Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-16 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернулася до Братського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку, мотивуючи свої вимоги тим, що у період з 20 квітня 1991 року по 11 квітня 2006 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу за спільні кошти вони придбали житловий будинок, розташований по [ADDRESS] за договором купівлі-продажу у колективного сільськогосподарського пайового товариства ім. Мічуріна. У вказаному будинку вона проживала та була зареєстрована з 12 грудня 1998 року до 10 лютого 2006 року. З 2006 року вона проживає разом з чоловіком та малолітньою донькою в орендованих приміщеннях в м.Миколаєві, власного житла не має. Їх спільні повнолітні діти [PERSON] та [PERSON] мають власне житло. Посилаючись на те, що їй стало відомо про те, що відповідач бажає продати їхній спільний будинок, чим порушить її права, вирішити у досудовому порядку про виділення її частки у будинку не вдалося, позивач прохала визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] . Розпорядженням в.о. голови Братського районного суду Миколаївської області Скарбницької І.Б. від 10 липня 2019 року справу передано на розгляд до Арбузинського районного суду Миколаївської області. Представником відповідача [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому він заперечував проти задоволення позову, зазначив про те, що рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 14 листопада 2012 року позивачу відмовлено у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні спірним майном між тими ж сторонами. Вказав на наявність розписки, написаної позивачем про відсутність претензій до спірного житлового будинку. Прохав застосувати наслідки спливу строку позовної давності до заявлених позивачем вимог, вказуючи, що позивач пропустила трирічний строк звернення до суду, звернувшись до суду через 13 років після розірвання шлюбу. У відповіді на відзив позивач зазначила, що відповідач безпідставно вимагав відмовитися від належної їй частини будинку, ніякої домовленості у неї з відповідачем щодо спільного будинку не було. Розписку про відсутність претензій до житлового будинку вона писала під тиском відповідача. Строків давності з цього предмету позову немає, право власності за нею зберігається все життя. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, пояснила суду, що спір за будинок виник між ними ще у 2006 році, оскільки саме тоді вона почала претендувати на частку у праві власності на будинок. У 2006 році та 2012 році вона зверталася до відповідача з проханням, щоб він Ѕ частку будинку залишив дітям. До суду з позовом про поділ майна вона не зверталася у зв`язку з тим, що хворіє дитина. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, пояснив, що житловий будинок, розташований по [ADDRESS] він разом з позивачем придбали на спільні кошти. Проживати однією сім`єю він з позивачем припинив у 2003 році. У 2012 році розпочалися судові слухання по справі за позовом позивача до нього про усунення перешкод у користуванні їх спільним будинком та позивач стала претендувати на будинок. Їхні повнолітні діти відмовилися від своїх часток від приватизованої позивачем квартири в смт. Казанка на користь позивача за умови, щоб остання відмовилася від своєї частки у будинку в смт . Братське. Представник відповідача підтримав заперечення відповідача, прохав застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Вислухавши думки учасників процесу, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , суд приходить до наступного. Сторони [PERSON] та [PERSON] перебувати у зареєстрованому шлюбі з 20 квітня 1991 року по 11 квітня 2006 року . Під час шлюбу за спільні кошти сторони придбали за договором купівлі-продажу № 921 від 10 грудня 1997 року у колективного сільськогосподарського пайового товариства ім. Мічуріна житловий будинок, розташований по [ADDRESS] . Право власності за відповідачем [PERSON] на вказаний житловий будинок зареєстровано 14 травня 2014 року, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. У частині першій статті 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Згідно з частиною першою статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності з частиною другою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Оскільки житловий будинок, розташований по [ADDRESS] придбаний під час перебування сторін у шлюбі, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, а відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд приходить до висновку про те, що вказане домоволодіння підлягає поділу між колишнім подружжям у рівних частках. Вказане спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, незважаючи на те, що право власності на нього набуто відповідачем після розірвання шлюбу, оскільки сам факт отримання відповідачем вже після розірвання шлюбу з позивачем у 2014 році свідоцтва про право власності на спірне нерухоме майно не змінює його статус як майна, набутого подружжям за час шлюбу. Письмові показання свідка [PERSON] суд не приймає до уваги, оскільки вказаний свідок не допитувався судом у судовому засіданні та не попереджувався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та відмову від дачі показань. Надані позивачем докази: лист служби у справах дітей Братської районної державної адміністрації Миколаївської області від 04 вересня 2019 року за № 274, відповідно до якого позивач [PERSON] не позбавлялася батьківських прав щодо своїх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , довідка виконкому Новокостянтинівської сільської ради Братського району Миколаївської області від 27 серпня 2019 року за № 629 про те, що відповідач зареєстрований з 12.12.2014 року за адресою спірного житлового будинку, однак фактично там не проживає, характеристика позивача за місцем роботи у Казанківському районному суді Миколаївської області, характеристика за місцем проживання, копія трудової книжки позивача суд вважає неналежними, оскільки вони доказового значення по даній справі не мають. Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 29 січня 2013 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у задоволенні зустрічного позову відмовлено, залишено без змін рішення Братського районного суду Миколаївської області від 14 листопада 2012 року, яким у задоволенні первісного позову відмовлено. Вказаний спір стосувався права позивача [PERSON] на проживання у житловому будинку, розташованому по [ADDRESS] . Написання позивачем розписки 29 листопада 2012 року про відсутність претензій до спірного житлового будинку, винесення 08 січня 2013 року слідчим СВ Братського РВ УМВС України в Миколаївській області Тотчасовим О.В. постанови про закриття кримінального провадження за заявою [PERSON] про привласнення її бувшим чоловіком документів на спірний житловий будинок, а також показання свідка [PERSON] про факт написання позивачем у приміщенні сільської ради розписки про відмову від спірного житлового будинку, показання свідків [PERSON] , [PERSON] про наявність між ними та позивачем домовленості про відмову від частки у праві власності на приватизовану квартиру в смт. Казанка на користь позивача взамін відсутності претензій зі сторони позивача на спірний житловий будинок, а також пояснення самих сторін свідчать про виникнення у 2012 році спору між сторонами щодо права власності на спірний житловий будинок. На підставі вищевказаних доказів та з урахуванням рішення апеляційного суду Миколаївської області від 29 січня 2013 року та Братського районного суду Миколаївської області від 14 листопада 2012 року суд вважає встановленим, що про порушення свого права на майно подружжя позивач [PERSON] дізналася з набранням законної сили вказаних рішень суду, якими її було позбавлено права користування житловим будинком, що є предметом поділу. Враховуючи, що позивач звернулася до суду з позовною заявою про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку лише у липні 2019 року, суд вважає, що позивач пропустила встановлений законом трирічний строк звернення до суду. Доводи позивача, що вона не могла звернутися до суду у зв`язку з хворобою малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , на дисплазію тазостегнових суглобів, вроджений підзвих правого стегна, не можуть бути поважною причиною пропуску строку позовної давності. На підставі викладеного суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed