Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-04 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно заінтересованої особи [PERSON] . В обґрунтування заяви зазначила, що її колишній цивільний чоловік, який є батьком її малолітніх доньок [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , вчиняє відносно неї та її дітей домашнє насильство психологічного та економічного характеру, а також фізичне насильство по відношенню до неї. З січня 2021 року він приїхав в Україну, створив неможливі умови проживання у квартирі, де вона мешкає з доньками та своєю матір`ю. Розповсюджує принизливі плітки про неї всім сусідам, висловлюється про неї негативно в присутності дітей, погрожує фізичною розправою. Іноді погрози переходять до фізичного насильства на очах у дітей. Він кричить на неї, принижуючи її гідність, шантажує, погрожує, що відбере дітей. В результаті його дій вона з дітьми не може спокійно жити, діти зі страхом виходять на вулицю гуляти, побоюючись, що там зустрінуть батька. З приводу його неправомірних дій вона неодноразово зверталась до Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області. Просить видати строком на шість місяців обмежувальний припис стосовно [PERSON] , яким заборонити йому: перебувати в місці проживання (перебування) з постраждалою особою [PERSON] за адресою [ADDRESS] , разом; наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання (перебування) інших місць частого відвідування постраждалою особою [PERSON] . [PERSON] у запереченнях проти заяви [PERSON] вказує, що заява [PERSON] є необґрунтованою, жодних фактичних даних щодо здійснення насильства відносно заявниці не наведено, доказів не надано. Сам по собі факт її звернення до правоохоронних органів із зазначених питань не є доказом здійснення насильства. В судовому засіданні заявниця, її представник підтримали заяву та просили її задовольнити у повному обсязі. [PERSON] , його представник в судовому засіданні надали пояснення щодо стосунків, які склалися між заявницею і [PERSON] з приводу участі останнього у вихованні дітей, спілкування з ними. Просили відмовити у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, посилаючись на необґрунтованість і безпідставність її вимог. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані докази, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Порядок розгляду судом справ про видачу обмежувального припису регулюються положеннями глави 13 ЦПК України, а відповідні правовідносини Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відповідно до вимог ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». У ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», визначено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Вказаною статтею також визначено, що кривдник - це особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі , а особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - це особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Як вбачається зі змісту заяви [PERSON] , звертаючись до суду із заявою про застосування обмежувального припису, вона вважає себе особою, яка постраждала від домашнього насильства від кривдника [PERSON] , оскільки просить видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] , яким заборонити йому перебувати в місці її проживання (перебування) разом з нею, наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання (перебування) інших місць частого відвідування нею як постраждалою особою. Судом встановлено, що заявниця [PERSON] і [PERSON] є батьками малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 26.04.2015 центром реєстрації актів громадянського стану Департаменту цивільних справ Міністерства внутрішніх справ Арабської Республіки Єгипет, та малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданим повторно 15.04.2021 Дніпровським районним у місті Запоріжжі ВДРАЦС Південно-Східного міжрегіонального управління МЮ (м. Дніпро). Згідно пояснень сторін, з 2009 року по 2015 рік вони спільно проживали в Єгипті однією сім`єю, у 2015 році [PERSON] з дітьми переїхала проживати в Україну. Згідно матеріалів справи, [PERSON] зареєстрована та проживає з малолітніми дітьми за адресою [ADDRESS] . Батько дітей є громадянином Єгипту, має посвідку на постійне місце проживання в Україні № [NUMBER] від 15.12.2020, адреса [ADDRESS] . Між батьками дітей виник спір щодо спілкування батька з дитиною, його участі у вихованні, спілкуванні з донькою, який перебував на розгляді Ленінського районного суду м. Запоріжжя. Наразі у цій справі ухвалено рішення, яке на теперішній час не набрало законної сили. На підтвердження доводів заяви про застосування обмежувального припису заявником надано ряд документів, які стосуються звернень до правоохоронних органів. Згідно талону-повідомлення єдиного обліку від 21.01.2021 про прийняття Запорізьким РУП ГУНП в Запорізькій області заяви [PERSON] , він не містить будь-яких відомостей, які мають значення для справи. З відповіді Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області від 10.3.2021 №687/40/2021 на заяву [PERSON] від 25.02.2021 та довідки вбачається, що 25.02.2021 від [PERSON] надійшло звернення про те, що по [ADDRESS] дружина не впускає заявника побачити дитину, а її співмешканець йому погрожує. [PERSON] в свою чергу заявила, що [PERSON] не може з дітьми зустрітися, тому що вони хворіють, а їх батько переслідує її і членів її сім`ї, погрожує. Перевіркою заяв встановлено, що наразі між заявниками вирішується спір щодо побачень і спілкування батька з дітьми, перевірка за заявами була припинена. 09.03.2021 року [PERSON] звернулась із заявою до Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області, просила прийняти заходи до [PERSON] , який її переслідує, та його адвоката Коломоєць І.В., які вчиняють відносно неї психологічне насилля. Згідно довідки, в ході проведення перевірки місце знаходження вказаних осіб не встановлено, даних про вчинення кримінального правопорушення не встановлено. З талону-повідомлення єдиного обліку №14 вбачається, що 11.04.2021 [PERSON] зверталась до поліції з приводу того, що колишній співмешканець погрожує їй фізичною розправою, висловлюється нецензурною лайкою. У травні 13.05.2021 листом за №5019/40-2021 [PERSON] повідомлено, що згідно наданого нею листа голови правління Запорізької обласної громадської організації психологів та психоаналітиків «Взаємодія», встановлено факт домашнього насильства відносно заявниці. У разі встановлення місця знаходження [PERSON] буде вирішено питання про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП. З повідомлення голови правління Запорізької обласної громадської організації психологів та психоаналітиків «Взаємодія» від 28.04.2021 №37 вбачається, що результатами розгляду звернення [PERSON] щодо вчинення [PERSON] відносно неї та дітей домашнього насильства психологічного та економічного характеру та фізичного насильства відносно заявниці, на підставі її пояснень було встановлено, що повідомлені заявницею обставини характеризують [PERSON] як кривдника в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а [PERSON] і її доньок - постраждалими від домашнього насильства. У зв`язку з цим до компетентних органів було направлено вищезазначене повідомлення для вжиття відповідних заходів реагування. Доказів, що за результатами розгляду цього повідомлення зазначеними органами було встановлено факт домашнього насильства та вжито відповідних заходів реагування заявницею суду не надано. Із заяви [PERSON] начальнику відділу по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради від 12.07.2021 вбачається, що заявниця повідомляє, що [PERSON] приходить у двір будинку, де вона проживає, і розповсюджує серед мешканців будинку плітки про неї, що викликає у неї занепокоєння, оскільки це всіма обговорюється і може негативно вплинути на дітей. Таким чином, всі надані заявницею документи, в тому числі повідомлення голови правління Запорізької обласної громадської організації психологів та психоаналітиків «Взаємодія» від 28.04.2021 №37, містять лише посилання на слова заявниці. Жодних доказів, які б підтверджували її твердження, суду не надано. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 та п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника, із заявою про видачу якого може звернутися постраждала особа або її представник. Згідно положень п. 7 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Таким чином, обмежувальний припис застосовується виключно відносно кривдника, тобто особи, яка вчинила домашнє насильство. Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Кримінальну відповідальність за вчинення домашнього насильства встановлено у ст. 126-1 КК України, що передбачає відповідальність за умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи. В свою чергу, у ст. 173-2 КУпАП встановлено адміністративну відповідальність за вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого відповідальність. Доказів притягнення до відповідальності [PERSON] за вчинення діянь, що мають ознаки домашнього насильства суду також не надано і наведено не було. Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях». Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам, встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Дослідивши всі надані докази, суд приходить до висновку, що заявником не доведено, а матеріали справи не містять достатніх, достовірних та переконливих даних що [PERSON] вчиняє домашнє насильство відносно заявниці у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Наявність неприязних стосунків і конфліктних ситуацій між заявницею та [PERSON] не є достатньою підставою для видачі обмежувального припису. Сам факт неодноразового звернення [PERSON] до поліції та інших органів з підстав вчинення щодо неї психологічного, фізичного домашнього насильства свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявником і заінтересованою особою, але не підтверджує факт того, що відносно неї було вчинено домашнє насильство, а також ризиків настання насильства у майбутньому, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до [PERSON] заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», у зв`язку з чим суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.

Outcome: dismissed