жодній Декларації позивача. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 липня 2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, прийнято зустрічний позов до спільного розгляду із первісним позовом, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. [PERSON] подав відзив на зустрічний позов. Вказав, що договір безоплатного користування майном був укладений виключно з метою залучення основних засобів для розвитку підприємства. Вартість майна, переданого за договором не є предметом доказування у спорі, оскільки позивач просить зобов`язати відповідача повернути майно та сплатити неустойку. Необґрунтованими вважає доводи відповідача щодо підписання договору під тиском. Неотримання згоди засновників товариства на укладення договору не є підставою для визнання договору недійсним, так як відповідач, в силу вимог ст. 241 ЦК, схвалив такий договір. Відповідач прийняв майно за договором та відкрито ним користується по даний час. Більше того, у випадку визнання договору недійсним, відповідач не позбавлений обов`язку повернути спірне майно. Доказом отримання майна відповідачем є підписаний сторонами акт приймання-передачі цілісного технологічного комплексу від 01.07.2018, копія якого долучена до справи. Припущення відповідача щодо невиконання позивачем вимог антикорупційного або податкового законодавства не можуть спростовувати факт укладення договору. Відповідач не надав жодних доказів набуття права власності чи права користування спірним майном в інший спосіб, ніж на підставі договору від 01 липня 2018 року. На підтвердження факту набуття відповідачем права користування спірним майном позивачем надано договір та акт приймання-передачі. Посилаючись на наведене, просив відмовити у задоволенні зустрічного позову. У судовому засіданні позивач та його адвокат позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, з підстав викладених у позові. Заперечили щодо задоволення зустрічного позову за його безпідставністю та необґрунтованістю. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце його був повідомлений належним чином. Попередньо не повідомив суд про причини своєї неявки та заяв про відкладення розгляду справи суду не подавав. Враховуючи докази належного повідомлення відповідача про час та місце судового засідання, відсутність заяв про відкладення розгляду справи та не повідомлення про причини неявки, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що ТзОВ «Віконт» є юридичною особою, створеною на підставі Засновницької угоди, за рішенням засновників, шляхом об`єднання їх внесків з метою здійснення спільної підприємницької діяльності. Засновниками Товариства стали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Статут ТзОВ «Віконт» затверджено загальними зборами засновників, що стверджується протоколом №1 від 12.08.1999 р., та зареєстровано Тернопільською райдержадміністрацією 27.08.1999 р.( а.с. 201-206). 01 липня 2018 року між TOB «Віконт», в особі старшого бухгалтера [PERSON] і [PERSON] , укладено договір безоплатного користування майном № 2, відповідно до умов якого [PERSON] передав TOB «Віконт» у безоплатне користування на строк до 30 червня 2019 року цілісний технологічний комплекс з виробництва хлібопекарського борошна продуктивністю 60 тонн переробки зерна за добу (перелік обладнання, що входить в комплекс викладено в Додатку № 1 до договору) вартістю 26 400 000 грн, який користувач зобов`язався повернути позичкодавцеві після закінчення строку, встановленого договором. Згідно умов п.4.1, п.4.2.Договору, строк на який надається об`єкт позички становить 12 календарних місяці з моменту передачі, а останнім днем строку користування об`єктом позички вважається 30 червня 2019 року. Відповідно до умов додаткової угоди від 30 червня 2019 року строк дії вищезазначеного договору від 01 липня 2018 року продовжено до 30 червня 2020 року. Об`єктом позички за цим Договором є Майно, вартість якого на час передачі користувачу становила 26 400 000 грн, що стверджується п.1.2 Договору. Відповідно до умов п.5.1 Договору при закінченні строку Договору, користувач зобов`язується протягом двох календарних днів повернути позичкодавцю об`єкт позички. Згідно умов п.6.2 Договору при порушенні користувачем строку повернення об`єкту позички він повинен сплатити на поточний рахунок Позичкодавця неустойку у розмірі 1% від вартості об`єкту позички, встановленої цим Договором за кожен день прострочки. Відповідно до положень п.п.8.1, 8.2, 8.3 Договір вважається укладеним з моменту його підписання. Цей Договір діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань. Строк надання позички може бути продовжено за згодою сторін. Кожна сторона вправі вимагати дострокового розірвання Договору. До вищезазначеного Договору долучено Додаток №1, де зазначено перелік обладнання, що передається в користування як цілісний технологічний комплекс з виробництва хлібопекарського борошна продуктивністю 60 тонн на добу по [ADDRESS] . Відповідно до Акту приймання - передачі цілісного технологічного комплексу з виробництва хлібопекарського борошна продуктивністю 60 тонн переробки зерна за добу по [ADDRESS] від 01.07.2018 р. вбачається, що користувач прийняв, а позичкодавець здав цілісний технологічний комплекс з виробництва хлібопекарського борошна продуктивністю 60 тонн переробки зерна за добу, обладнання якого змонтовано, випробувано і введено в експлуатацію в трьохповерховій будівлі з цокольним поверхом млина ТОВ «Віконт» по [ADDRESS] . Власником будівлі млина з допоміжними спорудами по [ADDRESS] є ТОВ «Віконт», що стверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ( а.с. 45). Власником обладнання є [PERSON] , що стверджується долученими до матеріалів справи наказом за №221 від 09 червня 1996 року, актом приймання-передачі мукомельного технологічного обладнання ТОВ «Віконт» від 19.1.0.1999 року, видатковою накладною № РН -0001226 від 09 липня 2010 року, видатковою накладною № РН -0000206 від 27 вересня 2005 року, видатковою накладною № ВК -0000146 від 10 вересня 2012 року, договором-замовлення від 01 липня 2008 року, рахунком за №27 від 29 березня 2010 року, податковою накладною від 09 квітня 2010 року, договором купівлі-продажу від 11 лютого 2007 року за №3, видатковою накладною № ЛЮ -0000081 від 11 лютого 2007року, товарно-транспортною накладною №2 від 11 лютого 2007 року, видатковою накладною № ЛЮ -000002 від 11 лютого 2007 року, видатковою накладною № 131604331 від 22 вересня 2016 року, товарно-транспортною накладною № 131600744 від 22 вересня 2016 року, договором поставки від 15 березня 2011 року, накладними №28 від 15 березня 2011 року, від 01 березня 2001 року (а.с.166-183). Доказів протилежного суду не надано. Згідно наказу №221 від 09 червня 1996 року Ужгородський комбінат Хлібопродуктів, [PERSON] відпущено ряд обладнання, 19 позицій якого зазначено у наказі, у тому числі сепаратор, ентолейтори РЗ - БЄР, деташер РЗ-БГД, дозатор, батареї циклонів 4БЦШ-450, вентилятор високого тиску, вентилятор середнього тиску, норія, вібропітатель БДГ, воронка випускна, ваговибійний апарат ДВМ, компресор, аспіраційний канал. Відповідно до акту приймання-передачі мукомельного технологічного обладнання ТОВ «Віконт», засновники ТОВ «Віконт» [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з припиненням господарської діяльності ТОВ «Віконт», цим актом погодили передачу у приватну власність [PERSON] мукомельного технологічного обладнання. Згідно видаткової накладної № РН -0001226 від 09 липня 2010 року, позивачем придбано компресорна станція та повітрозбірник. Як вбачається із рахунку за №27 від 29 березня 2010 року та податкової накладної від 09 квітня 2010 року, позивачем придбано конвеєри шнекові Згідно договору купівлі-продажу від 11 лютого 2007 року за №3, видаткової накладної № ЛЮ -0000081 від 11 лютого 2007року, товарно-транспортної накладної №2 від 11 лютого 2007 року, [PERSON] придбано розсів РЗ БРБ- 6. Відповідно до видаткової накладної № 131604331 від 22 вересня 2016 року та товарно-транспортної накладної № 131600744 від 22 вересня 2016 року, позивачем придбано Штабелер linde N20L. Як вбачається із договору поставки від 15 березня 2011 року, укладеного між позивачем та ТОВ «Ржевуськ млин», [PERSON] придбано станок вальцевий А1-БЗ-ЗН б/у 5 штук. 15 квітня 2020 р. [PERSON] звернувся до ТОВ «Віконт» із заявою про дострокове розірвання Договору на підставі п. п.2.4.1, 2.4.2 з 23.04.2020 р. Повідомлення відправлено від імені [PERSON] ТОВ «Віконт» 16.04.20 р. і отримано 17.04.2020 р., що стверджується інформацією про відправлення та перевіркою статусу відстеження. (а.с.21-23). Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, вважає, що первісний позов підлягає до часткового задоволення, а зустрічний є необґрунтованим, виходячи із наступного. В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях( ч. 6 ст. 81 ЦПК). Згідно з вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. В силу вимог ч. 1 ст. 80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Положеннями ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво -чи багатосторонніми (договори). Згідно із вимогами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України). Згідно з вимогами частинами першою та другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) не відступила від цих висновків та зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Згідно з вимогами ст.241 ЦК правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину. Схвалення правочину можливе у різних формах, зокрема шляхом конклюдентних дій, які свідчать про прийняття до виконання правочину (виплата контрагенту грошової суми, прийняття або передання майна тощо). Схвалення правочину особою, яку представляють, свідчить про чинність правочину з моменту його укладення і, відповідно, про поширення на неї усіх прав та обов`язків як сторони за правочином з цього моменту. Відповідно до вимог статті 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу. Позичкодавцем може бути фізична або юридична особа (частина перша статті 829 ЦК України). Обов`язки користувача передбачені в статті 833 ЦК України, в тому числі користувач зобов`язаний повернути річ після закінчення строку договору в такому самому стані, в якому вона була на момент її передання. Якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків (стаття 836 ЦК України). Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 2 статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Судом встановлено, що між 01 липня 2018 року між позивачем та ТОВ «Віконт» укладено договір безоплатного користування майном № 2, відповідно до умов якого позивач передав у безоплатне користування Товариства цілісний технологічний комплекс з виробництва хлібопекарського борошна, вартістю 26 400 000 грн., на строк до 30 червня 2019 року. Додатковою угодою від 30 червня 2019 року строк дії договору продовженого до 30 червня 2020 року. Об`єктом Договору є майно належне [PERSON] , що стверджується долученими до матеріалів справи документами. Будь-яких інших доказів належності майна ТОВ «Віконт» відповідачем суду не подано. Відповідач в судові засідання жодного разу не з`явився та будь -яких доказів на спростування тверджень позивача суду не надав. Суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що Договір є фіктивним, оскільки у судовому засіданні не здобуто доказів цього. Так, судом встановлено, що на виконання вищезазначеного Договору сторонами було вчинено дії по передачі та прийняттю майна - об`єкта Договору, тобто правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 статті 203 ЦК України) і внутрішня воля сторін відповідала зовнішньому її прояву. Згідно з вимогами ч.ч 1,2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Відповідачем не наведено доказів та судом не було встановлено фактів щодо наявності умислу в обох сторін правочину, введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Посилання відповідача не те, що при укладенні Договору були порушені вимоги п.7.5. Статуту, суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до наданого суду Статуту Товариства, такий пункт Статуту відсутній. Відповідачем не надано суду іншої редакції Статуту. Згідно з вимогами ч.ч. 2,3 ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», який набрав чинності 17.06.2018 та був чинний у даній редакції станом на день укладення договору, рішення про надання згоди на вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства станом на кінець попереднього кварталу, приймаються виключно загальними зборами учасників. Проте відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того факту, що вартість предмету оспорюваного правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства станом на кінець попереднього кварталу. Згідно з вимогами ст.241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину. Схвалення правочину можливе у різних формах, зокрема шляхом конклюдентних дій, які свідчать про прийняття до виконання правочину (виплата контрагенту грошової суми, прийняття або передання майна тощо). Схвалення правочину особою, яку представляють, свідчить про чинність правочину з моменту його укладення і, відповідно, про поширення на неї усіх прав та обов`язків як сторони за правочином з цього моменту. Судом встановлено, що відносно Договору від 01 липня 2018 року, укладеного між сторонами спору, відбулось його наступне схвалення товариством, шляхом конклюдентних дій, які свідчать про прийняття до виконання правочину, а саме шляхом передання та прийняття майна, що стверджується Актом прийняття -передачі об`єкту Договору від 01 липня 2018 року, фактом укладення Договору про продовження строку дії Договору від 30 червня 2019 року, тривалим періодом дії оспорюваного Договору. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги про визнання правочину недійсним є безпідставними та необґрунтованими, а тому не підлягають до задоволення. Враховуючи встановлені обставини справи, суд встановив, що між сторонами існували договірні правовідносини, відповідач не виконав зобов`язання з повернення майна, отриманого у позичку, а тому дійшов висновку про зобов`язання ТОВ «Віконт» повернути [PERSON] цілісний технологічний комплекс з виробництва хлібопекарського борошна за договором безоплатного користування майном №2 від 01 липня 2018 року, укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальність «Віконт». Щодо вимог про стягнення пені слід зазначити наступне. Згідно умов п.6.2 Договору, сторони погодили, що при порушенні користувачем строку повернення об`єкту позички він повинен сплатити на поточний рахунок Позичкодавця неустойку у розмірі 1% від вартості об`єкту позички, встановленої цим Договором за кожен день прострочки. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Враховуючи, що розмір нарахованої позивачем неустойки значно перевищує розмір завданих позивачу збитків, оскільки договір користування майном, який був укладений між сторонами є безоплатний, суд вважає, що розмір нарахованої позивачем пені слід зменшити до 10 000 гривень, відповідно до положень ч. 3 ст. 551 ЦК України. З врахуванням наведеного, суд вважає, що у задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Віконт» про визнання недійсним договору слід відмовити за безпідставністю, а позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково шляхом зобов`язання Товариство повернути [PERSON] цілісний технологічний комплекс з виробництва хлібопекарського борошна за договором безоплатного користування майном №2 від 01 липня 2018 року та стягнути 10 000 грн. неустойки за прострочення виконання зобов`язання. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З врахуванням наведеного, з Товариства з обмеженою відповідальністю «Віконт» на користь [PERSON] слід стягнути судовий збір у розмірі 10 510 грн., виходячи із ціни позову та максимальної ставки судового збору за подання позову майнового характеру (п`ять розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 2102*5).

Outcome: partial