Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Служби безпеки України (далі - відповідач) про стягнення боргу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звільнений відповідачем з військової служби з 19 квітня 2010 року. згідно з довідкою МСЕК від 19 травня 2010 року позивачу з 11 травня 2010 року встановлено інвалідність ІІ групи, яка трапилась внаслідок хвороби, що мала місце в період проходження ним військової служби, яка стала причиною виникнення у позивача права вимагати отримання одноразової грошової допомоги, тому у той же час в уповноваженого органу з`явився обов`язок по її виплаті. 02 червня 2010 року позивач звернувся до відповідача із заявою та відповідними документами про виплату одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи внаслідок хвороби, що мала місце в період проходження ним військової служби. З урахуванням встановленої порядком послідовності та періодів призначення і виплати одноразової грошової допомоги, сума коштів повинна була бути виплачена позивачу у розмірі 250372,92 грн. не пізніше 17 липня 2010 року. Однак, відповідач виплатив позивачу відразу 109714,50 грн., а інша частина одноразової грошової допомоги 140658,42 грн. була виплачена остаточно лише 03 вересня 2014 року. Відповідач виконав вищезазначене грошове зобов`язання кількома частинами: 10329,21 грн. - 18 липня 2014 року, 35164,61 грн. - 08 серпня 2014 року, 35164,60 грн. - 03 вересня 2014 року. Таким чином, відповідач своє зобов`язання, встановлене актами цивільного законодавства, у визначений строк не виконав. Тому, позивач просив суд стягнути з відповідача індекс інфляції за час прострочення з 18 липня 2010 року по 03 вересня 2014 року включно, а також 3% річних від простроченої суми з 18 липня 2010 року по 03 вересня 2014 року включно у сумі 51599,59 грн., включно з індексом інфляції у розмірі 34512,48 грн., три проценти річних у розмірі 17087,11 грн.. Позивач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надав заяву, у якій просив розглядати справу за його відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. До матеріалів справи долучено заперечення. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 1989 року по 2010 рік проходив службу в органах безпеки і був звільнений у відставку за станом здоров`я з 19.04.2010 року. Відповідно до копії довідки до акта огляду МСЕК, серія № КВ-1, № 012483 від 19.05.2010 року, з якої вбачається, що позивач є інвалідом ІІ групи з 11.05.2010 року, причина інвалідності - захворювання отримане в період проходження військової служби. Судом встановлено, що позивачу було виплачено одноразову грошову допомогу у разі настання інвалідності у розмірі 42-місячного грошового забезпечення в розмірі 109714,50 грн.. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача з листом від 20.12.2010 року № 3098, у якому просив виплатити йому грошову допомогу у повному обсязі, оскільки одноразова грошова допомога у розмірі 42-місячного грошового забезпечення на день звільнення з військової служби виходячи з грошового забезпечення на день звільнення - 5961,26 грн., становить 250372,92 грн., недоотримана одноразова грошова допомога складає 140658,48 грн.. Відповідно до листа Служби безпеки України від 18 січня 2011 року № 21/3/2-М-17/14, у якому було зазначено, що одноразову грошову допомогу обчислено і виплачено, виходячи з посадового окладу (1800 грн.), окладу за військовим званням (135 грн.) та відсоткової надбавки за вислугу років (35% або 677,25 грн.) у сумі 109714,50 грн.. Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 18 березня 2011 року, яку ухвалою Вищого адміністративного суду України від 27 травня 2014 року було залишено в силі, було задоволено позовні вимоги [PERSON] та було зобов`язано Службу безпеки України перерахувати та виплатити [PERSON] одноразову грошову допомогу у зв`язку з інвалідністю, що настала в період проходження військової служби, у розмірі 42-місячного грошового забезпечення, виходячи з грошового забезпечення, передбаченого ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», з урахуванням виплачених сум. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було виплачено залишок суми одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності, що підтверджується копіями платіжних доручень від 18.07.2014 року, 08 серпня 2014 року та 03 вересня 2014 року. Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов'язків військової служби або внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням ним обов'язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункт (п. 4 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»). До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»). Відповідно до п. 2 ч. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 2008 р. N 499 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб», яка діяла на момент призначення виплати позивачу, одноразова грошова допомога виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) у разі настання інвалідності в період проходження військової служби та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби чи після закінчення зазначеного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження, - у розмірі 42-місячного грошового забезпечення - інвалідам II групи. Позивач, в обґрунтування своїх позовних вимог, посилається на ч. 2 ст. 625 ЦК України та зазначає, що інша частина одноразової грошової допомоги у розмірі 140658,42 грн. була виплачена остаточно лише 03 вересня 2014 року, таким чином, відповідач своє зобов`язання, встановлене актами цивільного законодавства, у визначений строк не виконав. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналіз частини другої статті 625 ЦК України дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобов'язання, встановлена статтею 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобов'язання. При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами трудового законодавства (Постанова Верховного Суду України від 21 травня 2014 року по справі № 6-43цс14). Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України) (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена під час розгляду справи № 6-2759цс15 від 20 січня 2016 року). Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи те, що частина 2 ст. 625 ЦК України не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством, а тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed