Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

у листопаді 2015 року позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що у квітні 2008 року між банком та [PERSON] укладено кредитно-заставний договір, за умовами якого відповідачем отримано кредит у сумі 23189,18 євро для купівлі автомобіля, сплати страхових платежів, винагороди за надання фінансового інструменту, терміном до 29 квітня 2013 року. Позичальником допущено порушення строків погашення кредиту. В порядку забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та [PERSON] укладено договір поруки, за змістом якого остання поручилася перед кредитором за виконання [PERSON] зобов'язань по кредитному договору. За таких обставин, позивач просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором від 30 квітня 2008 року № K3R0AE00000003 у розмірі 126993,62 євро, що в гривневому еквіваленті станом на 18 листопада 2015 року становить 3220558,31 грн., вирішити питання про розподіл судових витрат. Позивач явку свого представника у судове засідання не забезпечив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у заяві представник банку просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Від представника відповідачів по справі на адресу суду надійшли заперечення, в яких відповідачі посилаються на те, що позивач просить стягнути з відповідачів суму кредиту, яка є більшою, ніж отримана позичальником. Подальший розрахунок процентів за користування кредитними коштами, комісії за користування кредитом був здійснений, виходячи з суми кредиту, яку позичальник не отримував. Пеня, обчислена позивачем, має розраховуватися та стягуватися лише у національній валюті України. Позивач намагається стягнути пеню і штраф за одне і те саме порушення договірних умов, що суперечить ст. 61 Конституції України. Також відповідачами заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності, виходячи з того, що останній платіж по кредитному договору був здійснений у липні 2009 року. У травні 2015 року банк вже звертався до суду з позовом про стягнення боргу за кредитним договором, однак позовна заява ПАТ «КБ «ПриватБанк» була залишена судом без розгляду, що не зупиняє перебігу строку позовної давності. Відтак, відповідачі просили відмовити у задоволенні позову банку в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. 30 квітня 2008 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитно-заставний договір №K3R0AE00000003, за умовами якого позичальник отримав від банку кредит у загальному розмірі 23189,18 євро для купівлі автомобіля марки Volkswagen Toureg, 2004 року випуску, сплати страхових платежів, оплати коштів за реєстрацію предмета застави, оплати винагороди за надання фінансового інструменту. Погоджена сторонами процентна ставка за користування кредитними коштами становить 17,04% річних. Кредит наданий строком до 29 квітня 2013 року. Відповідно до п. 17.4 договору позичальник доручив банку без додаткового узгодження перерахувати кредит в сумі 151500 грн. на поточний рахунок автосалону, у сумі 17955,78 грн. - на сплату страхових платежів, в сумі 34 грн. - на сплату за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, в сумі 605,60 євро - для сплати винагороди банку за надання фінансового інструменту. Відповідно до умов п. 4.4. договору погашення заборгованості здійснюється шляхом сплати щомісячних платежів відповідно до ст. 17.8 договору, до складу яких входять платежі за винагородою, процентами та кредитом. Розмір щомісячного платежу становить 632,75 євро. Згідно з п. 14.3 договору у випадку порушення позичальником зобов'язання щодо повернення основної суми кредиту, передбаченого п. 6.2.4 договору позичальник сплачує пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу за кожен день прострочки. За умовами п. 14.9 договору при порушенні позичальником будь-якого грошового зобов'язання за договором понад 30 календарних днів, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити штраф у розмірі 250 грн. плюс 5% від суми невиконаного зобов'язання. Договір кредиту укладений між сторонами у простій письмовій формі, підписаний сторонами. 30 квітня 2008 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір поруки № K3R0AE00000003/1, за умовами якого поручитель [PERSON] поручилася перед кредитором за виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором від 30 квітня 2008 року № K3R0AE00000003. Договір поруки укладений між сторонами у простій письмовій формі, підписаний сторонами. Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За приписами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. У відповідності до положень ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодувань збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. У відповідності до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Частиною першою статті 550 ЦК України визначено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Матеріалами справи підтверджено, що між банком та відповідачем [PERSON] виникли договірні правовідносини, пов'язані з отриманням кредиту для купівлі транспортного засобу. Позичальник неналежним чином виконував свої зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим по кредитно-заставному договору від 30 квітня 2008 року утворилася заборгованість. Станом на 18 листопада 2015 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором становить 126993,62 євро, тому числі 25375,15 євро - заборгованість за кредитом, 7604,45 євро - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1796,41 євро - заборгованість по комісії за користування кредитом, 86160,91 євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором, штраф - 9,86 євро (фіксована частина), штраф - 6046,85 євро (процентна складова). Як убачається з розрахунку суми заборгованості, позичальником в перший рік кредитування частково виконувалися зобов'язання з повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісії. Останній платіж за кредитним договором здійснений відповідачем [PERSON] 10 липня 2009 року, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором, наданим позивачем. Відповідачі такі обставини підтвердили. За умовами кредитно-заставного договору відповідач [PERSON] зобов'язався сплачувати чергові страхові платежі протягом усього часу користування кредитними коштами. Відповідно до п.п. 3.4.1 та 3.4.2 договору якщо позичальник не подав банку підтверджуючий документ про сплату чергових страхових платежів за договорами страхування станом на дату, коли вони повинні бути сплачені, банк має право самостійно сплатити такі страхові платежі протягом п'яти банківських днів замість позичальника. Якщо банк скористається правом, передбаченим у п. 3.4.1 договору, і сплатить чергові страхові платежі, то позичальник зобов'язаний протягом 30 календарних днів відшкодувати банку суму сплачених коштів та усі інші витрати банку, пов'язані з здійсненням таких платежів. Відповідно до п. 17.1.7 договору з метою виконання зобов'язань за п. 3.4 позичальнику відкривається кредитна лінія в розмірі 11962,54 євро для сплати чергових страхових платежів. Разом з тим, позивачем до матеріалів справи не долучено доказів сплати банком чергового страхового платежу після спливу першого року кредитування в порядку, передбаченому п.п. 3.4.1 та 3.4.2 договору. У зв'язку з чим сума заборгованості по кредиту у розмір 25375,15 євро, нарахована позивачем, не є обґрунтованою. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Також суд звертає увагу, що банком нараховані штрафні санкції за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами, у розмірі 92217,62 євро, що у чотири рази перевищує суму отриманого позичальником кредиту. На переконання суду такий розрахунок суми штрафних санкцій свідчить про намагання позивача отримати надприбутки від кредитування та не відповідає реальним збиткам позивача, завданим внаслідок невиконання позичальником договірних зобов'язань. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За правилами ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 264 ЦК України визначено порядок переривання перебігу позовної давності. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. За правилами ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За приписами ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідачі просили застосувати наслідки спливу позовної давності. Матеріалами справи підтверджено, що строк позовної давності у даних спірних правовідносинах розпочався з 25 липня 2009 року, тобто з дати нездійснення останнього платежу по кредиту. У кредитно-заставному договорі сторони домовилися про збільшення позовної давності до п'яти років у пункті 14.11 договору. Суд не погоджується з позицією представника відповідачів, що умова про збільшення строку позовної давності не є складовою укладеного договору, оскільки не містить підпису позичальника з огляду на наступне. Кредитно-заставний договір, укладений між банком та позичальником, уявляє собою єдиний документ, складений у письмовій формі. Такий договір був підписаний позичальником [PERSON], ним також отримано примірник договору. Умова про збільшення позовної давності включена до тексту договору, такі умови не викладені в окремих додатках чи правилах. Відтак, за домовленістю сторін строк позовної давності збільшено до 5 років. Позовна давність починається з 25 липня 2009 року, тобто з дня нездійснення позичальником чергового щомісячного платежу. Про порушення зобов'язань за кредитним договором позичальнику стало відомо з 25 липня 2009 року. У травні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 03 листопада 2015 року позов ПАТ «КБ «ПриватБанк» залишений без розгляду, у зв'язку з повторною неявкою представника банку у судове засідання. Ухвала суду першої інстанції набула законної сили. В порядку, передбаченому ст. 265 ЦПК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Позивач звернувся до суду з позовом 30 листопада 2015 року. Отже, ПАТ «КБ «ПриватБанк» допущено пропуск строку позовної давності. Враховуючи те, що позивачем не долучено до матеріалів справи належних та допустимих доказів на обґрунтування заявленого розміру позовних вимог, а також встановленого судом пропуску позивачем позовної давності, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed