Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), відповідно до якої просить визнати [PERSON], [INFO], що зареєстрована за адресою: [ADDRESS], такою, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS], право власності на яку зареєстровано за [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він є власником 5/36 частини житлового будинку, але у цьому будинку залишається зареєстрованою відповідачка [PERSON], яка не проживає в цьому будинку і не є членом сім»ї власника житла. Оскільки відповідач не проживає в цьому будинку з травня 2015 року, а позивачка не бажає сплачувати кошти за комунальні платежі за відповідача, яка у будинку не проживає, тому позивач звернувся до суду із цим позовом про визнання відповідача таким, що втратила право на користування жилим приміщенням. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити з викладених у ньому підстав. Проти заочного розгляду справи не заперечували. Свідок [PERSON] з боку позивача у судовому засіданні підтвердила те, що відповідач не проживає в зазначеному будинку більше 2 років та особисті речі останньої в будинку відсутні. Відповідач, про час і місце судового розгляду оповіщався у встановленому законом порядку, у судове засідання не з'явився, про поважність причин неявки суду не повідомив. Представник третьої особи в судове засідання не з»явився, про час і місце судового розгляду оповіщався у встановленому законом порядку, проте через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи за відсутності свого представника та просив прийняти рішення на підставі наявних у матеріалах судової справи доказів. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, свідків, оцінивши наявні у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником 5/36 частини житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS], що належав [PERSON], померлій [INFO], що підтвержується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 03.10.2000 року посвідченого державним нотаріуом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори (а.с 9). Відповідно до Довідки виданої КП «Центр коммунального сервісу» № 10/04-1469 від 13.06.2016р. в даній квартирі зареєстрована відповідачка [PERSON] (а.с. 15). Відповідно до Акту від 04.08.2016рр. обстеження сусідами вказаної квартири встановлено, що відповідач [PERSON] під час обстеження була відсутня. (а.с. 16). За таких обставин, наведені докази у справі вказують про не проживання відповідача у вказаній квартирі позивача та не перебування його у родинних відносинах із позивачем. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім'ї. Право члена сім'ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім'ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою. За таких обставин, оскільки на даний час позивач є власником 5/36 частини будинку [ADDRESS], а зареєстрована в цьому будинку відповідач [PERSON] в ній не проживає та не перебуває з позивачем у родинних відносинах, суд вважає, що позов про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування жилим приміщенням підлягає задоволенню. Підстав для збереження вказаного житлового приміщення за відповідачем у відповідності до вимог ст.71 ЖК України суд не вбачає. Приписами ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові рішення.

Outcome: approved