Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

У липні 2016 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, у якому просив стягнути з відповідача 15 000,00 грн. боргу, посилаючись на те, що 16 червня 2015 року він позичив [PERSON] грошові кошти у сумі 15 000,00 грн., які відповідач йому не повернув. Крім того, просив стягнути з відповідача судові витрати. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач проти задоволення позову частково заперечував. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судом, 16 червня 2015 року між сторонами було укладено договір позики, у підтвердження чого позичальником, [PERSON] було складено відповідну боргову розписку. Зі змісту даної розписки вбачається, що [PERSON] 16 червня 2015 року отримав у [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 15 000,00 гривень та зобов'язувався повернути зазначену суму 16 грудня 2015 року. Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України, передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу. При цьому не враховуються доводи відповідача щодо часткової сплати боргу, у зв'язку із тим, що відповідачем не було надано суду жодних доказів у підтвердження цієї обставини. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 15 000,00 гривень. При поданні позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 551,20 грн., які відповідно до статей 81, 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved