Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем і 05 лютого 2015 року була звільнена за власним бажанням. За період з жовтня 2014 року по лютий 2015 року приватне акціонерне товариство «Азовелектросталь» (далі: ПАТ «Азовелектросталь») нараховувало, але не виплачувало їй заробітну плату, у звязку з чим утворилась заборгованість в сумі 7032,73 грн. Просила стягнути з відповідача на її користь зазначений борг по заробітній платі, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи із середньоденного заробітку 75, 78 грн., з часу її звільнення по день ухвалення рішення та моральну шкоду, повязану з порушенням трудових прав в сумі 10000 грн. Заочним рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 жовтня 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково. Стягнуто з ПАТ «Азовелектросталь» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 4319,46 грн. та моральну шкоду в розмірі 200,00 грн. Стягнуто з ПАТ «Азовелектросталь» на користь держави судовий збір у розмірі 974,40 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Позивач в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду змінити та стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку з дня її звільнення. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначила, що суд першої інстанції не врахував, що невиконання нею службових обовязків в день звільнення було обумовлене простоєм підприємства та наявністю розпорядження роботодавця про необхідність її відсутності на роботі. При цьому суд не прийняв до уваги те, що що в день звільнення вона була на роботі, де була ознайомлена з наказом про її звільнення, отримала трудову книжку. Позивач та її представник [PERSON] в судовому засіданні апеляційного суду скаргу підтримали, просили її задовольнити. Представник відповідача у судове засіданні апеляційної інстанції не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю доповідача, позивача та її представника, перевіривши матеріали справи, дослідивши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено, що позивач працювала в ПАТ «Азовелектросталь» і 05 лютого 2015 року була звільнена за власним бажанням. За період з жовтня 2014 року по лютий 2015 року підприємство відповідача нараховувало позивачу заробітну плату, проте своєчасно не виплачувало, у звязку з чим утворилась заборгованість в сумі 7032,73 грн. 29 вересня 2015 року, під час перебування даної справи в провадженні суду, заборгованість по заробітній платі була [PERSON] виплачена в повному обсязі (а.с.30) Частково задовольняючи позов [PERSON], суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки відповідач не виплатив належні позивачу при звільненні суми у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підстави для стягнення на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку. При цьому суд виходив з того, що оскільки позивач в день звільнення не працювала, середній заробіток необхідно стягнути з дня подання нею позову до суду. З висновками суду першої інстанції в повній мірі погодитись на можна. Рішення в частині відмови в задоволенні позову та відшкодуванні моральної шкоди не оскаржувалось, тому апеляційною інстанцією не перевірялось. Згідно п.п.3,4 ч. 1 ст. 309ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Так, апеляційним судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Азовелектросталь» і 05 лютого 2015 року була звільнена. За період з жовтня 2014 року по лютий 2015 року підприємство відповідача нараховувало, проте своєчасно не виплачувало позивачу заробітну плату, в результаті чого утворилась заборгованість в загальній сумі 7032,73 грн. Також встановлено, що перед звільненням позивач знаходилась в простої не зі своєї вини, в день звільнення 05 лютого 2015 року знаходилась підприємстві, де була ознайомлена з наказом про звільнення та отримала трудову книжку, що підтверджується доказами наданими відповідачем, зокрема, журналом видачі трудових книжок. 21 травня 2015 року позивач зверталась до відповідача вже з письмовою вимогою про виплату їй заборгованості по заробітній платі (а.с.27). З довідки ПАТ «Азовелектросталь» №1326 від 13 жовтня 2015 року вбачаться, що заборгованість по заробітній платі була сплачена позивачу в повному обсязі після її звільнення - 29 вересня 2015 року. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про стягнення на користь позивача середнього заробітку з часу звернення [PERSON] з позовом до суду, не врахував зазначених вимог закону та не дав належної оцінки тому, що позивач в день свого звільнення 05 лютого 2015 року знаходилась на роботі, що підтверджується наявними у справі доказами, а тому період порушення строку розрахунку при звільненні починає свій перебіг саме з цього часу. Отже, на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який визначаться за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, з 05 лютого 2015 року ( день звільнення) по 29 вересня 2015 року ( день виплати заборгованості) в сумі 13 791,96 грн., виходячи з наступного розрахунку: 75,78 грн. (середньоденна заробітна плата позивача, що погоджена сторонами) х 161 ( кількість днів затримки розрахунку). За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову щодо стягнення середнього заробітку не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його зміни. На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 487,20 грн.

Outcome: approved