Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

У липні 2021 року позивач звернулась до суду із позовом про визнання поруки припиненою, стягнення безпідставно набутих коштів. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 26 лютого 2007 року [PERSON] та закрите акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», Банк) уклали кредитний договір, за умовами якого [PERSON] отримав кредит в сумі 55270,90 грн та зобов`язувався повернути цей кредит у строк до 24 лютого 2012 року включно, шляхом сплати щомісячних платежів у розмірі 1430,39 грн, що включає в себе заборгованість за кредитом, відсотками та комісією. Одночасно [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» уклали договір поруки №PVH0AU01312142, за яким позивач поручалась перед Банком за виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором. 30 липня 2012 року відповідач звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , позивача та [PERSON] (з яким також було укладено договір поруки) про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 133874,76 грн, яка виникла внаслідок неналежного виконання договірних зобов`язань [PERSON] перед Банком. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2012 року по справі №429/7807/12 позовні вимоги Банку задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь Банку заборгованість в сумі 133874,76 грн, а також судовий збір. У задоволенні позовних вимог Банку до позивача та [PERSON] відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] та [PERSON] , суд виходив із того, що Банк без письмової згоди поручителів збільшив розмір процентної ставки з 17,76% до 27,48%, що у свою чергу призвело до збільшення обсягу відповідальності [PERSON] та [PERSON] і, як наслідок, до припинення договорів поруки №PVH0AU01312142 від 26 лютого 2007 року, укладених в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №PVH0AU01312142 від 26 лютого 2007 року, оскільки відповідно до положень ст. 559 ЦК України в редакції, що діяла на час розгляду цієї справи, порука припиняється припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язань без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Суд задовольнив зустрічний позов [PERSON] та визнав договір поруки №PVH0AU01312142 припиненим. Таким чином, у 2012 році було установлено факт того, що договір поруки, укладений між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] відповідно до норм чинного законодавства фактично припинено через збільшення обсягу зобов`язань позивача перед банком. Після розгляду даної справи відповідач окремо до [PERSON] не звертався і навіть у 2015 році видав позивачу довідку, в якій зазначено, що на дату видачі цієї довідки позивач заборгованості перед банком не має. Однак, у березні 2021 року Банк наклав арешти на усі відкриті рахунки позивача та почав безпідставно списувати з її картки кошти, які в отриманій позивачем виписці по рахунку ідентифікувались як «Автоматичне погашення простроченої заборгованості за рахунком [NUMBER] ». Так, за період з 19 вересня 2021 року до 21 березня 2021 року з картки позивача було списано банком кошти в розмірі 2720 грн. На запит позивача щодо роз`яснень на підставі чого банк почав проводити списання коштів, відповідач надав довідку, в якій зазначив, що станом на 13 травня 2021 року [PERSON] має заборгованість перед АТ КБ «Приватбанк» за договором поруки №PVH0AU01312142 від 26 лютого 2007 року у розмірі 843 221,43 грн. В той же час, такі дії Банку є незаконними та направленими на порушення її законних прав та інтересів, оскільки договір, на підставі якого АТ КБ «Приватбанк» нарахував їй заборгованість і проводить списання коштів є припиненим, внаслідок чого вона змушена звертатись до суду з позовом. Таким чином, зважаючи на викладене, станом на день подання позову договір поруки №PVH0AU01312142 від 26 лютого 2007 року укладений між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» є припиненим, у позивача перед банком відсутні будь-які зобов`язання і банк не має жодної правової підстави вимагати у позивача погасити заборгованість за кредитним договором від 26 лютого 2007 року №PVH0AU01312142 у розмірі 843 221,43 грн. На підставі наведеного, позивач просила визнати припиненим договір поруки від 26 лютого 2007 року №PVH0AU01312142, укладений між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк». Стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] безпідставно набуті кошти в розмірі 2720 грн. Стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] судовий збір в сумі 1816 грн. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 09 липня 2021 року в справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 15 вересня 2021 року до суду подано відзив на позов, у якому відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі. [PERSON] заборгованість за кредитним договором не погасив, в той час як поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник. Доводи позивача про те, що Банк здійснював списання з карткового рахунку позивача на підставі припиненого договору поруки є безпідставними, оскільки договір, укладений між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] не припинений рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2012 року в справі №492/7807/12. Крім того, [PERSON] пропустила позовну давність, оскільки позивач зазначала, що про порушення своїх прав довідалась з рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2012 року в справі №492/7807/12, отже позовна давність спливла у 2015 році, в той час як позивач звернулась до суду з позовом у липні 2021 року. За таких обставин, підстави для задоволення позову, відсутні. 28 вересня 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому позивач вказала на те, що Банк ігнорує той факт, що положення договору поруки передбачають припинення поруки після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту (тобто з 24 лютого 2012 року). При цьому, Банк жодним чином не спростував позицію позивача, оскільки банк не навів жодних аргументів на користь того, що порука не є припиненою. 28 вересня 2021 року представник позивача подав заяву про забезпечення позову, в якій просив забезпечити позов, шляхом заборони АТ КБ «Приватбанк» вчиняти дії щодо стягнення з [PERSON] коштів в рахунок погашення заборгованості за договором поруки від 26 лютого 2007 року №PVH0AU01312142. Забезпечити позов, шляхом накладення арешту на рахунки «Джуніор» від 05 листопада 2020 року та від 14 серпня 2020 року відкриті в АТ КБ «Приватбанк». Ухвалою від 01 жовтня 2021 року заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено. Заборонено акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» вчиняти дії щодо стягнення з [PERSON] коштів в рахунок погашення заборгованості за договором поруки № РVН01312142 від 26 лютого 2007 року та накладено арешт на рахунки «Джуніор» (IBAN [NUMBER] , угода № SAMDNWF0072882998600 від 05 листопада 2020 року; IBAN [NUMBER] , угода № SAMDNWF0072797301500 від 14 серпня 2020 року), відкриті в АТ КБ «Приватбанк». 17 грудня 2021 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача. В судове засіданні сторони не з`явились. Представник відповідача подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини та приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 26 лютого 2007 року [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» уклали кредитний договір, відповідно до умов якого, [PERSON] отримав кредит в сумі 55270,90 грн та зобов`язувався повернути цей кредит у строк до 24 лютого 2012 року включно, шляхом сплати щомісячних платежів у розмірі 1430,39 грн, що включає в себе заборгованість за кредитом, відсотками та комісією. Для забезпечення повного і своєчасного виконання зобов`язань за кредитним договором між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] та [PERSON] були укладені договори поруки № PVH0AU01312142 від 26 лютого 2007 року, відповідно умов яких, [PERSON] та [PERSON] прийняли на себе зобов`язання відповідати за повне та своєчасне виконання [PERSON] всіх боргових зобов`язань перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором № PVH0AU01312142 від 26 лютого 2007 року. У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. [PERSON] подав зустрічний позов до АТ КБ «Приватбанк» про визнання поруки припиненою. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2012 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» - задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь АТКБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № PVH0AU1312142 від 26 лютого 2007 року в розмірі 133 874,76 грн, з якої: 39 713,12 грн - заборгованість за кредитом; 50 873,57 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 630,92 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом; 40 657,15 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Вирішено питання розподілу судових витрат. Зустрічну позовну заяву [PERSON] задоволено. Визнано договір поруки № PVH0AU1312142 від 26 лютого 2007 року, укладений між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] припиненим. Вирішено питання розподілу судових витрат. Згідно з довідкою від 02 вересня 2015 року, виданою АТ КБ «Приватбанк» про те, що [PERSON] станом на 02 вересня 2015 року не має заборгованості перед АТ КБ «Приватбанк». Згідно з випискою по рахунках [PERSON] 19 березня 2021 року та 21 березня 2021 року з рахунку [PERSON] відбулось автоматичне погашення простроченої заборгованості за рахунком [NUMBER] на суму 2720 грн. 13 травня 2021 року АТ КБ «Приватбанк» видало [PERSON] довідку про те, що [PERSON] станом на 13 травня 2021 року має заборгованість за договором № PVH0AU1312142 від 26 лютого 2007 року в сумі 843221,43 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2012 року встановлено, що з 2009 року АТ КБ «Приватбанк» збільшив розмір процентної ставки за кредитним договором від 26 лютого 2007 року № PVH0AU1312142 з 17,76% до 27,48% без письмової згоди поручителів, що не заперечувалось представником ПАТ КБ «Приватбанк». Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Згідно з ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Припинення договору поруки пов`язується зі зміною забезпеченого зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому, обсяг зобов`язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте, якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов`язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов`язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень ч. 1 ст. 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред`явлення позову про визнання поруки припиненою. Договором поруки № PVH0AU01312142 від 26 лютого 2007 року, укладеним між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачами [PERSON] не передбачено можливості зміни за основним зобов`язанням процентів без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди. За умовами п. 13 вказаного договору поруки, всі додатки, зміни та доповнення до цього договору вносяться тільки за згодою сторін, в письмовому вигляді, шляхом укладення відповідної додаткової угоди. Докази укладання [PERSON] додаткових угод з Банком в матеріалах справи відсутні, як і згода [PERSON] на збільшення розміру процентів. Отже, наявні підстави для визнання поруки припиненою. Крім того, відповідно до пункту 12 договору поруки, порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Пунктом 7.1 кредитного договору № PVH0AU01312142 від 26 лютого 2007 року передбачено, що Банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом перерахування на відкритий в «Укрексімбанк», поточний рахунок, на строк з 26 лютого 2007 року до 24 лютого 2012 року. За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання припиненою поруки за договором № PVH0AU01312142 від 26 лютого 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] . Частиною першою статті 1212 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до частини другої статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Частиною третьою статті 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: - повернення виконаного за недійсним правочином; - витребування майна власником із чужого незаконного володіння; - повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; - відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Вказана правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18. Таким чином, оскільки підставою для набуття коштів відповідачем є порука, яка підлягає визнанню припиненою, тому відпала сама підстава для набуття та утримання відповідачем коштів у сумі 2720 грн, стягнутих з позивача на підставі договору поруки від 26 лютого 2007 року № PVH0AU01312142. Що стосується посилань відповідача про пропущення [PERSON] позовної давності щодо звернення до суду із позовом про визнання поруки припиненою, то слід зазначити про те, що порушення прав позивача відбулось у момент списання банком коштів у березні 2021 року, тому підстави вважати, що [PERSON] пропустила позовну давність відсутні. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1816 грн. за подання позовної заяви та 454 грн. за подання заяви про забезпечення позову. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved