Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-11 00:00:00

У листопаді 2014 року прокурор Томашпільського району в інтересах непрацездатної [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи [PERSON] (ухвалою суду від 29.05.2015 року [PERSON] залучено до участі в справі в якості співвідповідача), Томашпільська районна державна нотаріальна контора, реєстраційна служба Томашпільського РУЮ про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину, скасування рішення про державну реєстрацію права власності. Позов обгрунтовано тим, що 29 березня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, нотаріально посвідчений державним нотаріусом Томашпільської районної державної нотаріальної контори, за умовами якого [PERSON] набула у власність житловий будинок з господарчими будівлями, розташований по [ADDRESS]. На момент укладення договору купівлі-продажу у спірному будинку проживала та була зареєстрована непрацездатна [PERSON] [INFO] [PERSON] померла і після смерті спадщину, у т.ч. й спірний будинок, прийняв її чоловік [PERSON], отримавши відповідне свідоцтво на це, яке зареєстровано державним реєстратором 12.03.2010 року. [INFO] помер [PERSON] спадкоємцями першої черги за законом якого є [PERSON] дружина, [PERSON] дочка. В зв»язку зі смертю сторін вищевказаного правочину [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) має місце правонаступництво з підстав, передбачених ст. 37 ЦПК України. Зважаючи на те, що при вчиненні оспорюваного правочину було порушено право непрацездатної [PERSON] на житло, прокурор просить суд з підстав, передбачених ст.ст.203,215,216,224 ЦК України визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, визнати недійсними та скасувати свідоцтво про право власності на спадщину видане на ім»я [PERSON], а також рішення про державну реєстрацію прав на житловий будинок на [PERSON] В судовому засіданні прокурор Дацюк С.М. позов підтримав із наведених у позовній заяві підстав. Відповідач [PERSON] на неодноразові виклики до суду в судові засідання не з»явився, будучи належним чином повідомлений про час і місце слухання справи, в т.ч. й шляхом оголошення в пресі, про причини неявки суд не повідомив, в зв»язку з чим суд ухвалив постановити у справі заочне рішення. Представники третіх осіб, Томашпільської державної нотаріальної контори, реєстраційної служби Томашпільського РУЮ надіслали до суду заяви в яких просять розглянути справу по суті у їх відсутності, при вирішенні спору по суті покладаються на розсуд суду. Приймаючи участь в розгляді справи на перших порах, як третьої особи, в подальшому як співвідповідчки [PERSON], її представники [PERSON], [PERSON] позов підтримали, просять суд його задовольнити, посилаючись на те, що оскільки на час укладення договору купівлі-продажу спірний будинок не був вільним, так як у ньому проживала і продовжує проживати на момент розгляду справи судом, інвалід першої групи дитинства, яка в подальшому була визнана судом недієздатною [PERSON], що позбавляло можливості продавця [PERSON] належним чином здійснювати правомочності власника. З метою усунення цих порушень прав на житло непрацездатної дочки [PERSON], майже відразу ж після укладення договору купівлі продажу, між сторонами на початку квітня 2007 року було досягнуто усної домовленості про недійсність та поворот договору купівлі-продажу, згідно якої відповідач у даній справі [PERSON], чоловік покупця [PERSON], віддав свій примірник договору, а продавець [PERSON] передав останньому всю одержану суму грошей 20200 грн., а також 1500 грн. витрат у зв»язку з оформленням та нотаріальним посвідченням угоди. Вважаючи, що договір купівлі-продажу\~домоволодіння розірваний і сторони у ньому не мають одна до одної ніяких претензій, сім»я [PERSON], в т.ч. й їх дочка, інвалід 1 групи дитинства [PERSON] продовжили проживати у своєму будинку та з приводу розірвання договору\~в\~нотаріальну контору не звертались. Таким чином, реального настання наслідків, що передбачені укладеним договором, а саме отримання будинку у власність (володіння, користування, розпорядження),\~\~не відбулося і, як наслідок, має місце факт порушення інтересів непрацездатної [PERSON], що є підставою для задоволення позову. При цьому, суд, вирішуючи питання про застосування реституції, не повинен покладати на [PERSON] обов»язок повернути відповідачеві гроші за проданий будинок, так як ці гроші [PERSON] повернув ще у квітні 2007 року її чоловік, продавець будинку [PERSON] і цей факт стверджується показаннями свідків. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] суду пояснили, що їм відома та обставина, що між [PERSON] і [PERSON], які нині обоє покійні, весною 2007 року було укладено договір про купівлю-продаж належного [PERSON] житлового будинку. Відразу ж після нотаріального посвідчення, сторони домовилися про розірвання угоди і [PERSON] повернув [PERSON] (чоловік покупця) одержані за будинок гроші. Однак особисто цього факту свідки не спостерігали. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом установлено, що\~[PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі в якому у них 27.05.1962 року народилася дочка [PERSON], яка є інвалідом з дитинства 1 «А» групи і рішенням Томашпільського районного суду від 23.03.2012 року визнана недієздатною (т. 1 а.с.4,5,9,10,32-34,46,47,49). За час шлюбу подружжям [PERSON] і [PERSON] було набуто житловий будинок з господарчими будівлями розташований по [ADDRESS], право власності на який було зареєстровано на [PERSON] 29 березня 2007 року [PERSON] за згодою [PERSON] договором купівлі-продажу провів відчуження зазначеного будинку за 20200 грн. на користь\~[PERSON] (т.1 а.с.3). При цьому встановленому, що як на момент укладення спірного договору купівлі-продажу житлового будинку, так і на час розгляду судом даного спору, у житловому будинку була зареєстрована, проживала і проживає непрацездатна дочка відчужувача [PERSON], [PERSON] , що позбавляло [PERSON] можливості належним чином здійснювати правомочності власника (т.1 а.с.6,7,8). Учасники угоди відповідно померли, [INFO] покупець [PERSON] (т.1 а.с. 98 зворот), [INFO] продавець [PERSON] (т.2 а.с. 5). Відповідно до змісту свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.07.2009 р., виданого державним нотаріусом Вінницької районної державної нотаріальної контори, спадкоємцем майна [PERSON] є її чоловік [PERSON] Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається із житлового будинку з господарчими будівлями в [ADDRESS], який належав померлій на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом 29.03.2007 р., зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» за реєстровим номером 17950784, номер запису: 902 в книзі: 7, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно 22484229 (т.1 а.с. 106). Відповідно до змісту свідоцтв про право на спадщину за законом від 08.07.2009 р., виданого державним нотаріусом Томашпільської районної державної нотаріальної контори, спадкоємцем майна [PERSON] є його дружина [PERSON] Спадкове майно, на яке видано свідоцтва, складається із мотоцикла «Днепр-11», випуску 1985 року, державний номерний знак 41-58 ВИУ та грошового вкладу з належними відсотками та всіма видами компенсаційних виплат, який зберігається в Томашпільському відділенні Ощадбанку №2935 (т.2 а.с. 9,10). Згідно ст. 37 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов»язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, якщо виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу. Відповідно до частини першої\~статті 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст. 121 Конституції України, ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» на прокуратуру покладено функції у здійсненні від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина, який через фізичний стан, недосягнення повноліття, похилий вік, недієздатність або обмежену дієздатність неспроможний самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження. Згідно із частиною другою статті\~16, частиною першою статті\~215 ЦК України\~одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою - третьою, п'ятою, шостою\~статті 203 цього Кодексу. Якщо\~недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа\~заперечує його дійсність на підставах,\~встановлених законом, такий правочин є оспорюваним та може бути визнаний недійсним. Отже, закон пов»язує виникнення підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним виключно з установленням порушень відповідних вимог закону, які були допущені під час його укладення, і за умови доведеності заінтересованою стороною цих порушень належними та допустимими засобами доказування. Судом установлено, що як на підставу для визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, прокурор зазначив недодержання під час його укладення вимог частини шостої\~статті 203 ЦК України. Відповідно до чч. 5, 6\~ст. 203 ЦК України\~правочин має бути спрямований на реальне настання правових\~\~наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч.\~\~1 ст.\~215, ч. 1 ст.\~216 ЦК України\~\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою\~третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. За змістом ст. 319 ЦК України власність зобов»язує. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов»язків власник зобов»язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Відповідно до\~ст. 380 ЦК України\~житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Згідно зі\~ст. 405 ЦК України\~члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. За змістом ст.ст.\~64,\~156 ЖК України\~до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У пункті 2.3 рішення від 11.02.2014 року №1-рп/2014 Конституційний Суд України, розкриваючи зміст поняття „повнолітні непрацездатні діти, що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Цивільного кодексу щодо права на обовязкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях\~частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії „непрацездатні інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття „непрацездатний. Так, згідно з частиною четвертою статті 1\~Закону України „Про прожитковий мінімум\~від 15 липня 1999 року № 966ХIV, абзацом сімнадцятим частини першої статті 1\~Закону України „Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування\~від 9 липня 2003 року № 1058IV з наступними змінами до непрацездатних належать, зокрема, особи, які визнані інвалідами в установленому законом порядку. Разом з тим, вчиняючи спірний правочин, [PERSON], який діяв за згодою співвідповідачки у даній цивільній справі, своєї дружини [PERSON], достовірно знали про право на спірне житло і своєї непрацездатної дочки, інваліда 1 групи з дитинства [PERSON], яке могло бути припинено лише з підстав, передбачених ст. 157 ЖК України, що в свою чергу позбавляло їх можливості належним чином здійснювати правомочності власника, так як це порушує право непрацездатної [PERSON], а тому суд дійшов висновку про наявність правових\~\~підстав, передбачених ст.ст.\~215,\~236,319 ЦК України, для визнання договору купівлі-продажу спірного житлового будинку недійсним. Стаття 216 ЦК України\~передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі\~статтею 236 ЦК України\~правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди. Згідно пункту 7\~постанови Пленуму Верховного Суду України від\~6 листопада 2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними за змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. Вирішуючи питання про застосування двостороннньої реституції, а саме покладання обов»язку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 20200 грн. за проданий будинок і визнанню за нею в свою чергу права власності на житло, суд врахував наступне. Так, своєю ухвалою від 29.05.2015 року (т.2 а.с. 12), надаючи [PERSON] статусу співвідповідача, замість первісно визначеного прокурором - третьої особи, суд керувався правовою позицією Верховного Суду України викладеною в узагальненні останнього від 24.11.2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно якої при підготовці справи до судового розгляду за позовами про визнання правочину недійсним суди зобов'язані розглянути питання про залучення до процесу, насамперед, сторін правочину. До участі у справі не можуть бути залучені ті сторони правочину, які не мають цивільної дієздатності (ст. 29 ЦПК). При вирішенні справ необхідно вірно визначати склад осіб, які повинні брати участь, і у разі необхідності залучати осіб, що не були зазначені в позовних заявах, як відповідачів та третіх осіб на стороні відповідача. Суди мають більше уваги звертати на процесуальне становище осіб, які повинні брати участь у справі, не допускати участі фактичних відповідачів у процесі як третіх осіб. При цьому, суд врахував те, що хоча [PERSON] й не була стороною оспорюваного правочину, однак є спадкоємцем [PERSON], після смерті якого спадщину в установленому законом порядку прийняла, тобто в силу ст. 37 ЦПК України є його ([PERSON]) правонаступником. Разом з тим, суд не погоджується з твердженнями представників [PERSON] про звільнення останньої від сплати відповідачеві [PERSON] суми отриманих за угодою коштів в розмірі 20200 грн., оскільки ці кошти [PERSON] ще на початку квітня 2007 року при досягненні усної домовленості про розірвання договору купівлі-продажу повернув [PERSON], що стверджується показаннями свідків, виходячи з наступного. Так, суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у частині першій\~статті 57 ЦПК України, частині першій\~статті 58 ЦПК України. Відповідно до\~статті 212 ЦПК України\~суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо за своїм внутрішнім переконанням. Результати оцінки доказів відображаються в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. За змістом пункту 12 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду україни №9 від 06.11.2009 року зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК\~не може доводитися свідченням свідків виконання зобовязань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у Цивільному кодексу України, зокрема у частині другій\~статті 937 ЦК України, частині третій\~статті 949 ЦК України. Тобто, представниками співвідповідачки [PERSON] не звернуто увагу те, що в даному спорі не допускаються свідчення свідків як засіб доказування факту вчинення правочину, а саме повернення [PERSON] відповідачеві у даній справі [PERSON] всієї одержаної суми грошей 20200 грн., а також 1500 грн. витрат у зв»язку з оформленням та нотаріальним посвідченням угоди. Оскільки, відповідно до вищевказаного чинного законодавства, визнаний судом правочин недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача, за загальним правилом тягнезастосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди, тому підлягають задоволенню заявлені вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 14 липня 2009 року державним нотаріусом Вінницької державної нотаріальної контори Вінницької області про успадкування [PERSON] спадщини до складу якої входить житловий будинок з господарчими будівлями, розташований по [ADDRESS] після смерті [INFO] дружини [PERSON] та скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на 100% спірного житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, вчинену КП «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» Вінницької області 16.04.2009 року, номер запису: 902 в книзі: 7. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з [PERSON], [PERSON] у рівних частках, тобто по 121,80 грн. підлягає стягненню судовий збір, усі інші судові витрати, в т.ч. й понесені [PERSON], підлягають віднесенню за її рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: partial