Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

У листопаді 2017 року до суду звернулося ПАТ КБ «Приватбанк» (надалі Банк, Позивач) з вказаним позовом, в якому зазначав, що 31 жовтня 2014 року між банком та відповідачем було укладено договір про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки, згідно якого позивач відкрив відповідачеві кредитний особовий рахунок та видав платіжну картку «Універсальна» з встановленням ліміту кредитування в 500 грн., зі сплатою відсотків у розмірі 34,8 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до умов договору відповідач взяв на себе зобов'язання щодо своєчасного повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитними коштами у встановлені строки, але взятих на себе зобов'язань не виконав. Позивач просив стягнути з відповідача борг на загальну суму 16381,91 грн., який виник станом на 30 вересня 2017 року та у повернення сплачені судові витрати. Представник позивача у судове засідання не прибув, просив розглянути справу за його відсутності, позов підтримав, про що надав письмову заяву. Відповідач у судове засідання не прибув, про дату розгляду справи повідомлявся належним чином - засобами рекомендованого поштового зв'язку, про причини своєї неявки суд не повідомляв. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідач [PERSON] подав 31 жовтня 2014 року до позивача заяву-анкету про приєднання до програми надання банківських послуг у вигляді відкриття особового карткового рахунку та надання кредитної платіжної картки «Універсальна». При цьому, відповідач був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами у ПАТ КБ «Приватбанк», котрі їй були надані, про що свідчить підпис відповідача у заяві-анкеті та доданої до неї довідки про умови кредитування ( а.с. 4 ). Тим самим, відповідач погодився на те, що вказана заява-анкета, разом із запропонованими банком Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, складає та означає укладення між нею та позивачем договору про надання банківських послуг. Фактично між сторонами виникли кредитні зобовязання і були визначені всі істотні умови, зокрема: предмет зобовязання, строки дії, права, обовязки та відповідальність сторін. Згідно заяви-анкети ліміт кредитування було встановлено у розмірі 500 грн. На виконання умов договору 31 жовтня 2014 року позивачем було відкрито картковий особовий рахунок без окремого номеру з приєднанням (посиланням) номеру кредитної картки та видано кредитну картку «Універсальна» (номер 9992…6239254) з встановленням ліміту кредитування в 500 грн., зі сплатою відсотків у розмірі 34,8 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з визначенням строку дії картки до вересня 2018 року. Відповідач не подавала заяви до банку про закриття карткового особового рахунку. Відповідно п.9.12. Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк» договір діє протягом 12-ти місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонговується на такий же строк. Отже, договір про надання банківських послуг, який було укладено між сторонами у справі у жовтні 2014 року, по закінченню строку дії попередньої платіжної картки та відсутністю повідомлення відповідача про його припинення, фактично та юридично продовжився ще на один рік, але не більше як на строк дії картки. Відповідно до умов договору відповідач взяла на себе зобов'язання щодо своєчасного повернення кредиту, сплати відсотків за користування у встановлені строки. Взяті на себе зобов'язання відповідач не виконує, що підтверджується обчисленим позивачем розрахунком заборгованості, загальний розмір якої станом на 30 вересня 2017 року становить 16381,91 грн., з них: - заборгованість за кредитом 499,80 грн.; - заборгованість по процентам за користування кредитом 11525,83 грн.; - заборгованість за пенею та комісією 3100 грн.; - штрафи: - фіксована частина 500 грн., процентна складова 756,28 грн. Вказана сума заборгованості станом на день розгляду справи відповідачем банку не сплачена. Спір щодо розмірів обчислення сум заборгованості між сторонами відсутній. Відповідач не надав суду належних і допустимих доказів на спростування встановлених судом обставин та позову. Згідно ст.ст. 1049, 1050 Цивільного Кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк і в порядку, встановленому договором. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст. 536 цього Кодексу, за користування чужими коштами, боржник зобов'язується виплачувати відсотки, якщо інше не встановлено договором. Статтею 625 цього Кодексу передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також не звільняється від відповідальності за неможливість виконання їм грошового зобов'язання, якщо інший розмір відсотків не установлений договором. Згідно ст. 525 цього Кодексу одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст. 526 цього Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно ст. 526 цього Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з необхідністю стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості на загальну суму 12781,91 грн., з них: - заборгованість за кредитом 499,80 грн.; - заборгованість по процентам за користування кредитом 11525,83 грн.; - штраф - процентна складова 756,28 грн. Необхідно відмовити ПАТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача неустойки за прострочення виконання зобовязання у вигляді штрафу (фіксованої частини) 500 грн. та пені і комісії 3100 грн. При цьому, суд враховує правову позицію висловлену Верховним Судом України у Постанові за № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року. Зокрема, що цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Також, суд враховує, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання, а звідси штраф не може бути постійною величиною. Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача штрафу у фіксованому розмірі у 500 грн. є безпідставною. Крім того, суд вважає вимогу банку про стягнення з відповідача комісії у розмірі 3100 грн. також необґрунтованою та безпідставною. Комісія була обчислена як вид неустойки за порушення відповідачем умов договору, а саме прострочення повернення кредитних коштів та процентів за їх користування. Комісія у такому виді (формі) не була узгоджена між сторонами у справі. До того ж, як вказувалося раніше чинним законодавством України не передбачено застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Вирішуючи питання про судові витрати, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача у повернення сплаченого судового збору кошти в розмірі 1600 грн.

Outcome: partial