Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-17 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» про вселення до об'єкту нерухомого майна. Позовні вимоги мотивовані тим, що 12 жовтня 2017 року відбулися електроні торги в системі Prozorro.Sale. Предметом продажу став лот №Q80137b16707, нерухоме майно - квартира [ADDRESS] Організатором продажу виступив власник нерухомого майна - ПАТ «АКБ «Київ». Переможцем торгів було визначено позивача [PERSON] 31.10.2017 р. після повної сплати за придбаний лот між ПАТ «АКБ «Київ» та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу нерухомого майна. Однак, з боку ПАТ «АКБ «Київ» чиняться перепони в праві користування зазначеним об'єктом нерухомого майна, а саме: після укладення договору купівлі-продажу не було передано ключі від вхідних дверей квартири, з урахуванням чого у [PERSON] немає можливості потрапити до квартири, використовувати її за призначенням, мешкати у вказаному житловому приміщенні. До судового засідання позивач не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, у відзиві на позовну заяву позовні вимоги фактично визнав, зазначивши, що добровільно вирішити позов не уявляється можливим. Суд розглянув справу у їхню відсутність, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, оскільки судом встановлено, що між сторонами дійсно був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Зазначений договір купівлі-продажу був зареєстрований в реєстрі за номером №1770 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлак О.В. Згідно до ч. 1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ст. 182 ч. 4 ЦК України, ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року № 1952- VI). Позивач відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №102176154 від 31.10.2017 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлак О.В., набув право власності на квартиру [ADDRESS] 31.10.20017 року. Відповідно до п.1.3. договору купівлі-продажу «Продавець» свідчить, що «відчужуване Нерухоме майно не надано у користування наймачам (орендарям), відносно Предмету Договору не встановлено сервітут. Дітей, за яким зберігається право на користування Предметом договору, згідно ст.405 Цивільного Кодексу України, ст.ст.247, 248 Сімейного Кодексу України, ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», які б могли пред'явити свої вимоги щодо прав власності або користування Предметом договору немає». Не зважаючи на це позивач не має можливості на час звернення до суду з відповідним позовом користуватися за своїм розсудом, вільно мешкати в квартирі [ADDRESS], що свідчить про наявні порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року №2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Відповідно до ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Окрім того, слід звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло й не бути позбавленою свого житла. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Одним з способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до відповідного порушення. На підставі викладеного та

Outcome: approved