Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

У листопаді 2013 року позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до Слідчого управління ГУ МВС України, треті особи: Головне управління юстиції у м.Києві, слідчий слідчого відділу Оболонського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві Берест О.О., про звільнення майна з-під арешту. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням суду за позивачем визнано право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Інша частина квартири у розмірі ? належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу. Позивач позбавлений можливості здійснити державну реєстрацію права власності на спірну квартиру, оскільки відповідно до постанови заступника начальника відділу СУ ГУ МВС України в м. Києві від 21 вересня 2005 року накладено арешт на спірну квартиру, який станом на час звернення позивача до суду не знятий. За таких обставин, позивач просить суд звільнити з-під арешту квартиру [ADDRESS], виключити запис про її арешт з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна України та вирішити питання про розподіл судових витрат. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Вказав, що позивач звертався до слідчого з приводу скасування арешту квартири, у чому [PERSON] було відмовлено. Такі дії слідчого позивач оскаржив до суду, у задоволенні скарги судом відмовлено. До Державної реєстраційної служби України позивач із заявою про зняття арешту не звертався, оскільки Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» забороняє проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно, якщо на таке накладено арешт. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Вказала, що у квітні 2005 року СУ ГУ МВС України в м. Києві порушена кримінальна справа по факту вчинення шахрайських дій з метою заволодіння спірною квартирою. З метою забезпечення схоронності нерухомого майна до вирішення судом кримінальної справи № 20-3426 постановою слідчого накладено арешт на вказану вище квартиру. Станом на час розгляду справи триває додаткова судово-почеркознавча експертиза. Представник відповідача вважає, що зняття арешту зі спірної квартири буде порушенням кримінального законодавства та втручанням у проведення досудового розслідування. Третя особа Головне управління юстиції у м. Києві явку свого представника не забезпечили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник Оболонського РУГУ МВС України в м. Києві у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Вказав, що постанова слідчого про накладення арешту на квартиру не впливає на право власності позивача, не встановлено перешкод у володінні та користуванні спірною квартирою. Слідчий слідчого відділу Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві Берест О.О. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Зазначив, що на даний час триває досудове розслідування кримінальної справи № 20-3426, порушеної за фактом шахрайства, за ознаками злочину, передбаченого ст. 190 ч. 2 КК України. В ході розгляду кримінальної справи призначена додаткова судово-почеркознавча експертиза. Крім того, у провадженні слідчого перебуває кримінальна справа, порушена щодо можливих шахрайських дій [PERSON] та [PERSON] Вказані дві кримінальні справи не об'єднані. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. 08 липня 2002 року між ЗАТ «Трест Київміськбуд-1» та [PERSON], [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], яку придбано покупцями в рівних частках. (а.с. 15) 21 вересня 2005 року постановою заступника начальника відділу СУ ГУ МВС України в м. Києві Зірник А.В. накладено арешт на спірну квартиру на підставі ст. ст. 126, 130 КПК України з метою забезпечення схоронності квартири до вирішення судом кримінальної справи по суті. (а.с. 16) Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2008 року визнано недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири в частині продажу [PERSON] від імені [PERSON] належної останньому ? частину квартири на користь [PERSON]; визнано за [PERSON] права власності на частину вказаної вище квартири, що придбана [PERSON] за договором купівлі-продажу від 06 квітня 2005 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] Ухвалою Верховного Суду України від 29 квітня 2009 року скасовано ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 січня 2009 року та залишено в силі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2008 року. Отже, на час розгляду справи позивач є одноосібним власником квартири [ADDRESS]. У відповідності до положень ст. 28 КПК України, 1960 року, особа, яка зазнала матеріальної шкоди від злочину, вправі при провадженні в кримінальній справі пред'явити до обвинуваченого або до осіб, що несуть матеріальну відповідальність за дії обвинуваченого, цивільний позов, який розглядається судом разом з кримінальною справою. Цивільний позов може бути пред'явлений як під час досудового слідства і дізнання, так і під час судового розгляду справи, але до початку судового слідства. Відмова у позові в порядку цивільного судочинства позбавляє позивача права пред'являти той же позов у кримінальній справі. За приписами ст. 29 КПК України, 1960 року, при наявності достатніх даних про те, що злочином завдана матеріальна шкода або понесені витрати закладом охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочину, орган дізнання, слідчий, прокурор і суд зобов'язані вжити заходів до забезпечення цивільного позову. Прокурор пред'являє або підтримує поданий потерпілим цивільний позов про відшкодування збитків, заподіяних злочином, якщо цього вимагає охорона інтересів держави, а також громадян, які за станом здоров'я та з інших поважних причин не можуть захистити свої права. При провадженні в кримінальній справі про злочин, за який може бути застосована додаткова міра покарання у вигляді конфіскації майна, орган дізнання, слідчий, прокурор зобов'язані вжити заходів до забезпечення можливої конфіскації майна обвинуваченого. Згідно зі ст. 125 КПК України, 1960 року, слідчий за клопотанням цивільного позивача або з своєї ініціативи зобов'язаний вжити заходів до забезпечення заявленого в кримінальній справі цивільного позову, а також можливого в майбутньому цивільного позову, склавши про це постанову. В справах про злочини, за які кримінальним законом передбачена конфіскація майна, слідчий зобов'язаний вжити необхідних заходів до забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, склавши про це постанову. За правилами ст. 126 КПК України, 1960 року, забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на вклади зазначених осіб проводиться виключно за рішенням суду. Майно, на яке накладено арешт, описується і може бути передане на зберігання представникам підприємств, установ, організацій або членам родини обвинуваченого чи іншим особам. Особи, яким передано майно, попереджаються під розписку про кримінальну відповідальність за його незбереження. Як убачається з матеріалів справи, починаючи з серпня 2005 року, в провадженні органів досудового слідства перебуває кримінальна справа № 20-3426, порушена за фактом заволодіння шляхом шахрайства правом на належну [PERSON] ? частину квартири [ADDRESS], за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. На спірну квартиру 21 вересня 2005 року постановою слідчого накладено арешт з метою забезпечення схоронності квартири до вирішення кримінальної справи по суті на підставі ст. 126 КПК України. 29 квітня 2009 року набуло законної сили рішення Оболонського районного суду м.Києва від 13 жовтня 2008 року, яким за [PERSON] визнано право власності на ? частину спірної квартири, яка належала на підставі договору купівлі-продажу квартири від 08 липня 2002 року [PERSON], та визнано недійсним договір купівлі-продажу ? частини спірної квартири, яку від імені позивача відчужено [PERSON] Отже, на час розгляду справи спірна квартира належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 08 липня 2002 року та рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2008 року. У відповідності до положень ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За приписами ст. 19 Закону державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Згідно з ст. 6 Закону систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку (далі - органи державної реєстрації прав). Указом Президента України від 6 квітня 2011 року № 401/2011 затверджено Положення про Державну реєстраційну службу України, відповідно до якого Державна реєстраційна служба України (Укрдержреєстр) є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з питань реалізації державної політики у сферах державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, реєстрації (легалізації) об'єднань громадян, інших громадських формувань, статутів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, якщо їх реєстрація передбачена законами, статуту територіальної громади міста Києва, друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності. За правилами ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача вказав, що накладений відповідачем арешт порушує права позивача, як власника спірної квартири, та унеможливлює здійснення ним державної реєстрації прав на ? частину квартири, право власності на яку [PERSON] набув на підставі рішення місцевого суду. Судом під час розгляду справи встановлено, що позивач не звертався до органів Укрдержреєстру із заявою про проведення державної реєстрації прав. Разом з тим, позивач оскаржував до суду дії слідчого щодо відмови у скасуванні арешту спірної квартири в порядку кримінального провадження, у задоволенні скарги [PERSON] було відмовлено. На час розгляду справи в провадженні Оболонського РУ ГУ МВС України в м.Києві перебуває дві кримінальні справи, а саме: справа № 20-3426 порушена за фактом шахрайських дій, за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, в рамках якої постановою слідчого накладено арешт на спірну квартиру, яка, у свою чергу, є також речовим доказом по справі, а також кримінальне провадження № 12013110050001666 з попередньою правовою кваліфікацією злочину ч. 4 ст. 190 КК України щодо можливих шахрайських дій [PERSON] спільно з [PERSON] Під час досудового розслідування зазначеного кримінального провадження встановлено, що реалізуючи свої злочинні наміри [PERSON] та [PERSON] підробили від імені позивача довіреність на ім'я [PERSON] на продаж спірної квартири, в результаті чого за участю [PERSON], як довіреної особи продавця, спірна квартиру була відчужена на ім'я [PERSON], [PERSON] передав половину отриманих коштів за продаж квартири [PERSON] У подальшому рішеннями судів право власності на спірну квартиру було визнано за [PERSON], у тому числі з тих підстав, що оспорюваний договір було укладено на підставі довіреності, яку [PERSON] не підписував, продаж квартири здійснено без його відома і згоди. Це дало можливість [PERSON] обманним шляхом заволодіти майном [PERSON] на суму 2647698 грн. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Приймаючи до уваги те, що позивач є учасником кримінального провадження, порушеного за фактом шахрайських дій невстановлених осіб, направлених на заволодіння спірною квартирою, квартира, яку просить позивач звільнити з-під арешту, визнана речовим доказом по кримінальній справі, досудове розслідування вказаних вище кримінальних проваджень на час розгляду справи триває, суд доходить висновку, що законодавство про захист права власності не може бути застосовано до даних спірних правовідносин. Крім того, посилаючись на неможливість провести державну реєстрацію прав на спірну квартиру, позивач не звертався до органів Укрдержреєстру з жодними заявами. Відтак, право позивача на проведення державної реєстрації прав на спірну квартиру не є порушеним або оспорюваним, а позовні вимоги до органів Укрдержреєстру позивачем не заявлялися. За таких обставин, суд вирішує відмовити у задоволенні позову [PERSON] про звільнення майна з-під арешту.

Outcome: dismissed