Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-21 00:00:00

У липні 2013р. [PERSON], діючи в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] народження та [PERSON], [INFO] народження, звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] Посилалась на те, що 6.08.1999р. вона зареєструвала шлюб з [PERSON] та разом з чоловіком вони стали проживати у зазначеній квартирі, що належить на праві власності відповідачу у справі - батьку її чоловіка. 7.08.2002р. за згодою відповідача вона була зареєстрована у зазначеній квартирі. Після народження другої дитини квартира за площею стала малою для їх сім'ї і за згодою батьків чоловіка вони обмінялись із ними квартирами, батьки стали проживати у квартирі [ADDRESS], а вони з сім'єю переїхали у належну матері чоловіка трикімнатну квартиру [ADDRESS]. У 2008р. чоловік покинув сім'ю, вона залишилась разом із дітьми проживати у трикімнатній квартирі. 28.12.2012р. за рішенням суду їх з чоловіком шлюб був розірваний, після чого батьки чоловіка стали наполягати на тому, щоб вона звільнила квартиру. На її питання про те, чи може вона повернутись у квартиру, у якій вона зареєстрована, отримала відмову. Оскільки вона була вселена в квартиру [ADDRESS] як член сім'ї власника та припинення сімейних відносин не позбавляє її права користування займаним приміщенням, посилаючись на ст. 405 ЦК України та ст. 156 ч.4 ЖК України позивачка просила зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні належною йому квартирою, вселити її та малолітніх дітей у зазначену квартиру. Відповідач звернувся із зустрічним позовом про визнання позивачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням у спірній квартирі з підстав, передбачених ч.2 ст. 405 ЦК України. Посилався на те, що [PERSON] у 2006р. добровільно, на підставі особистого рішення, через бажання проживати в квартирі більшої площі, переїхала у квартиру за адресою: [ADDRESS]., у спірній квартирі вона не проживає понад 1 рік без поважних причин, будь - яких домовленостей між ним, як власником квартири та позивачкою не існує, особистих її речей в квартирі немає. Він є власником спірної двокімнатної квартири, визначити місце проживання позивачки у ній неможливо, оскільки у одній кімнаті проживає він з дружиною, у іншій їх син - колишній чоловік позивачки. Крім того, позивачка у даний час проживає у належній її матері трикімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS], що свідчить про наявність у неї житла та можливості зареєструватись. Рішенням Калінінського районного суду міста Донецька від 22 квітня 2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволено, вона разом з неповнолітніми дітьми вселена в квартиру [ADDRESS], зобов'язано відповідача усунути перешкоди у користуванні позивачкою та її неповнолітніми дітьми вказаною квартирою. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. У апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову [PERSON] та задовольнити зустрічний позов. Посилається на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення судом норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, зазначає, що відповідач є єдиним власником спірної двокімнатної квартири, у якій зареєстровано 6 осіб, у тому числі позивачка. У позовній заяві [PERSON] вказала, що з 2006р. не проживає у спірній квартирі, оскільки виїхала добровільно у іншу квартиру з метою збільшення комфортності проживання, з цього часу не ставила питання перед компетентними органами про те, що їй чиняться перешкоди у користуванні квартирою. Доказів поважності причин, з яких вона не проживає у спірній квартирі з 2006р., позивачка не надала. Суд помилково надав оцінку правовідносинам сторін при переїзді позивачки з двокімнатної квартири у трикімнатну, назвавши це обміном квартир, хоча позивачка не довела наявності у неї чи колишнього чоловіка права власності на вказані квартири. Сам по собі факт реєстрації позивачки у спірній квартирі не є підставою для визнання за нею права користування квартирою. Позивач діє від імені неповнолітніх дітей, однак, порушення їх прав з матеріалів справи та наданих доказів не вбачається. В судовому порядку питання щодо місця проживання дітей не вирішувалось. У спірній квартирі проживає та зареєстрований батько дітей [PERSON], тому діти мають право на проживання за адресою батька, проте з цього не витікає право на проживання позивачки у спірній квартирі за відсутності законодавчої норми. Всупереч наявним у справі доказам, у тому числі, викладеним позивачкою у позовній заяві, суд безпідставно відмовив у задоволенні зустрічного позову, не застосувавши належну норму - ч.2 ст. 405 ЦК України. В засіданні апеляційного суду апелянт - представник відповідача [PERSON] підтримував апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні, позивач та її представник [PERSON] проти скарги заперечували, прокурор Голубнича О.О. просила скаргу відхилити, вважаючи правильним рішення щодо вселення в квартиру неповнолітніх дітей. Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, що з'явились, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду слід скасувати в частині задоволення вимог позивачки щодо її вселення в квартиру та усунення їй перешкод у користуванні квартирою та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову з ухваленням у зазначеній частині нового рішення з наступних підстав. Задовольняючи позов [PERSON] суд виходив із того, що позивачка після реєстрації 6.08.1999р. шлюбу з сином відповідача разом з чоловіком стала проживати в належній відповідачу квартирі [ADDRESS], 7.08.2002р. із згоди власника квартири була у ній зареєстрована, а після народження двох дітей зі згоди батьків чоловіка разом із сім'єю переїхала до трикімнатної квартири, що належить матері чоловіка. Після розлучення з сином відповідача його батьки виселили позивачку з трикімнатної квартири та відповідач заперечує проти її вселення у двокімнатну квартиру, чим чинить перешкоди у користуванні житлом. Оскільки позивачка вселилась у спірну квартиру як член сім'ї власника, вона має рівні з власником права на користування житлом відповідно до закону, а припинення сімейних відносин із сином власника квартири не позбавляє її права користування займаним приміщенням. У задоволенні зустрічного позову суд відмовив, оскільки позивачка з поважних причин не проживала у спірній квартирі, бо за згодою відповідача та його жінки тимчасово переїхала разом із сім'єю до квартири з більшою площею. З вказаними висновками суду погодитись неможливо, оскільки вони не відповідають встановленим у справі фактичним обставинам та вимогам матеріального закону. Згідно із частинами 1, 2 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Частиною 4 цієї статті визначено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу та що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Із справи вбачається, що 6 серпня 1999р. позивачка у справі [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON]. Після реєстрації шлюбу [PERSON] вселилась у належну на праві власності відповідачу - батьку її чоловіка квартиру [ADDRESS]. На час вселення позивачки відповідач - власник квартири проживав у іншій квартирі [ADDRESS], яка належить на праві власності його дружині. 07 серпня 2002 року позивачка [PERSON] була за згодою власника квартири [PERSON] зареєстрована у зазначеній квартирі, що підтверджено копією паспорту позивачки та довідкою. Отже, встановлено, що позивачка була вселена, а пізніше зареєстрована в належну відповідачу спірну квартиру із згоди власника, як член сім'ї його сина. [INFO] у родині [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON], що підтверджено копією свідоцтва про народження дитини, 7.08.2002р. [PERSON] був зареєстрований у спірній квартирі. [INFO] у позивачки та [PERSON] народився другий син - [PERSON], що підтверджено копією свідоцтва про народження дитини. Як зазначила у позовній заяві позивачка, після народження другої дитини квартира для їх сім'ї стала замалою, тому за згодою батьків чоловіка вони переселились у трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], що належить на праві власності матері [PERSON], а батьки останнього переселились у спірну двокімнатну квартиру. У 2008р. [PERSON] покинув родину, позивачка з дітьми залишилась проживати у трикімнатній квартирі. 28 грудня 2012р. шлюб між позивачкою та [PERSON] був розірваний, після чого його батьки стали наполягати на звільненні трикімнатної квартири, яку позивач звільнила у червні 2013р., однак, вселитись у належну відповідачу двокімнатну квартиру, у якій вона зареєстрована, позивач не змогла, оскільки проти цього заперечує відповідач. Зазначені обставини не заперечуються відповідачем, який, посилаючись на ці ж обставини, подав зустрічний позов про визнання позивачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням у спірній квартирі, оскільки позивачка понад 1 рік, з 2006р. не проживає у спірній квартирі без поважних причин. Згідно з ч.2 ст. 405 ЦПК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Визнаючи поважною причини відсутності позивачки в спірній квартирі понад 1 рік, а саме з 2006р., суд виходив із того, що позивачка з дітьми тимчасово не проживала у спірній квартирі, оскільки тимчасово переїхала з неї у квартиру більшої площі. В засіданні апеляційного суду позивач та її представник пояснили, що тимчасово - це до часу, коли відповідач переоформить на позивачку право власності на спірну квартиру, як було раніше домовлено. Однак, відповідач заперечував наявність будь - яких домовленостей щодо з позивачкою щодо тимчасовості її не проживання у спірній квартирі, позивачкою не надано і в судовому засіданні не добуто належних та допустимих доказів наявності такої домовленості чи будь - яких інших поважних причин відсутності у спірній квартирі понад 1 рік. Вимог щодо оспорення права власності відповідача на спірну квартиру позивачка не заявляла. Таким чином оскільки позивачка з 2006р., більше ніж понад 1 рік, не проживала у спірній квартирі без поважних причин висновок суду про відмову у задоволенні зустрічного позову та задоволення її позову про вселення у спірну квартиру та усунення перешкод у користуванні нею є невірним, він не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам ч.2 ст. 405 ЦК України. При цьому наявність реєстрації позивачки у спірній квартирі сама по собі не надає права користування квартирою, оскільки таке право виникає з підстав, передбачених законом, зокрема, у позивачки таке право виникло на підставі ст. 156 ЖК України у зв'язку із вселенням за згодою власника житла у якості члена сім'ї його сина та втрачене у зв'язку з не проживанням без поважних причин понад 1 рік. Тому рішення про задоволення вимог позивачки, з якими вона звернулась у своїх інтересах, та про відхилення зустрічної позовної вимоги слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у цій частині основного позову та задоволення зустрічного позову. Однак, суд вважає, що відсутні підстави для скасування рішення в частині вселення дітей та усунення перешкод у користуванні ними спірною квартирою. Як вбачається із справи, зустрічний позов був заявлений лише щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням у спірній квартирі, вимог щодо визнання таким неповнолітнього [PERSON], який зареєстрований у спірній квартирі, не заявлено. Сторонами не оспорюється, що діти у спірній квартирі не проживають через заперечення відповідачем права їх матері на проживання в квартирі. У той же час у цій квартирі зареєстрований і проживає батько дітей [PERSON] та у апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що між батьками питання щодо місця проживання дітей не вирішувалось і діти мають право на проживання за адресою батька. Тому підстав для скасування рішення в частині вселення дітей та усунення їм перешкод у користуванні квартирою немає. Згідно з пунктами3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального права є підставою для скасування рішення в частині та ухвалення нового рішення.

Outcome: partial