Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

У липні 2015 року позивач звернувся до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області з зазначеним позовом до Бердянської міської ради Запорізької області та [PERSON], в обґрунтування якого посилався на те, що право володіння на земельну ділянку перейшло до нього в силу дії ст. 1218 ЦК України. 23.03.2015 року задля погодження схеми генерального плану для подальшої приватизації земельної ділянки, що знаходиться за адресою: вул. Абрикосова, 8 в м.Бердянську він звернувся до відповідача. Дана земельна ділянка надавалася його покійному батькові, [PERSON] згідно з рішенням виконавчого комітету Бердянської міської ради №364 від 13.08.1992 року п.1.3 «Про виділення земельних ділянок для будівництва житлових будинків індивідуальної забудови». 05.10.1992 року представником управління архітектури та містобудування м.Бердянська на підставі вказаного рішення виконкому був складений акт №209, яким для будівництва житлового будинку проведена відбивка меж, встановлені межові знаки та земельна ділянка передана батькові в натурі. 05.10.1992 року між [PERSON] та представником відділу комунальної власності виконкому Бердянської міської ради був укладений договір «Про надання у постійне успадковуване володіння земельної ділянки для будівництва житлового будинку на правах приватної власності». Проте відповідно до листа управління містобудування та архітектури Бердянської міської ради №241 від 06.04.2015 року йому відмовлено в погодженні схеми генерального плану у звязку з тим, що Бердянською міською радою прийнято рішення ще 01.11.2007 року №36 «Про відміну пунктів рішень виконкому «Про надання громадянам земельних ділянок для будівництва житлових будинків», згідно якого п.1.3 рішення виконкому від 13.08.1992 року №364 вважається таким, що втратило чинність з урахуванням того, що [PERSON] не оформив правовстановлюючого документу на земельну ділянку та не використовує земельну ділянку за цільовим призначенням. Також цим листом йому було повідомлено, що земельна ділянка рішенням сесії Бердянської міської ради від 31.01.2008 року №12 надано дозвіл іншому громадянинові для розроблення проекту відведення земельної ділянки. Ознайомившись з рішеннями, хоче зазначити, що 31 сесія V скликання, на якій було прийняте оскаржуване рішення №36, була проведена за відсутності [PERSON], він не був повідомлений про її проведення, не був запрошений на сесію і не міг відстояти своє право на землю. На сесії він зміг би повідомити, що ще у 1994 році на земельній ділянці ним був залитий фундамент під капітальний житловий будинок і почато будівництво житлового будинку, який не закінчено у звязку з важким фінансовим станом. З рішенням він не згодний, оскільки не оформлення його батьком правовстановлюючих документів на земельну ділянку та невикористання її за цільовим призначенням не є підставою для припинення права користування земельною ділянкою, перелік яких визначений у ст.141 ЗК України. Відповідно до ч.1 ст.22 ЗК України (в ред. 1990 року) право власності або право користування наданою земельною ділянкою виникло після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право постійного користування земельною ділянкою оформлено укладеним договором «Про надання у постійне успадковане володіння земельної ділянки для будівництва житлового будинку на правах приватної власності». Земельний кодекс України 2001 року не передбачав обовязку користувачів земельної ділянки оформити право користування землею після набрання ним чинності. Відповідно до ч.2 ст.149 ЗК України вилучення земельних ділянко провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень міських рад. Позивач не надавав згоду на вилучення земельної ділянки по вул. Абрикосовій, 8 у м.Бердянськ, у судовому порядку земельна ділянка не вилучалася. Тому рішення №36 від 01.11.2007 року було прийнято не в межах повноважень і у спосіб, який не передбачений Конституцією України і законами України, необґрунтовано, не прозоро і не обєктивно. Оскільки воно позбавляє можливості реалізувати право користування спірною земельною ділянкою, то воно підлягає скасуванню. Коли він повторно подав схему генерального плану для погодження з управлінням містобудування та архітектури Бердянської міської ради, листом №390 від 08.06.2015 року йому було повідомлено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул.. Абрикосовій,8 розробляється та вже погоджений управлінням архітектури та містобудування. Тобто, склалася ситуація, коли оформлення законно переданої земельної ділянки затягується, а людина, дозвіл на розробку проекту землеустрою якої втратив чинність, безперешкодно оформляє документи на передачу земельної ділянки. Тому просив визнати протиправним та скасувати рішення 31 сесії Бердянської міської ради Запорізької області Vскликання від 01.11.2007 року №36 «Про відміну пунктів рішення виконкому «Про надання громадянам земельних ділянок для будівництва житлових будинків» в частин визнання п.1.3. рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради №364 від 13.08.1992 року «Про відведення земельних ділянок для будівництва житлових будинків індивідуальним забудовникам», таким, що втрачає чинність щодо [PERSON]; визнати рішення сесії Бердянської міської ради від 31.01.2008 року №12 стосовно надання дозволу [PERSON] на розроблення проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,085 га, розташованої по вул. Абрикосовій,8 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд таким, що втратило чинність, а також зобовязати Бердянську міську ради погодити схему генерального плану, розроблену «Бізнес-центр «Офір». Ухвалою суду від 24 грудня 2015 року за клопотання представника позивача до участі у справі залучено співвідповідачем виконавчий комітет Бердянської міської ради Запорізької області. У грудні 2015 року позивач подав уточнюючий позов, де змінив лише пункт 3 прохальної частини позову, в якому просив зобовязати виконавчий комітет Бердянської міської ради (управління містобудування та архітектури) погодити схему генерального плану, розроблену «Бізнес-центр «Офір», стосовно земельної ділянки, розташованої по вул. Абрикосовій, 8 в м.Бердянськ Запорізької області. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] підтримав позовні вимоги повністю та просив задовольнити. На запитання додатково пояснив, що самого договору «Про надання у постійне успадковане володіння земельної ділянки для будівництва житлового будинку на правах приватної власності», на який є посилання в позові, у комунальному підприємстві з технічної інвентаризації Бердянської міської ради вони з позивачем не знайшли, мабуть, він зіпсувався, але за порядком, який існував на час надання батькові позивача земельної ділянки в користування, акт відбивки меж ішов як додаток до вказаного договору. Доказів щодо залиття фундаменту під будинок ним не надавалося. Вважає, що на теперішній час порушені права позивача як спадкоємця на користування земельною ділянкою. При оформленні спадкових справ позивачем не повідомлялося нотаріусу про його права на користування земельною ділянкою, оскільки за відсутності державного акту на земельну ділянку нотаріуси не можуть оформити та видати свідоцтво про право на спадщину на землю. Наразі позивач бажає оформити конкретну земельну ділянку у власність через проект відведення земельної ділянки після погодження схеми генплану. Представник відповідача - Бердянської міської ради в теперішнє судове засідання не зявився, направив лист від 03.03.2016 року про розгляд справи без представника міської ради з урахуванням позиції, викладеної в письмових запереченнях, в яких послався на те, що згідно з нормами чинного законодавства, зокрема, положеннями ст.ст.182, 331, 334 ЦК України, основною умовою для визначення статусу нерухомого майна будь-якого обєкту нерухомості є державна реєстрація прав на нього. Загальною ознакою похідного способу набуття права власності є правонаступництво. Відповідно до ст.ст. 22, 23 ЗК України ( в ред. 13.03.1992 року) права власності або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення меж в натурі і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування, забороняється. Згідно постанови Верховної Ради від 13.03.1992 року №2201-ХІІ, згідно якої втратила чинність постанова Верховної Ради УРСР від 27.03.1991р. №889-ХІІ, були затверджені нові форми державних актів на землю і таке поняття як надання громадянам у довічне успадковане володіння земельної ділянки для будівництва житлового будинку, у вказаній постанові вже не передбачалося. Позивачем не доведено, що його батько [PERSON] отримав право володіння на земельну ділянку по вул.. Абрикосовій, 8 у м.Бердянську, а саме: не надав відповідне рішення виконкому про відведення земельної ділянки, договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, проект забудови та дозвіл на будівництво або інший документ, який підтверджує виникнення у [PERSON] права на володіння або користування вказаною земельною ділянкою. Відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних засадах із збереженням її цільового призначення. Позивач не довів, що спадкодавець набув право власності або право користування на вказану земельну ділянку. Крім цього, підстава набуття права власності пункт 1.3 рішення виконкому Бердянської міської ради від 13.08.1992 року №364, була скасована п.1.21 рішення Бердянської міської ради від 01.11.2007 року №36 «Про відміну пунктів рішень виконкому «Про надання громадянам земельних ділянок для будівництва житлових будинків». У Законах «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», «Про державний контроль за використанням та охороною земель» передбачено право органів місцевого самоврядування скасовувати та змінювати свої рішення. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що узгоджується із правовою позицією Конституційного суду України, викладеного в рішенні від 03.10.1997р. №4-зп. Вважає твердження позивача про те, що сесія, на якій було прийнято спірне рішення №36 від 01.11.2007 року, була проведена без повідомлення про її проведення, хибним, оскільки у засобах масової інформації було оприлюднено інформацію про проведення інвентаризації земельних ділянок житлового масиву «Східний» з переліком земельних ділянок. Протягом місяця з дня оприлюднення управління архітектури мало приймати заяви від цих осіб з розясненням причин порушення земельного законодавства щодо оформлення земельних ділянок. Стосовно визнання п.53 рішення Бердянської міської ради від 31.01.2008 року №12 «Про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки» таким, що втратив чинність, то у п.78 даного рішення вказано фізичним і юридичним особам в термін до 01.11.2008 року розробити проекти відведення та погодити їх. У випадку порушення строку розроблення проекту відведення дане рішення вважати таким, що втратило чинність. У звязку з тим, що [PERSON] не надала погоджений проект відведення земельної ділянки для прийняття рішення на сесії міської ради, зазначений пункт втратив чинність. Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» Статуту територіальної громади м.Бердянська, не передбачено погодження схем генерального плану Бердянською міською радою,бо це здійснюється управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Бердянської міської ради Представник відповідача виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області в судове засідання не зявився, причину неявки не повідомив, про розгляд справи повідомлений під розписку. Представник відповідача [PERSON] за договором адвокат [PERSON] заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивач будь-яких прав на земельну ділянку не має, як і його батько, оскільки ним не доведено належними і допустимими доказами ту обставину, що у нього виникло право власності або право користування спірною земельною ділянкою. Єдиним документом, що на думку позивача, надає йому право володіння земельною ділянко по вул. Абрикосовій ,8 у м.Бердянську, є рішення виконкому Бердянської міської ради №364 від 13.08.1992 року «Про виділення земельних ділянок для будівництва житлових будинків індивідуальної забудови» та акт №209 від 05.10.1992 року про відбивку меж, встановлення межових знаків та передачі ділянки в натурі [PERSON] Але ці документи не можуть підтверджувати виникнення права володіння на земельну ділянку, оскільки ст.ст.22, 23 ЗК України (в редакції Закону від 18.12.1990 року) вимагали не тільки встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі, але і одержання документа, що посвідчує це право. Право довічного успадкування землею передавалося не за договором, як вказує позивач, а у формі відповідного державного акту, який видавався на підставі відповідного рішення Ради народних депутатів. У формі договорів на той час оформлювалося тільки право оренди земельної ділянки. Відповідно до вимог земельного законодавства, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, для отримання земельної ділянки в користування потрібно було подати заяву до відповідної ради, додати до неї копію генерального плану будівництва або інші графічні матеріали, отримати дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки, розробити проект відведення, отримати документ, що посвідчує право користування. Тому надані позивачем документи не підтверджують виникнення права власності чи користування або оренди у його батька, [PERSON] на спірну земельну ділянку. Помилковим є посилання позивача на ст.1218 ЦК України як на підставу позову. Рішенням Бердянської міської ради від 01.11.2007 року п.1.3 рішення виконавчого комітету від 13.08.1992 року про виділення [PERSON] земельної ділянки під будівництво, був скасований і за життя він його не оскаржив. Тому позивач будь-які права на земельну ділянку в порядку спадкування не міг набути. Більш того, спадкування земельної ділянки відбувається за ст.1225 ЦК України. Проте. позивач як спадкоємець, не надав доказів того, що у нього є труднощі в оформленні спірної ділянки у нотаріуса, тому позивач, фактично підміняючи правовідносини, намагається чинити перешкоди в отриманні земельної ділянки відповідачем. Позивач так і не визначився, в якій площині він діє: як правонаступник чи як спадкоємець. Доказів того, що на земельній ділянці був залитий у 1994 році фундамент під житловий будинок та висаджені дерева, позивачем не надано. Немає підстав для задоволення вимог щодо визнання рішення сесії Бердянської міської ради від 31.01.2008 року №12 таким, що втратило чинність, бо такий спосіб не відповідає способам захисту, передбачених ч.2 ст.16 ЦК України, та цим рішенням права позивача не порушені. Немає підстав і для визнання протиправним і скасування рішення Бердянської міської ради від 01.11.2007 року , яким був скасований п.1.3. рішення виконкому від 13.08.1992 року про відвід земельної ділянки [PERSON], оскільки рішення виконкому з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів, можуть бути скасовані відповідною радою відповідно до повноважень, зазначених в п. 9 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», тобто Бердянська міська рада при прийнятті оскаржуваного рішення діяла в межах наданих повноважень. Крім цього, земельна ділянка по вул. Абрикосовій, 8 у м.Бердянську не надавалася [PERSON] ані у власність, ані у користування, оскільки відповідно до чинного на той час земельного законодавства підставою для отримання земельної ділянки у власність чи у користування є рішення відповідної Ради, а не виконавчого комітету. Відповідно до тексту рішення виконкому від 13.08.1992 року вказано у п.1.3, що виконавчий комітет дозволив управлінню архітектури та містобудування, виробничому обєднанню житлово-комунального господарства відвести земельну ділянку для будівництва житлового будинку гр. [PERSON]. При цьому жодної мови у цьому документі про передання гр. [PERSON] земельної ділянки у користування не йдеться. Просив в позові відмовити. Заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши та проаналізувавши докази в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до пункту 1.3 рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради народних депутатів №364 від 13 серпня 1992 року «Про відведення земельних ділянок для будівництва житлових будинків індивідуальним забудовникам», виконком дозволив управлінню архітектури та містобудування, виробничому обєднанню житлово-комунального господарства відвести земельні ділянки для будівництва житлових будинків: [PERSON] по вул. Абрикосовій, 8 площею 840 кв.м., що підтверджується копією згаданого рішення, наданого суду Державним архівом Запорізької області. 05 жовтня 1992 року представником управління архітектури і містобудування міста Бердянськ були відбиті на місцевості межі, установлені межові знаки і передана зазначена земельна ділянка в натурі [PERSON], що підтверджено копією акту №209 від 05.10.1992 року. Також судом зясовано, що згідно з рішенням Бердянської міської ради від 01 листопада 2007 року за №36 у зв'язку з тим, що громадяни не оформили правовстановлюючі документи на земельні ділянки у відповідності до вимог чинного законодавства та не використовують землю за цільовим призначенням: п.1.21 [PERSON] ( у рішенні помилково вказано «Ізонов») [PERSON], вул.. Абрикосова, 8 , пункти, (в тому числі п.1.3) рішення виконкому від 13.08.1992 року №364 «Про відведення земельних ділянок для будівництва житлових будинків індивідуальним забудовникам», вважати такими, що втратили чинність. У судовому засіданні було встановлено, що прийняттю такого рішення передувала робота щодо створення комісії з метою визначення перспективних територій, придатних для індивідуальної садибної забудови згідно розпорядження міського голови №702-р від 27.11.2006 року, затверджено порядок створення і ведення містобудівного кадастру м.Бердянська, а також план-графік проведення інвентаризації територій м.Бердянська, проведено роботи з обробки, аналізу наданих матеріалів згідно з планом-графіком проведення інвентаризації. Крім цього, як видно з матеріалів справи, виконавчим комітетом Бердянської міської ради 23.10.2007 року було прийнято рішення №575 «Про підсумки інвентаризації території житлового масиву «Східний-1», відповідно до якого Бердянським міським управлінням земельних ресурсів виявлено 35 земельних ділянок, які не забудовано та не оформлено правовстановлюючі документи, в тому числі й по вул. Абрикосовій, 8, у звязку з цим виконком вирішив: оприлюднити інформацію про проведення інвентаризації земельних ділянок в засобах масової інформації, оприлюднити перелік зазначених земельних ділянок та протягом місяця з дня такого оприлюднення приймати заяви від вищезазначених осіб з розясненнями причин порушення Земельного кодексу України. (а.с.65-79) Тому, на думку суду, не можна говорити про те, що батькові позивача не було відомо про дії Бердянської міської ради та її виконкому щодо раніше виділених під будівництво земельних ділянок. Рішенням Бердянської міської ради від 31.01.2008 року за №12 ( п.59) надано дозвіл [PERSON] на розроблення проекту відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,085га, розташованої по вул. Абрикосовій,8 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд згідно її заяви від 14.01.2008 року(а.с.7). Згідно копії свідоцтва про смерть серії І-ЖС №307306 від 03.11.2014 року, батько позивача [PERSON], помер 30 жовтня 2014 року. Позивач звернувся до Бердянської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька та за його заявою нотаріусом була заведена спадкова справа №612/2014. Згідно заяви до нотаріальної контори із зазначенням того, що до складу спадкового майна входить 1/3 частка квартири [ADDRESS], позивач [PERSON] 18 вересня 2015 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку вказаної вище квартири, належної спадкодавцю [PERSON] Крім цього, як вбачається з долучених до позовної заяви копій відповідей управління містобудування та архітектури виконкому Бердянської міської ради №242 від 06.04.2015 року, №390 від 08.06.2015 року та виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області №1018/04-У-774 від 19.05.2015 року, позивач через півроку після смерті батька, у березні 2015 року, звертався до управління містобудування та архітектури з заявою щодо погодження ситуаційної схеми генерального плану на земельну ділянку за адресою: вул. Абрикосова, 8 площею 840 кв.м., на яку отримав відмову начальника управління містобудування та архітектури, головного архітектора міста, що надана схема не відповідає даним містобудівного кадастру. Бердянською міською радою прийнято рішення від 01.11.2007 року №36 «Про відміну пунктів рішень виконкому від 13.08.1992 року №364 , згідно якого п.1.3 вважається таким, що втратив чинність. Рішенням сесії Бердянської міської ради від 31.01.2008 року №12 надано дозвіл іншому громадянину на розроблення проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,085 га по вул. абрикосовій, 8 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Позивач, вважаючи, що право володіння на спірну земельну ділянку перейшло до нього в силу дії ст.1218 ЦК України, звернувся до суду з цим позовом. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Тобто, умовою для переходу в порядку спадкування права на земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. Слід зазначити, що згідно з частинами першими статей 22 та 23 Земельного Кодексу України, введеного в дію Постановою Верховної Ради [PERSON] PCP від 18 грудня 1990 року, в редакції, яка була чинною час виникнення спірних правовідносин, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Відповідно до Положення про форми державних актів на право володіння або користування землею і Положення про надання і вилучення земельних ділянок, затвердженого постановою Верховної Ради УСРСР від 27.03.1991 року №889-ХІІ затверджено форми державних актів, а саме: на право довічного успадкованого володіння землею, на право постійного користування землею, на право постійного володіння землею. У довічне успадковане володіння земля надається громадянам [PERSON] СРС для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, садівництва, дачного і гаражного будівництва тощо. Тобто, право довічного успадкування було введено в дію Земельним кодексом [PERSON] РСР від 18.12.1990 року і таке право законодавчо визнавалося у період з 15.03.1991 року по 13.03.1992 року. У ЗК України в редакції від 13.03.1992 року право довічного успадкованого землеволодіння передбачено вже не було. У чинному ЗК України не передбачено можливості переходу довічного успадковуваного землеволодіння, посвідченого державним актом, до спадкоємців у випадку смерті особи. Отже, на момент прийняття рішення виконкомом Бердянської міської ради народних депутатів №364 від 13.08.1992 року про виділення батькові позивача земельної ділянки, діяв Земельний кодекс в редакції від 13.03.1992 року, а вказана вище постанова втратила чинність на підставі постанови Верховної Ради УСРСР від 13.03.1992 року №2201-ХІІ, згідно якої були затверджені нові форми державних актів: на право колективної власності на землю, на право приватної власності на землю, на право постійного користування землею, тобто такого поняття, як надання громадянам у довічне успадковане володіння земельної ділянки для будівництва у вказаній постанові вже не передбачалося, а тому, відповідно, не могло бути укладено і згаданого позивачем договору «Про надання у постійне успадковане володіння земельної ділянки для будівництва житлового будинку на правах власності». Представником позивача судовому засіданні не оспорювалося, що державного акту на землю батько позивача не отримував, як і проекту забудови ділянки та дозволу на будівництво, земельного податку не сплачував, проте вважає, що він (батько позивача) набув право користування земельною ділянкою, оскільки було проведено відбивку меж в натурі та укладено договір «Про надання у постійне успадковане володіння земельної ділянки для будівництва житлового будинку на правах власності», не вказуючи в позові при цьому ані дати його укладення, ані сторін договору, ані даних щодо його нотаріального посвідчення, роблячи, на думку суду, лише припущення, що акт №209 від 05.10.1992 року про відбивку меж йшов до вказаного договору як додаток. Також не надано самим позивачем та не заявлялося відповідного клопотання до суду про витребування доказів щодо наявності відповідного запису у земельно-кадастрових документах про спірну земельну ділянку. Слід окремо зазначити, що такі договори, на який вказує в позові позивач, і не могли укладалися взагалі, оскільки наказом Міністерства житлово-комунального господарства УРСР від 27.07.1982 року №218 був затверджений Типовий договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності, який мав силу після його нотаріального посвідчення. У звязку з цим суд не приймає як доказ надану позивачем довідку комунального підприємства з технічної інвентаризації №83 від 23.02.2016 року, що видана [PERSON], в якій вказано, що відповідно до даних, земельна ділянка по вул. Абрикосовій, 8 в м.Бердянську, передана на підставі рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради №364 п.1.3. від 13.08.1992 року «Про виділення земельних ділянок для будівництва житлових будинків індивідуальної забудови» та договору «Про надання у постійне користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на правах постійної власності» від 05.10.1992 року, оскільки в ній не вказано, кому передавалася зазначена земельна ділянка, немає посилання на джерело, в якому міститься ця інформація про неї, бо саме КПТІ вказує, що у нього немає можливості надати суду відповідну копію договору за відсутності на підприємстві самого договору. Суд вважає, що довідка видана не уповноваженим органом, оскільки бюро технічної інвентаризації на той час проводило реєстрацію права власності на житлові будинки, квартири та технічну інвентаризацію з видачею відповідних технічних паспортів. За відсутності в БТІ інвентаризаційної (реєстраційної) справи на будинок по вул. Абрикосовій, 8 у м.Бердянську, бо він не будувався та, відповідно, не вводився в експлуатацію, в цій організації не може бути і жодних даних щодо укладеного договору забудовником. Крім цього, як видно з цієї довідки, директор КПТІ БМР зазначає договір «Про надання у постійне користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на правах постійної власності», а позивач у своєму позові стверджує, що його батьком укладався саме договір «Про надання у постійне успадковане володіння земельної ділянки для будівництва житлового будинку на правах власності». Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції\~\~України\~\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи зобовязані\~\~діяти лише на підставі та у межах\~\~повноважень та засобами, передбаченими Конституцією та законами України. Частиною 3 ст. 152 ЗК України визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом способів. Частина 1 ст. 155 ЗК України передбачає, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Статтею 55\~\~Конституції України визначено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і противоправних посягань. Так, дійсно, суд погоджується з тим, що строк отримання державного акту на право власності на землю не встановлений ані Земельним кодексом України 1990 року, ані Земельним кодексом України 2001 року, проте це б стосувалося тієї особи, якій спірна земельна ділянка виділялася під будівництво житлового будинку, тобто батькові позивача, і в разі його звернення до суду його порушені права були б відновлені за рішенням суду шляхом визнання протиправним та скасування рішення міської ради. Втім, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав як спадкоємець померлого батька шляхом визнання протиправним та скасування в частині рішення Бердянської міської ради №36 від 01.11.2007 року, яким визнано втратившим пункт 1,3 рішення виконкому №364 від 13.08.1992 року , за яким відводилася земельна ділянка під будівництво його батькові [PERSON], а також визнання втратившим чинність рішення Бердянської міської ради №12 від 31.01.2008 року в частині надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянку відповідачу [PERSON] по вул.. Абрикосовій, 8 у м.Бердянську, які стали підставою для відмови йому в погодженні схеми генерального плану, розроблену ТОВ «Бізнес-центр «Офір». Відповідно до розяснень Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», викладених у п.3.5, набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на імя спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. На підставі абз. 2 п. 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-V) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (пункт 1 розділу X доповнено абз. 2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року № 509-VI). Отже, якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (ч. 3 ст. 116 ЗК). У разі набуття права власності на земельну ділянку з інших підстав, передбачених законодавством України відповідно до ст. 125 ЗК, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст.125 в редакції Закону України від 05 березня 2009 № 1066-VI) або ж державної реєстрації документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку (в редакції ст. 125 ЗК до внесення змін зазначеним Законом). Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.60 ч.ч.1, 3, 4 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставина, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що батькові позивача [PERSON] земельна ділянка не надавалася у власність відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», оскільки цей Декрет був прийнятий пізніше, ніж рішення виконкому №364 від 13.08.1992 року, тобто, земельна ділянка надавалася у постійне користування, проте спадкодавець за життя не здійснив дій для набуття права власності на неї у передбаченому діючим на той час законодавством порядку: не звертався до міської ради із заявою про приватизацію земельної ділянки, оформлення і видачі державного акту на земельну ділянку, а міською радою не приймалося відповідних рішень про надання дозволу на розроблення проекту відведення, а також послідуючих рішень про передання у власність земельної ділянки, тому відповідно до ст. 1216, 1225 ЦК України право користування чи власності на земельну ділянку до спадкоємця в порядку спадкування не перейшло. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання протиправним та скасування рішення 31 сесії Бердянської міської ради Запорізької області Vскликання від 01.11.2007 року №36 «Про відміну пунктів рішення виконкому «Про надання громадянам земельних ділянок для будівництва житлових будинків» в частині визнання п.1.3. рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради №364 від 13.08.1992 року «Про відведення земельних ділянок для будівництва житлових будинків індивідуальним забудовникам», таким, що втрачає чинність щодо [PERSON], задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено, що до нього, як спадкоємця, в порядку спадкування перейшло право користування земельною ділянкою, що виділялася його батькові для будівництва будинку. Тому він вправі отримати у власність земельну ділянку в загальному порядку, визначеному ст.ст.116, 118 ЗК України. \~ Відповідно до змісту ст.ст.11,15 ЦК України цивільні права і обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Захист же цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. \~\~\~\~\~\~ Під способом захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення ( визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається вст. 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Визнання рішення сесії Бердянської міської ради від 31.01.2008 року №12 стосовно надання дозволу [PERSON] на розроблення проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,085 га, розташованої по вул.. Абрикосовій,8 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд таким, що втратило чинність, не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту, тому підстав для задоволення заявлених в цій частині вимог суд не має також. Щодо останньої позовної вимоги про зобовязання виконавчого комітету Бердянської міської ради (управління містобудування та архітектури) погодити схему генерального плану, розроблену «Бізнес-центр «Офір», стосовно земельної ділянки, розташованої по вул. Абрикосовій, 8 в м.Бердянськ Запорізької області, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст.16 ЦПК України не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Відмова позивачу головним архітектором міста Бердянська, начальником управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Бердянської міської ради у погодженні ситуаційної схеми, викладена в листі №241 від 06.04.2015 року на звернення позивача від 23.03.2015 року, належить до його компетенції як субєкта владних повноважень у звязку із здійсненням владних управлінських функцій, а тому даний спір не належить розглядати в порядку цивільного судочинства, тому провадження в цій частині позову підлягає закриттю відповідно до п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України. З урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, а в частині вимог підлягає закриттю.

Outcome: dismissed