Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

У липні 2018 р. [PERSON](далі по тексту - [PERSON], позивач) звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] (далі по тексту [PERSON], відповідач) про стягнення суми за прострочення виконання грошового зобов'язання, а саме: інфляційних втрат в розмірі 4243,29 грн. та трьох процентів річних в розмірі 893 грн. Позивач також просила встановити, що загальна сума боргу відповідача з урахуванням інфляційних втрат та трьох процентів річних становить 18136,29 грн. Позов обґрунтований тим, що [PERSON] не виконує рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27.01.2016 про стягнення з нього на користь позивача заборгованості по заробітній платі в сумі 13000 грн., а відтак з нього мають бути стягнуті інфляційні втрати та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 16.03.2016 по 30.06.2018. Ухвалою суду від 25.09.2018 відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 27.11.2018. 27.11.2018 у зв'язку з неявкою відповідача розгляд справи відкладено на 07.12.2018. Позивач подала клопотання про розгляд справи у її відсутність. Відповідач викликався в судове засідання у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем його проживання, проте до суду він не з'явився, про причини неявки не повідомив, письмовий відзив на позов не подав. З огляду на повторну неявку відповідача в судове засідання суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Нез'явлення сторін є підставою для розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами. Вивчивши надані позивачем письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. 27.01.2016 Дніпровський районний суд м. Києва ухвалив рішення у цивільній справі № 755/2176/15-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в загальному розмірі 13000 грн. (а.с. 21-22). 09.03.2016 вказане рішення набрало законної сили та за ним було видано виконавчий лист, який перебуває на виконанні у Дарницькому районному відділі державної виконавчої служби м. Київ. З довідки державного виконавця вбачається, що рішення суду боржником не виконане. Відповідно до положень ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов'язанням. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Ч. 5 ст. 11 ЦК України передбачає, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За приписом ст. 599 цього Кодексу зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності неможливість виконання ним грошового зобов'язання і у разі прострочення на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Аналізуючи наведені норми цивільного закону суд дійшов висновку, що наявність судового рішення про задоволення грошових вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. 526, 599 цього Кодексу. За період з 16.03.2016 по 30.06.2018 прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, яке виникло на підставі рішення суду, склало 836 днів. Інфляційні втрати обраховуються шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на добуток індексів інфляції за період прострочення (сукупний індекс інфляції). Три проценти річних розраховуються по формулі: сума боргу х 3 х кількість днів прострочення платежу/365/100. На підтвердження розміру позовних вимог позивачем надано розрахунки, відповідно до яких інфляційні втрати внаслідок прострочення виконання грошового зобов'язання за вказаний період склали 4243,29грн., а три проценти річних від простроченої суми - 893 грн. Вказані розрахунки суд покладає в обґрунтування рішення, оскільки вони виконані за вірними формулами, з урахуванням статистичних даних про індекси інфляції за період прострочення та не спростовані відповідачем. Отже зважаючи на встановлені обставини та вищенаведені положення матеріального законувимоги [PERSON] про стягнення вказаних сум суд вважає обґрунтованими і доведеними та задовольняє їх. Правових підстав для задоволення вимог про встановлення загального розміру заборгованості відповідача суд не вбачає, оскільки відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» визначення загальної суми боргових зобов'язань боржника віднесено до повноважень виконавця. За подання цього позову позивач звільнена від сплати судового збору, а тому відповідно до положень ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача судовий збір в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial