Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Комунального підприємства «Коменергосервіс» Дніпропетровської міської ради про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до наказу підприємства «Дніпротепломережа» від 11.10.1995 № 489 його було прийнято на посаду інженера у виробничу службу підприємства «Дніпротепломережа», яке в подальшому змінило назву на Комунальне підприємство «Дніпротепломережа» Дніпропетровської міської ради, яке функціонувало до 07.08.2009, коли було утворено на його базі КП «Коменергосервіс» ДМР, куди перевели всіх працівників КП «Дніпротепломережа». Позивач залишився в КП «Дніпротепломережа» на посаді в.о. директора цього підприємства. Відповідно до наказу №216 з 01.12.2009 позивача було прийнято на роботу до Комунального підприємства «Комененергосервіс» Дніпропетровської міської ради на посаду головного інженера за сумісництвом, проте 21.01.2016 відповідач звільнив його із вказаної посади за ст. 7 КЗпП України, п. 8 Положення №43 у звязку з прийняттям на роботу працівника, який не є сумісником. Позивач зазначає, що звільнення з посади головного інженера є незаконним, оскільки на час звільнення, а саме з 21.01.2016 по 05.02.2016 він перебував на лікарняному, у звязку з чим останній звернувся до суду. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25.10.2016 визнано незаконним та скасовано наказ КП «Коменергосервіс» ДМР про звільнення [PERSON], поновлено останнього на роботі та стягнено відповідні кошти. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.03.2017 рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25.10.2016 скасовано, та ухвалено рішення про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2017 року скасовано, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2016 року залишено без змін. 26 жовтня 2016 року позивача було поновлено на роботі, про що зроблено відповідний запис до трудової книжки. Утім, наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) №1 від 05.01.2017 позивача було звільнено повторно на підставі ст. 7 КЗпП України, у звязку з прийняттям на посаду працівника, який не є сумісником. Позивач вважає, що наказ про звільнення є незаконним, а тому просить скасувати наказ №1 від 05.01.2017, виданий КП «Коменергосервіс» Дніпропетровської міської ради про звільнення [PERSON] із займаної посади; поновити позивача на посаді головного інженера КП «Коменергосервіс» Дніпропетровської міської ради з 05.01.2017; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу із розрахунку 580,46 грн. до моменту його поновлення на роботі та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 10\~000 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, на задоволенні позову наполягав. Крім того, просив поновити строк звернення до суду із цим позовом, оскільки пропущено строк з поважних причин, а саме перебування цивільної справи за його попереднім звільненням на розгляді в судах апеляційної та касаційної інстанцій. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, підтримавши надані письмові заперечення, та просила у задоволенні позову відмовити за його безпідставністю, а крім того у звязку з пропуском позивачем строку звернення до суду. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Суд, вислухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог. Відповідно до вимог ч.ч.1,6 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною 2 ст.22 КЗпП України визначено, що відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з КП «Коменергосервіс» ДМР з 01.12.2009 на посаді головного інженера за сумісництвом, що підтверджується наказом (розпорядженням) №216 від 01.12.2009. 21.01.2016 позивача [PERSON] було звільнено з посади головного інженера КП «Коменергосервіс» ДМР за ст.7 КЗпП України, п.8 Положення №43 у звязку з прийняттям на роботу працівника, який не є сумісником. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25.10.2016 визнано незаконним та скасовано наказ КП «Коменергосервіс» ДМР №1 від 21.01.2016 про звільнення [PERSON] з посади головного інженера КП «Коменергосервіс» ДМР, поновлено [PERSON] на посаді головного інженера КП «Коменергосервіс» ДМР, стягнено з КП «Коменергосервіс» ДМР на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 110867,86 грн. без урахування утримання податку та обовязкових платежів, стягнено моральну шкоду в розмірі 5000 грн. та розподілено судові витрати. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2017 року, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено, скасовано, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2016 року залишено без змін. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2016 року в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах місячних платежів допущено до негайного виконання, і 26 жовтня 2016 року позивача було поновлено на роботі, про що зроблено відповідний запис до трудової книжки, про що визнали і сторони в судовому засіданні. Наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) №1 від 05.01.2017 позивача [PERSON] звільнено з посади головного інженера КП «Коменергосервіс» ДМР на підставі ст. 7 КЗпП України, у звязку з прийняттям на посаду працівника, який не є сумісником. Стаття 7 КЗпП України встановлює особливості регулювання праці деяких категорій працівників. Згідно ст. 7 КЗпП України, особливості регулювання праці осіб, які працюють у районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я, тимчасових і сезонних працівників, а також працівників, які працюють у фізичних осіб за трудовими договорами, додаткові (крім передбачених у статтях 37 і 41 цього Кодексу) підстави для припинення трудового договору деяких категорій працівників за певних умов (порушення встановлених правил прийняття на роботу та ін.) встановлюються законодавством. Отже ст. 7 КзпП України не передбачає такі підстави звільнення, як прийняття на роботу працівника, який не є сумісником. Утім, згідно з вимогами ст. 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди органу первинної профспілкової організації допускається у випадку звільнення з суміщувальної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством. Відповідно до п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого спільним наказом Мінпраці, Мінюсту та Мінфіну України від 28.06.1993 № 43, звільнення з роботи за сумісництвом проводиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці, без виплати вихідної допомоги. Таким чином, відповідачем проведено 05 січня 2017 року звільнення позивача [PERSON] із застосуванням норми Закону, а саме ст.7 КЗпП України, яка не регулює дане питання. Водночас, ст.233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. При цьому, встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі №6-409цс16. У п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 розяснено, що встановлені ст. ст. 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Отже, статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду). Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15. Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Поважність причин пропуску строку - це обставини, які свідчать про те, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх трудових прав. Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є обєктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення. У рішенні Європейського суду з прав людини від 30 листопада 2006 року в справі «Красношапка проти України» вказано, що робітник, який вважає себе незаконно звільненим роботодавцем, має значний особистий інтерес у отриманні судового рішення щодо правомірності такої міри. Матеріалами справи підтверджено, що з наказом про звільнення позивач [PERSON] був ознайомлений 05.01.2017, але від підпису відмовився, про що свідчить складений акт, і не заперечував сам позивач у судовому засіданні. Утім, з позовною заявою про захист порушеного права, в порушення ч.1 ст. 233 КЗпП України, [PERSON] звернувся лише 06.11.2017, після спливу понад 10 місяців з моменту звільнення, та просив суд поновити пропущений ним строк звернення до суду за захистом порушених трудових прав, посилаючись, як на поважність причин пропуску такого строку розгляд в судах апеляційної інстанції, а потім касаційної інстанції його позову щодо попереднього незаконного звільнення. Належних доказів, які б підтверджували обставини, що заважали позивачу [PERSON] звернутися до суду у визначений законом строк, суду не надано. Натомість розгляд іншої справи щодо порушення трудових прав позивача вказує на те, що останній був обізнаний із строками звернення до суду за захистом своїх порушених трудових прав, що не заважало йому звернутися своєчасно до суду за вирішенням відповідного спору. Крім того, звертаючись до суду 06.11.2017 із позовом про поновлення на роботі, позивачем питання щодо поновлення строку звернення до суду не ставилося, і лише після заяви відповідача в судовому засіданні щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, останнім 21.12.2017 подано клопотання щодо поновлення такого строку. Отже, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що після ознайомлення його з наказом про звільнення, у нього існували обєктивні, непереборні, істотні труднощі для звернення з позовом до суду в строк, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, й приходить до висновку про недобросовісне ставлення позивача до свого права на звернення до суду за вирішенням трудового спору. У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2010 року № 14, судам розяснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Тобто у випадку обґрунтованості позовних вимог суд відмовляє у їх задоволенні у звязку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Враховуючи те, що позов [PERSON] є доведеним, однак ним без поважних причин пропущено строк звернення до суду за захистом порушеного трудового права, суд вважає, що це є самостійною підставою для відмови в предявленому ним позові в повному обсязі. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, з урахуванням результату розгляду справи та за приписами ст.141 ЦПК України, судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed