Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-02 00:00:00

У липні 2019 року позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь кошти у розмірі вкладів з нарахованими відсотками, інфляційні втрати, 3% річних за прострочення виконання зобов`язання та пеню. В обґрунтування позову посилається на те, що 3.01.2013р. між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір № SAMDN25000731921163 «Стандарт, 12 міс.», відповідно до якого нею внесені кошти на депозитний рахунок в розмірі 5 000 Євро під 8% річних. 8.01.2014р. між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір № SAMDNWFD0070052345800 «Стандарт», відповідно до якого нею внесені кошти на депозитний рахунок в розмірі 25 000грн. під 19% річних. 15.06.2019р. вона направила заяву про дострокове розірвання договору № SAMDN25000731921163 «Стандарт, 12 міс.» від 3.01.2013р., а 26.06.2019р. - заяву про дострокове розірвання договору № SAMDNWFD0070052345800 «Стандарт» від 8.01.2014р., однак до цього часу кошти їй не повернуті. Тому просить стягнути з відповідача за договором № SAMDN25000731921163 «Стандарт, 12 міс.» від 3.01.2013р внесені кошти у розмірі 5 000 Євро, відсотки у розмірі 2 586,30 Євро, за Договором SAMDNWFD0070052345800 «Стандарт» від 8.01.2014р. внесені кошти у розмірі 25 000 грн., відсотки у розмірі 26 027,40 грн., а також пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за договорами у розмірі 59 804,11грн., 3% річних за договорами у розмірі 33 099,11грн., інфляційні втрати за договорами у розмірі 295 586,06 грн. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 6.08.2019р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 26 вересня 2019 року до суду від відповідача АТ КБ «Приватбанк» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що відокремлений підрозділ АТ «КБ «Приватбанк» на території АРК та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність після окупації АРК та міста Севастополя, доступ до первинних документів (у тому числі оригіналів договорів та касових документів) клієнтів Кримського РУ ПАТ КБ «Приватбанк» на даний час є обмеженим. На даний час Автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників» Російської Федерації взяла на себе зобов`язання здійснювати компенсаційні виплати, в тому числі клієнтам Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк», у якому договори банківського вкладу укладались сторонами. Позивачка не надала доказів укладення договорів та внесення грошових коштів на рахунок у банку. Нею неправильно нараховані відсотки, оскільки за період після розірвання договору банківського вкладу має застосовуватись ставка по вкладу «До запитання» (0,01%). Проти стягнення 3% річних та інфляційних втрат заперечує, посилаючись на те, що прострочення Банку виникає з дати отримання вимоги про розірвання вкладу. В даному випадку вимоги надійшли 11.06.2019р. та 26.06.2019р., а тому нарахування 3% річних та інфляційних втрат за період з 2013р. по 2019р. є безпідставним. Заявлена позивачкою пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ є безпідставною, оскільки не ґрунтується на вимогах закону та договору. У разі задоволення позовних вимог просить зазначити в резолютивній частині рішення, що суми коштів, які підлягають стягненню з банку, зазначені без відрахування податків і зборі, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку (а.с. 37-48). 15.11.2019р. від представника позивачки надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивачка проти доводів відповідача заперечує, посилаючись на те, що оригінали договорів та квитанцій на підтвердження укладення депозитних договорів будуть надані у судовому засіданні, інфляційні втрати та 3% річних підлягають стягненню за весь період, оскільки позивачка і раніше зверталась в телефонному режимі з проханням надання інформації щодо стану розгляду її звернень по поверненню вкладів, а тому прострочення банку є триваючим правопорушенням, до АНО «Фонд захисту вкладників» позивачка не зверталась і не отримувала жодної компенсації, оскільки договори укладала та перераховували кошти саме ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 68-70). 22.01.2020р. від відповідача надійшли письмові пояснення, згідно яких відповідач вважає, що належним відповідачем у даній справі має бути ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» внаслідок укладення між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ ФК «Фінілон» Договору переведення боргу б/н від 17.11.2014р. та переведення боргу за зобов`язаннями Банку щодо виплати коштів за договорами банківських вкладів які є предметом у даній справі (а.с. 72-74). Розпорядженням керівника апарату Святошинського районного суду м. Києві від 06.04.2020 року № 225 уповноваженим особам було доручено виконати повторний автоматизований розподіл вказаної судової справи у зв`язку з закінченням повноважень судді Марко Я.Р. як судді Святошинського районного суду м. Києва (а.с. 99). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 06.04.2020 року вказану справу розподілено судді Кириленко Т.В. (а.с. 100). Ухвалою судді Святошинського районного суду Кириленко Т.В. від 08.04.2020 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до АК КБ «Приватбанк» про стягнення коштів та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 10.06.2020р. за клопотанням відповідача до участі у справі притягнуто в якості 3-ї особи Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Фінілон». 3 вересня 2020 року у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 113). Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримала. Представник відповідача проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві та письмових поясненнях. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні, між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» 3.01.2013року укладений договір банківського вкладу № SAMDN25000731921163 «Стандарт, 12 міс.» строком до 3.01.2014р., відповідно до якого [PERSON] внесені кошти на депозитний рахунок в розмірі 5 000 Євро під 8% річних (а.с. 6). Також, 8.01.2014р. між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір банківського вкладу № SAMDNWFD0070052345800 «Стандарт» строком до 8.01.2015р., відповідно до якого [PERSON] внесені кошти на депозитний рахунок в розмірі 25 000грн. під 19% річних (а.с. 8). Внесення грошових коштів відповідно до вищезазначених договорів підтверджуються квитанціями (а.с. 7, 9), оригіналі яких були оглянуті в судовому засіданні. На підставі положень п. 6, 7 договорів строк дії вкладів був неодноразово пролонгований. Згідно з п. 9, 11, 12, 13 договорів позивач має право вимагати дострокового розірвання договору з виплатою вкладу в повному обсязі з виплатою відсотків за зменшеною у 2 рази процентною ставкою, а також за ставкою «До запитання». 11 червня 2019 року позивачка подала до відповідача заяву про розірвання депозитного договору № SAMDN25000731921163 «Стандарт, 12 міс.» від 3.01.2013р. та виплату суми вкладу та відсотків (а.с. 10). 26 червня 2019року позивачка подала до відповідача заяву про розірвання депозитного договору № SAMDNWFD0070052345800 «Стандарт» від 8.01.2014р. та виплату суми вкладу та відсотків (а.с. 11). Однак, зазначені заяви відповідачем задоволені не були, та на даний час кошти, які знаходяться на рахунках, не повернуті, відсотки не виплачені. Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України). Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України). Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою правління НБУ від 03 грудня 2003 року № 516 і чинного на час укладення договору банківського вкладу (далі - Положення), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 492 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10). Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку. Пунктом 2.9 глави 2 «Приймання готівки» розділу IV «Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами» Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою правління НБУ від 01 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція № 174), передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом системи автоматизації банку. Виходячи з положень статті 1059 ЦК України, пункту 1.4 Положення, пункту 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції № 174, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі №6-149цс13 та від 29 жовтня 2014 року №6-118цс14, у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №757/42043/18-ц. Таким чином, в судовому засіданні знайшов підтвердження факт наявності договірних відносин позивачки з відповідачем, які виникли на підставі договорів SAMDN25000731921163 «Стандарт, 12 міс.» від 3.01.2013р. та № SAMDNWFD0070052345800 «Стандарт» від 8.01.2014р., оскільки позивачкою підтверджено факт внесення грошових сум на вкладні (депозитні) рахунки. У рішенні у справі «Zolotas проти Греції (№ 2)» Європейський суд з прав людини вказав: «Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунка може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави». За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення суми вкладів за договорами банківського вкладу у сумі 5 000 Євро та 25 000грн., оскільки між сторонами були укладені договори банківського вкладу, факт внесення грошових коштів підтверджується квитанціями, позивачка зверталась до відповідача з вимогою розірвати договори і повернути вклади, проте ці вимоги виконані не були. Відповідачем доказів на підтвердження зворотнього не надано. В силу умов укладеного договору та статей 1058, 1061 Цивільного кодексу України, окрім самої суми вкладів відповідач зобов`язаний виплатити позивачці нараховані на них відсотки. Згідно ч. 1 ст. 1061 Цивільного кодексу України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Відповідно до п. 2 договорів нарахування відсотків по вкладу починається з першого робочого дня, наступного за днем надходження грошових коштів в банк, і здійснюється за кожний календарний день. День повернення вкладу в період розрахунку процентів не включається. Також договором № SAMDN25000731921163 «Стандарт, 12 міс.» від 3.01.2013р. передбачено, що на суму вкладу нараховується проценти по ставці 8% річних, договором № SAMDNWFD0070052345800 «Стандарт» від 8.01.2014р. передбачено, що на суму вкладу нараховуються проценти по ставці 19% річних. Згідно ч. 2 ст. 1070 Цивільного кодексу України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. З огляду на викладене, а також враховуючи п.п. 11, 12 договорів щодо зменшення розміру ставок у разі дострокового розірвання договорів, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню відсотки за вкладом № SAMDN25000731921163 «Стандарт, 12 міс.» від 3.01.2013р. в розмірі 2 490,42 Євро, а саме: за період з 3.01.2013р. по 8.01.2019р. в розмірі 2406,57 Євро (5000х8%х2196:365); за період з 9.01.2019р. по 11.06.2019р. в розмірі 83,83 Євро (5000х4%х153:365); за період з 12.06.2019р. по 1.07.2019р. відсотки нараховуються за процентною ставкою «До запитання» (0,01%) та складають 0,02Євро (5000х0,01х19:365); Також з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню відсотки за вкладом № SAMDNWFD0070052345800 «Стандарт» від 8.01.2014р. в розмірі 24882,20грн., а саме: за період з 8.01.2014р. по 12.01.2019р. в розмірі 23815,06грн. (25000х19%х1830:365); за період з 13.01.2019р. по 26.06.2019р. в розмірі 1067,12грн. (25000х9,5%х165:365); за період з 27.06.2019р. по 1.07.2019р. відсотки нараховуються за процентною ставкою «До запитання» (0,01%) та складають 0,02грн. (25000х0,01%х4:365). Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки правовідносини, які склались між сторонами на підставі договору банківського вкладу, є грошовим зобов`язанням, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності. Ураховуючи, що відповідачем не було виконано грошове зобов`язання щодо повернення сум банківських вкладів, позивачка має право на стягнення 3% річних від простроченої суми. Отже, враховуючи, що з заявою про повернення банківського вкладу (5000Євро) та нарахованих відсотків (2490,42Євро) по договору № SAMDN25000731921163 «Стандарт, 12 міс.» від 3.01.2013р. позивачка звернулась 11.06.2019р., 3% річних від простроченої суми зобов`язання за період з 11.06.2019 по 1.07.2019 (відповідно до вимог позову) складає 12,31 Євро (7 490,42 Євро х 3% х 20 днів : 365). З заявою про повернення банківського вкладу (25000грн) та нарахованих відсотків (24882,20грн) по договору № SAMDNWFD0070052345800 «Стандарт» від 8.01.2014р. позивачка звернулась 26.06.2019р., 3% річних від простроченої суми зобов`язання за період з 26.06.2019р. по 1.07.2019р. складає 20,50грн. (49882,20грн х 3% х 5 днів : 365). Вимоги позивачки про стягнення індексу інфляції та 3% річних по договорам за період відповідно з 3.01.2013р. по 1.07.2019р. та з 8.01.2014р. по 1.07.2019р. суд вважає безпідставними, оскільки відповідно до ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних лише у разі прострочення виконання зобов`язання, а в даному випадку прострочення виконання зобов`язання боржника виникло з моменту звернення позивачки з відповідними заявами до відповідача про розірвання договорів банківського вкладу та повернення коштів, тобто відповідно з 11.06.2019р. та 26.06.2019р., до цього ж часу відповідно до умов укладених сторонами договорів їх дія щороку продовжувалась на той же строк (п. 6, 7 Договорів) і законних підстав для покладення на відповідача відповідальності за прострочення виконання зобов`язання немає. Суд вважає, що не підлягає задоволенню вимога позивачки про стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за період з 3.01.2018р. по 3.01.2019р. в розмірі 51 182,10грн. за договором № SAMDN25000731921163 «Стандарт, 12 міс.» від 3.01.2013р. та в розмірі 8 621,92грн. за договором № SAMDNWFD0070052345800 «Стандарт» від 8.01.2014р., а всього 59 804,11грн., оскільки, як зазначено вище, в даний період прострочення виконання зобов`язання відповідачем не встановлено, а відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню за договором банківського вкладу № SAMDN25000731921163 «Стандарт, 12 міс.» від 3.01.2013р. внесені грошові кошти в розмірі 5000 Євро, відсотки в розмірі 2 490,42 Євро, 3% річних в розмірі 12,31 Євро, а всього - 7502,73 Євро (сума зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягають утриманню відповідно до законодавства), за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070052345800 «Стандарт» від 8.01.2014р. внесені грошові кошти в розмірі 25 000 грн., відсотки в розмірі 24 882,20 грн., 3% річних в розмірі 20,50грн., а всього - 49902,70грн. (сума зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягають утриманню відповідно до законодавства). Доводи представника відповідача про те, що банк з 17 листопада 2014 року не несе зобов`язань за договором банківського вкладу № SAMDN25000731921163 від 13.01.2013 року, та договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070052345800 від 8.01.2014 року, у зв`язку з переведенням боргу на іншу юридичну особу ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», є безпідставними з огляду на наступне. З матеріалів справи вбачається, що 17 листопада 2014 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (сторона 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (сторона 2) укладено договір про переведення боргу. Згідно п. 1 договору, на підставі згоди кредиторів, отриманої стороною 1 шляхом приєднання до умов і правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті сторони 1, що є невід`ємною частиною до цього договору, сторона 1 переводить, а сторона 2 приймає на себе виконання зобов`язань по виплаті грошових коштів, які виникли на основі депозитних договорів і договорів банківського обслуговування згідно переліку (додаток 1). Відповідно ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. За правилами ст. 1059 ЦК України письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним. Відповідно до визначеного Главою 47 ЦК України поняття зобов`язання та сторін у зобов`язанні у контексті загальних положень про зобов`язання, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ст.513 ЦК).Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (ст. 520 ЦК). Форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу (ст. 521 ЦК). Отже, ураховуючи вищенаведені положення цивільного законодавства у їх сукупності та системному зв`язку, наданий відповідачем Договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон», для того, щоб мати юридичним наслідком переведення боргу за банківським вкладом [PERSON] з відповідача АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ ФК «Фінілон», повинен бути або тристороннім - за участю [PERSON] , або укладатися після надання останнім письмової згоди на його укладення. Оскільки Договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон» без участі кредитора [PERSON] , а також відсутня письмова згода [PERSON] на його укладення, указаний договір в силу положень ст. ст. 513, 520, 521, 1059 ЦК є нікчемним, а тому в силу положень ст. ст. 215, 216, 236 ЦК України не породжує юридичних наслідків. Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 04 червня 2019 року за результатами розгляду справи № 916/3156/17 дійшла наступного правового висновку: «68.Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, щодо того, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними. 69.Велика Палата Верховного Суду також погоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемний правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. 70.Водночас Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. 75.За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. 76. Така позиція відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) під час розгляду спорів у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав.». Тому для належного та ефективного захисту прав позивача з врахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної в постанові від 04 червня 2019 року не має необхідності окремо визнавати недійсним Договір про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року, який є нікчемним. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Така позиція відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) під час розгляду спорів у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав. Ураховуючи наведене, доводи відповідача про те, що належним відповідачем у даних правовідносинах є ТОВ ФК «Фінілон», відхиляються судом як безпідставні. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: partial