Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-17 00:00:00

У листопаді 2012 року публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № R53700230911В від 11 квітня 2012 року відповідач отримав кредит в розмірі 99 990,00 грн. з умовами сплати відсотків за його користування у розмірі 31 % на рік, на строк до 11 грудня 2016 року. Відповідно до умов кредитного договору, зокрема п. 3.9 кредит відповідачу надано шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок позичальника, операції за яким можуть здійснюватися з використанням спеціальних платіжних засобів [NUMBER] у Відділенні «Чернівецьке» ПАТ «ВТБ Банк», МФО 321767. Крім того, підписуючи заяву про надання кредиту, відповідач засвідчив, що ознайомився та погодився з умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, а також відповідачу було надано інформацію про орієнтовану сукупну вартість кредиту. Разом з тим, відповідач взятих на себе за кредитним договором зобов'язань не виконує, що призвело до виникнення заборгованості, про існування якої банк повідомляв позичальника шляхом надіслання йому листа-вимоги про необхідність погашення боргу, а також претензії від 05.08.2014 року №5447/1-2 з вимогою виконання договору, яку відповідач залишив без відповіді та задоволення. Посилаючись на те, що банк свої зобов'язання перед позичальником виконав в повному обсязі та надав кредитні кошти, однак відповідач взятих на себе за кредитним договором зобов'язань не виконав, що призвело до того, що станом на 02 липня 2014 року утворилась заборгованість в розмірі 80 518,06 грн., яка складається із: суми боргу за кредитом з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, нарахованих у зв'язку із порушенням зобов'язань щодо повернення кредиту - 69 166,17 грн., в тому числі: поточна заборгованість за кредитом - 61 114,59 грн., прострочена заборгованість за простроченим кредитом - 7 701,30 грн., інфляційні втрати - 291,99 грн. та три відсотки річних - 58,29 грн., а також з боргу за процентами з урахуванням 3% річних, нарахованих у зв'язку з порушенням зобов'язань щодо сплати процентів - 5365,65 грн., у тому числі: сума простроченої заборгованості - 5365,65 грн., три відсотки річних - 30,39 грн., інфляційні втрати - 116,16 грн. та сума заборгованості за відсотками за період з 18.06.2014 року по 30.06.2014 рік - 758,08 грн., банк просив позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним R53700230911В від 11 квітня 2012 року в розмірі 80 518,06 грн., а також судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи у відсутності представника банку, а також зазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином за останньою відомою адресою місця його проживання, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Тому, ураховуючи вказане, а також наявність згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст. 224 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказах. Відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Так, частиною 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмір та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як убачається з матеріалів справи, 11 квітня 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір R53700230911В від 11 квітня 2012 року за умовами якого відповідач отримав кредит в розмірі 99 990,00 грн. з умовами сплати відсотків за його користування у розмірі 31 % на рік з кінцевим терміном повернення до 11.05.2016 року (а.с. 13-19). Відповідно до умов кредитного договору, зокрема п. 3.9 кредит відповідачу надано шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок позичальника, операції за яким можуть здійснюватися з використанням спеціальних платіжних засобів [NUMBER] у Відділенні «Чернівецьке» ПАТ «ВТБ Банк», МФО 321767 (а.с 14). Також даним кредитним договором погоджено між сторонами умови та порядок кредитування, порядок нарахування, сплати процентів за користування кредитом та повернення кредиту й відповідно визначено відповідальність сторін у разі прострочення зобов'язання з повернення кредиту та (або) сплати процентів за його користування та інших платежів. Зокрема, умовами договору визначено, що погашення кредиту та сплата процентів за його користування здійснюється щомісячно 18 числа кожного місяця відповідно до Графіка повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості сукупних послуг ( п. 3.4, п. 3.5 договору). Крім того, у п. 5.2.1 кредитного договору визначено, що банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливої неустойки, комісійної винагороди та (або) інших можливих платежів у разі порушення позичальником зобов'язань, що випливають (випливатимуть) з умов кредитних договорів (договорів забезпечення), що укладені (будуть укладені у майбутньому) між позичальником та банком у рамках надання позичальникові кредитних коштів. Банк має право вимагати від позичальника дострокове повернення кредиту протягом 30 календарних днів з дати відправлення позичальнику відповідного повідомлення банку з вимогою дострокового повернення кредиту. Відповідно до п.п. 7.1. кредитного договору у разі прострочення позичальником зобов'язань з повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами договору позичальник зобов'язаний сплати ти на користь банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5% від суми прострочених зобов'язань за кожен день порушення виконання зобов'язань, включаючи день погашення. Крім того, п. 9.6 договору встановлено, що на підставі ст. 259 ЦК України строк позовної давності до вимог про стягнення пені, штрафів, передбачених цим договором, встановлюється у 3 (три) роки. При цьому, як встановлено судом, відповідач [PERSON], підписуючи кредитний договір засвідчив, що ознайомився та погоджується з умовами надання споживчого кредиту фізичним особам й відповідно сторони досягли домовленості щодо строків та порядку дії договору, сплати процентів та повернення кредитних коштів, а також сплати інших платежів та відповідальність сторін за порушення зобов'язання тощо. Як убачається з матеріалів справи, не зважаючи на те, що ПАТ «ВТБ Банк» свої зобов'язання за укладеним кредитним договором перед позичальником виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредитні кошти, що підтверджується копією меморіального ордеру № 16902 про перерахунок готівки (а.с. 28), позичальник взяті на себе за договором зобов'язання належним чином не виконує, що призвело до утворення заборгованості, розмір якої підтверджується наданим позивачем розрахунком суми боргу (а.с. 6-12). Правильність наданого банком розрахунку заборгованості, відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано. Зокрема, станом на 02.07.2014 року заборгованість відповідача перед ПАТ «ВТБ Банк» становить 80 518,06 грн., яка складається з: боргу за кредитом з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, нарахованих у зв'язку із порушенням зобов'язань щодо повернення кредиту - 69166,17 грн., в тому числі: поточна заборгованість за кредитом - 61 114,59 грн., прострочена заборгованість за простроченим кредитом - 7 701,30 грн., інфляційні втрати - 291,99 грн. та три відсотки річних - 58,29 грн., а також з боргу за процентами з урахуванням 3% річних, нарахованих у зв'язку з порушенням зобов'язань щодо сплати процентів - 5365,65 грн., у тому числі: сума простроченої заборгованості - 5365,65 грн., три відсотки річних - 30,39 грн., інфляційні втрати - 116,16 грн. та сума заборгованості за відсотками за період з 18.06.2014 року по 30.06.2014 рік - 758,08 грн. 5 серпня 2014 року банк відповідно до умов договору та з метою досудового вирішення питання щодо виконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором в добровільному порядку, надіслав на адресу відповідача претензію №5447/1-2 з вимогою виконання договору, яка відповідно до поштового відправлення отримана відповідачем 19 серпня 2014 року, однак залишена ним без відповіді та задоволення (а.с. 30, 31). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 ЦК України)). Відповідно до ст. 625 ЦК України позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а кредитний договір відповідно до ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами. Крім того, ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно зі ст.ст. 549, 550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Таким чином, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи в судовому засіданні суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: approved