Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

У листопаді 2016 року позивачі звернулися до суду із вказаним позовом, який уточнивши 26.01.2018, просили суд стягнути у солідарному порядку з відповідача на їхню користь відшкодування завданої матеріальної шкоди у розмірі 63504 грн. 02 коп. та моральної - 5000 грн. кожному з них, посилаючись на те, що внаслідок дій відповідача, які призвели до затоплення квартири позивачів, було завдано матеріальних збитків та позивачі зазнали моральних страждань /а. с. 176-179/. 25.11.2016 у справі відкрито провадження /а. с. 60/. Ухвалою суду, постановленою на місці у судовому засіданні 17.01.2017, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до журналу судового засідання, за клопотанням представника позивачів замінено третю особу у справі Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Печерськжитло» на Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» /а. с. 78/. 15.05.2017 ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви представника позивачів про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на належну відповідачу квартиру [ADDRESS] /а. с. 117/. Допитаний 19.09.2017 в якості свідка [PERSON] показав суду, що його бабуся проживає у квартирі [ADDRESS] і він приходив до неї. Зазначена квартира № 37 розміщується над квартирою позивачів, тому позивачі близько другої ночі прийшли до верхньої над ними квартири і повідомили про затоплення. Після цього свідок спустився до квартири позивачів та перекрив воду, побачивши, що він туалетного бочка протягнутий шланг, який вирвано /а. с. 151-152/. На підставі норми пункту 9 частини 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України від 18.03.2004 № 1618-IV у редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (15.12.2017), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Свідок [PERSON], будучи допитаним судом 27.03.2018, показав, що є сином відповідача і проживає у м. Хмельницькому. Батько купив квартиру у 2000 році і є її власником, після придбання квартири ремонтні роботи не проводилися, не заміняли унітаз та гнучкий шланг до нього. На час залиття у квартирі проживали знайомі, які доглядали за нею. Раніше, коли свідок проживав у батьковій квартирі № 49, були скарги про затоплення із квартири відповідача. Свідок факт затоплення квартири позивачів не заперечував і показав суду, що пропонував виконати ремонтні послуги, але вони відмовилися. Також свідок показав, що за кілька тижнів до події затоплення працівники комунального підприємства проводили стояк у туалеті, залишалося сухо, гнучку підводку працівники не дивилися - відмовилися, вказавши, що перевіряють лише стояк, інше - відповідальність власників. Згідно з показами свідка [PERSON], прорив гнучкого шлангу підводки до унітазу відбувся близько третьої ночі. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримала позов та просила задовольнити у повному обсязі, з підстав наведених у ньому та з врахуванням заяви про уточнення. 16.01.2017 від позивачів [PERSON] та [PERSON] засобами поштового зв'язку до суду надійшли заяви про проведення судового розгляду за їхньої відсутності, свої позовні вимоги підтримують і просять задовольнити, не заперечуючи проти заочного розгляду справи /а. с. 66, 68/. Представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив також їх задовольнити. Представник третьої особи, будучи повідомленим про судове засідання, до суду не з'явився, про причини неявки не повідомив. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити, вважаючи недоведеною вину відповідача за нанесення шкоди майну позивачів та завдання їм моральної шкоди. Разом з тим, судом наголошується, що у судовому засіданні 19.09.2017 представник відповідача [PERSON] частково визнав позовні вимоги, а саме з приводу залиття та спричинення матеріальної шкоди у розмірі 21 631 грн., не визнав заявлені вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, вважаючи її недоведеною, що підтверджується записом у журналі судового засідання, що міститься у матеріалах справи, та технічним звукозаписом вказаного судового засідання /а. с. 149-150/. Суд, допитавши свідків, заслухавши обґрунтування сторони позивача та заперечення представника відповідача, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів у матеріалах справи, та оцінивши у сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Позивачі є власниками квартири [ADDRESS] у рівних долях, що підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності на житло /а. с. 11/. 15.08.2015 у квартирі позивачів [ADDRESS] сталося залиття з вище розташованої квартири № 49 у вказаному будинку, у зв'язку із проривом гнучкого підведення до унітазу, що підтверджується актом про залиття від 21.08.2015, складеного комісією у складі головного інженера виконавця послуг [PERSON] як голови комісії, майстра технічної дільниці [PERSON] і майстра ремонтної дільниці [PERSON] /а. с. 18/. Вказаним актом від 21.08.2015 засвідчено, що у приміщенні кімнати залиті стеля та стіни по всій поверхні і спостерігається лущення фарби на поверхні відкосу вікна; у коридорі залиті стіни і підлога, також спостерігається відшарування фарби на дверях та дверній коробці, які межують з кімнатою; у приміщенні кухні залита стеля, стіни, підлога; у приміщенні туалету - стеля; у приміщенні кімнати - стеля, стіни, паркетна підлога, на якій спостерігається руйнування та деформація. Позивач [PERSON] направила 09.09.2015 сину відповідача [PERSON] телеграфне повідомлення з проханням з'явитися 15.09.2015 у квартирі позивача, для присутності під час експертного огляду пошкоджень після залиття /а. с. 19, 20/. 15.09.2015 оцінювачем (кваліфікаційне свідоцтво оцінювача [NUMBER] від 04.10.2008) [PERSON] проведено огляд квартири [ADDRESS], та складено звіт № 102/15 від 22.09.2015 за його результатом, згідно з яким розмір матеріального збитку, який завдано у результаті залиття вказаної квартири на момент його складання становить 46 512 грн. 85 коп. /а. с. 21, 22-41/. У відповідності до норм ч. ч. 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною 7 статті 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до вимог ст. 151 Житлового кодексу РСР України громадяни, які мають у приватній власності будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Положеннями ст. ст. 319, 321 Цивільного кодексу України передбачено, що власність зобов'язує, власник не може використовувати право власності на шкоду правам громадян, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить. Відповідно до статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004, споживач зобов'язаний своєчасно вживати заходів щодо усунення виявлених неполадок, пов'язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з власної вини. Згідно з нормами частин 1, 2 статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. При вирішенні спору про відшкодування шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. З системного аналізу норм чинного цивільного законодавства України вбачається, що цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок спростування презумції вини шляхом доведення відсутності його вини у завданні шкоди позивачу. Частиною 3 статті 386 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. З наведеного вбачається, що обов'язок доказування розподіляється згідно із перерахованими нормами таким чином: позивач доказує наявність шкоди та її розмір, а відповідач, у свою чергу, відсутність його вини в заподіянні шкоди. Доказів на підтвердження того, що залиття квартири позивачів сталося не з вини власників квартири № 49 стороною відповідача не надано і встановлених обставин щодо факту залиття не спростував. Виходячи із встановлених обставин справи, доведеності факту залиття квартири позивачів із-за винних дій власника квартири № 49, наявності причинно-наслідкового зв'язку між винними діями власника квартири та настанням негативних наслідків у вигляді пошкодження належної позивачам квартири, суд дійшов висновку, що винними діями власника квартири № 49 позивачам у справі завдано майнової шкоди, яка підлягає стягненню із власника квартири № 49. Так, відповідно до вимог статті 1192 Цивільного кодексу України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Визначаючи розмір майнової шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачів, суд приймає до уваги наданий позивачами звіт № 102/15 від 22.09.2015 оцінювача [PERSON], згідно з яким розмір матеріального збитку, який завдано у результаті залиття вказаної квартири на момент його складання становить 46 512 грн. 85 коп. /а. с. 41/. Разом з тим, у своїй заяві про уточнення позовних вимог представником позивачів зазначено про збільшення сум відшкодування матеріальної шкоди, у зв'язку із знеціненням національної грошової одиниці, тобто зменшення купівельної спроможності гривні. Посилаючись на ст. 1192 Цивільного кодексу України, сторона позивачів просила суд визначити реальну вартість втраченого майна на момент розгляду справи, який триває з кінця 2016 року. Таким чином, збільшивши суму відшкодування, яку було встановлено у звіті № 102/15 від 22.09.2015, - 47 912 грн. 85 коп. шляхом множення на індекс інфляції у вересні 2015 року (1,023), жовтні 2015 (0,987), листопаді 2015 року (1,020), грудні 2015 року (1,007), за 2016 рік (1,124) та за 2017 рік (1,137), позивачі просили суд стягнути суму 63 504 грн. 02 коп. Суд відмовляє у задоволенні позову у частині стягнення з відповідача збільшеної за рахунок інфляції суми, оскільки статтею 1192 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, при цьому така реальна вартість або вартість виконання необхідних робіт підлягає встановленню шляхом проведення експертного дослідження, у тому числі, для визначення суми різниці між станом речей та майна на момент події та у теперішній час. Проте клопотання про призначення експертизи і поставлення такого питання на вирішення експерта учасниками розгляду справи не заявлялося суду та на застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України представники позивачів не посилався. Отже, враховуючи, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] у рівних частинах (по 1/3 кожний), то відповідно матеріальна шкода підлягає відшкодуванню на користь кожного з позивачів пропорційно належних їм частин квартири, відповідно до звіту № 102/15 від 22.09.2015. Оскільки [PERSON] є власником квартири № 49, та незалежно від того, чи проживає він у ній, чи ні, несе відповідальність як власник за неналежне утримання майна, в даному випадку є залиття квартири позивачів, яке сталося через неналежне утримання власником квартири № 49 цього будинку. Відповідачем не доведено відсутність його вини в залитті квартири позивачів. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку про те, що залиття квартири позивачів сталося саме з вини [PERSON], що підтверджується належними та допустимими доказами у справі, оскільки протилежного стороною відповідача суду не доведено. Відтак, останній має відповідати за завдану залиттям квартири майнову шкоду. Оскільки, під час розгляду даної справи знайшов своє підтвердження факт наявності причинного зв'язку між винними діями відповідача та настанням негативних наслідків у вигляді пошкодження належної позивачам квартири, вимога про відшкодування майнової шкоди у розмірі 46 512 грн. 85 коп. за рахунок відповідача підлягають задоволенню, шляхом стягнення на користь позивачів у рівних частинах. За приписами статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, зазначених у пункті 3 Постанови Пленуму від 31.03.1995 № 4 із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 № 5, від 27.02.2009 № 1, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо стягнення відшкодування моральної шкоди на загальну суму 15 000 грн., представник позивачів послався на практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої судом визнано презумпцію моральної шкоди, що полягає у тому, що у разі порушення майнових або немайнових прав, «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку, людина відчуває страждання (моральну шкоду). Тому суд вважає, що дійсно у результаті встановленої вини відповідача, позивачі зазнали моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення. Суд приймає до уваги зазначену практику Європейського суду з прав людини як беззаперечну та, враховуючи наведені правові норми, проаналізувавши матеріали справи, оцінивши докази та, дотримуючись вимог чинного законодавства, визначає розмір моральної шкоди у 3 000 грн. з відповідача на користь кожного з позивачів, тобто позовна вимога у цій частині судом задовольняється частково - на загальну суму у розмірі 9 000 грн. Згідно з положенням пункту 1 частини 2 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на правову допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво у суді та іншу правничу допомогу, пов'язану з справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. За частиною 3 статі 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Outcome: partial