Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-17 00:00:00

У липні 2017 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою 34 у будинку 80 по вул. Наримська у м. Дніпро та зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В обґрунтування позову зазначає, що вона є власником квартири [ADDRESS]. Право власності на вказану квартиру позивач набула від відповідача на підставі договору дарування. Після укладання договору між ними було досягнуто домовленості про те, що вони в рівних частках приймають участь в утриманні квартири та оплаті житлово-комунальних послуг. Проте, через тиждень після укладання договору відповідач виїхав з квартири, не сплачує комунальні послуги та не бере участі у її утриманні. Виїжджаючи відповідач повідомив, що в листопаді 2014 року він змінить своє місце реєстрації, але до теперішнього часу так цього і не зробив. З того часу він декілька разів телефонував, повідомив, що проживає у своєму приватному будинку та займається сільським господарством. Жодних інших відомостей про себе не повідомив. Враховуючи вищевикладене, позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом. У судове засідання позивачка не зявилася, але від неї надійшла заява, в якій позивачка просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити їх у повному обсязі, проти заочного рішення суду не заперечує. Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений засобами масової інформації, причин неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року про відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у власності будинок, користуються ним і мають право розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, здавати в оренду. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору дарування від 24 вересня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] належить квартира [ADDRESS]. [PERSON] у належній позивачці квартирі зареєстрований, проте не проживає з вересня 2014 року, особистих речах в квартирі немає, що підтверджується актом про не проживання від 06 липня 2017 року, проведеного в присутності сусідів по будинку [PERSON] та [PERSON] У\~відповідності\~до ч. 1\~ст. 19 ЦПК України,\~суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні їм права користування і розпорядження своїм майном. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] втрати вправо користування житловим приміщенням, а саме: квартирою 34 у будинку 80 по вул. Наримська у м. Дніпро, оскільки не проживає там понад один рік без поважних причин. Що стосується вимоги щодо зняття [PERSON] з реєстрації, то дана вимога задоволенню не підлягає, оскільки вона є передчасною. Відповідно до вимог статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, з відповідача на користь позивача повинно бути стягнуто сплачений судовий збір у розмірі 640 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial