Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позову [PERSON] вказувала, що із [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з 02.09.2000 року. Під час перебування у шлюбі в 2003 році на ім»я чоловіка було оформлено кредит на придбання квартири [ADDRESS]. Поручителем даного договору був батько позивача [PERSON] У грудні 2003 року сім»я [PERSON] та [PERSON] переїхала до придбаної квартири, а у 2006 році достроково погасили кредит. Згодом, стосунки між подружжям погіршились і 07.11.2012 року шлюб було розірвано. При цьому, 25.07.2013 року [PERSON] без згоди позивача та проти її волі уклав договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], яка є спільною сумісною власністю подружжя і продав вказане помешкання своєму батькові [PERSON] У зв»язку із цим, [PERSON] просила про задоволення позовних вимог. В судовому засіданні позивач підтримала вимоги з підстав викладених у позовній заяві. Представник [PERSON] проти позову заперечив та просив відмовити у задоволені позовних вимог. [PERSON] в судове засідання не з»явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Сторони не заперечували слухати справу за відсутності [PERSON], який не з»явився до суду та не повідомив про причини неявки. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, шлюб зареєстровано 02.09.2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено актовий запис №1008. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами у справі, що за Договором купівлі-продажу квартири від 23.09.2003 року подружжям [PERSON] та [PERSON] придбано квартиру [ADDRESS]. Дана квартира була зареєстрована на праві власності за [PERSON] У відповідності до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 07.11.2012 року. При цьому, згідно Договору купівлі-продажу квартири від 25.07.2013 року [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] своєму батьку [PERSON] Договір купівлі-продажу квартири від 25.07.2013 року укладений між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано в реєстрі за №804. В судовому засіданні з»ясовано та не спростовано представником відповідача того, що згоди на укладення Договору купівлі-продажу від 25.07.2013 року та відчуження квартири [ADDRESS] [PERSON] не надавала. Зі змісту ст. 65 СК України вбачається, що дружина та чоловік розпоряджаються майном, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою і презумпція за якою при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя не поширюється на укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, у випадку оформлення яких, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Ч. 2 цієї ж статті СК України передбачено можливість дружини, чоловіка на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Із п.1 ч.1 ст. 31 ЦК України вбачається, що правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири як такого, що укладений другим із подружжя без її, згоди є законним та обґрунтованим. У відповідності до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У відповідності до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. 3 ст. 203 ЦК України є підставою недійсності правочину. У відповідності до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При цьому, відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності письмової згоди [PERSON] на відчуження квартири [ADDRESS]. Таким чином, відсутність письмової згоди другого з подружжя - [PERSON] на укладення її колишнім чоловіком [PERSON] договору купівлі-продажу квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя, є підставою недійсності укладеного договору. У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд присуджує з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача по 114 грн. 70 коп. з кожного судових витрат здійснення яких підтверджується квитанцією від 21.11.2013 року №k18/L/29. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved