Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

У листопаді 2014 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом до відповідача, обґрунтовуючи вимоги тим, що на підставі свідоцтва про реєстрацію права власності від 22 липня 2013 року є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Квартира має загальну площу 49 кв.м., складається з двох жилих кімнат площею 11,9 кв.м. та 15 кв.м., кухні, ванної кімнати, вбиральні, коридору та вбудованих шаф. Відповідач є співвласником 1/2 частини вказаної квартири та сторонньою людиною. Між сторонами відсутнє взаєморозуміння щодо порядку користування житловим приміщенням. Відповідач не надає ключів від квартири, чим перешкоджає позивачу користуватися квартирою. Позивач має неповнолітню дитину [INFO]. Просила вселити її у спірну квартиру,виділити у користування житлову кімнату площею 15 кв.м., а відповідачу кімнату площею 11,9 кв.м.,зобов'язати ЖКП «Домовик» розділити особистий рахунок на власників квартири. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 29 січня 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково : [PERSON] вселено у квартиру [ADDRESS]. Визначено порядок користування вказаною квартирою, із виділенням [PERSON] у користування жилої кімнати площею 15 кв.м., а [PERSON] жилої кімнати площею 11,9 кв.м.,залишено у загальному користуванні коридор,кухню,вбиральню,ванну кімнату, вбудовані шафи та лоджію,в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 30 березня 2015 року заяву представника [PERSON] про перегляд заочного рішення суду від 29 січня 2015 року залишено без задоволення. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення суду скасувати ,ухвалити нове про відмову у задоволенні позову з тих підстав,що судом першої інстанції неповно з*ясовано обставини ,що мають значення для справи,висновки суду не відповідають обставинам справи та судом порушено вимоги матеріального та процесуального права. У судовому засіданні апеляційного суду [PERSON] підтримала доводи апеляційної скарги. У судовому засіданні апеляційного суду [PERSON] просила апеляційну скаргу відхилити. У судове засідання апеляційного суду представники сторін [PERSON],[PERSON]та представник третьої особи ЖКП » Домовик « Жовтневого району м.Маріуполя не з*явилися,належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи (а.с.128-131),відповідно ч.2.ст.305 ЦПК України їхня неявка не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю доповідача,пояснення учасників судового розгляду,дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим,ухваленим на основі повно і всебічно з*ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз*ясненням Пленуму Верховного Суду України ,що міститься в п.2. постанови « Про судове рішення у цивільній справі « № 14 від 18 грудня 2009 року , рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права,що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК України , а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права ). Обгрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з*ясованих обставин, на які сторони посилаються ,як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами,які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість,або обставин,що не підлягають доказуванню,а також,якщо рішення містить вичерпні висновки суду,що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам,які мають значення для вирішення справи. Судом першої інстанції встановлено ,що спірна квартира [ADDRESS] належить сторонам у справі на праві спільної часткової власності. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ,а саме про вселення [PERSON] у квартиру [ADDRESS], суд першої інстанції керувався нормами ст.ст.319,321 ЦК України та обґрунтовано виходив з того,що право власності [PERSON] на 1\\2 частину квартири є непорушним і ніхто не може позбавити чи обмежити її у здійсненні такого права. [PERSON] як співвласник позбавлена права володіння та користування своєю часткою спільного майна та потребує вселенню у спірну квартиру . Інші вимоги позивачки суд визнав похідними та такими,що не підлягають задоволенню. При встановленні зазначених фактів і ухваленні рішення судом у вказаній частині не було порушення норм процесуального права та правильно застосовано норми матеріального права. З вказаним висновком суду погоджується і апеляційний суд. Доводи апеляційної скарги у вказаній частині безпідставні та не ґрунтуються на законі. Між тим апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині визначення порядку користування житловим приміщенням ,наданням у користування [PERSON] ізольованої кімнати площею 15 кв.м. у спірній квартирі, оскільки вони не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи виходячи з наступного . Задовольняючи позовні вимоги у вказаній частині суд першої інстанції виходив з того,що спірна квартира знаходиться у спільній частковій власності сторін та кожному із співвласників належить по 1\\2 частині. Згідно технічного паспорту спірна квартира складається з двох ізольованих кімнат, які мають вихід на лоджію. У співвласників немає домовленості про порядок володіння та користування спірною квартирою.Виходячи з ідеальних часток сторін спору у спільній власності, які є рівними, формально кожний з співвласників має право отримати у користування житлову площу загальним розміром 13,5 кв.м, однак встановити такий порядок користування спірною квартирою, при якому були б дотримані ідеальні частки співвласників, технічно неможливо.Суд зазначив , що всі кімнати є ізольованими, мають площу 11,9 кв.м. та 15 кв.м., а також врахував, що позивач має неповнолітню дитину, та за таких обставин,визначив порядок користування квартирою 25 у будинку 181 по пр.Будівельників у м.Маріуполі, з виділенням позивачу у користування жилу кімнату площею 15 кв.м., а відповідачу кімнату площею 11,9 кв.м., залишивши у загальному користуванні коридор, кухню, вбиральню, ванну кімнату, вбудовані шафи та лоджію. Суд вважав ,що такий порядок користування жилими кімнатами в квартирі є найбільш зручним і оптимальним для всіх мешканців квартири. Запропонований позивачем порядок користування спірною квартири не порушує права сторін, іншого порядку сторонами не запропоновано. Відповідно до ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст.16 ЦК України. Статтею 60 ЦПК України передбачено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Апеляційним судом вставлено,що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно,виданого ДП « Житловик» 04 жовтня 1993 року ,реєстровий № 9482 на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] належала двокімнатна квартира [ADDRESS] ,загальною площею 49 кв.м. (а.с.22). На підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів ,виданого 22 липня 2013 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ,реєстровий № 3618, [PERSON] належить на праві власності майно,що складається з 1\\2 частини двокімнатної квартири [ADDRESS], загальна площа квартири 49 кв.м. ,оскільки майно не реалізовано /торги не відбулися і стягувач [PERSON] виявила бажання залишити за собою непродане майно,що раніше належало [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно,виданого ДП « Житловик» 04 жовтня 1993 року ,реєстровий № 9482 (а.с.7-8). [PERSON] помер 12 січня 2014 року (а.с.23). Спірна квартира [ADDRESS] розташована на 5 поверсі 9 поверхового будинку та складається із 2 ізольованих кімнат ,житловою площею 26,9 кв.м.,в тому числі кімната 11,9 кв.м. та 15 кв.м., кухні площею 6,8 кв.м.,вбиральні 1,1 кв.м.,ванної кімнати площею 3,1 кв.м., коридору 9,1 кв.м, вбудованої шафи 1,3 кв.м.,0,7 кв.м. ,квартира обладнана лоджією 7,4х0,5=3,7 кв.м.,загальна площа квартири 49 кв.м.,висота приміщень 2,55 м. (а.с.9-10). Частинами 1,3 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року №20 (із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 1998 року № 15) роз'яснено судам, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно технічного паспорту спірна квартира розташована в багатоквартирному поверховому будинку (а.с. 9-10), а тому виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири, технічно не можливо. Позивачем була заявлена вимога саме про встановлення порядку користування квартирою та виділення йому у користування житлової кімнати,тому безпідставними є доводи апеляційної скарги , про те, що в справі відсутній висновок експертизи з варіантами виділу майна, оскільки позовної вимоги про виділ частки майна не заявлялось. Спірна квартира [ADDRESS] складається з двох ізольованих кімнат: 11,9 кв.м. та 15 кв.м., загальною площею 49 кв.м., в тому числі житловою площею 26,9 кв.м. Частка, яка припадає [PERSON] та [PERSON] в житловій площі спірної квартири, складає 13,45 кв.м. (26,9 : 2 = 13,45 ) ,тобто частка ізольованої кімнати 11,9 кв.м. меньша на 1,55 кв.м., частка ізольованої кімнати 15 кв.м. більша на 1,55 кв.м. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в частині встановлення порядку користування житловим приміщенням,суд першої інстанції в порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України, не встановив у повному обсязі фактичні обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, не надав належної оцінки доказам . Надавши перевагу позовним вимогам [PERSON] щодо порядку користування спірною квартирою , суд першої інстанції зазначив, що такий варіант є найбільш зручним і оптимальним для всіх мешканців квартири,прийняв до уваги інтереси неповнолітньої дитини яка не є співвласником житлового приміщення,проте не звернув уваги,що наявність у позивачки неповнолітньої дитини не є підставою для збільшення частки у користуванні спірним приміщенням. Ухвалюючи заочне рішення по справі та відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення ,суд першої інстанції залишивши поза увагою, що встановлений порядок користування порушує права відповідача як співвласника, оскільки кімната, яка їй виділяється за рішенням суду у даній справі 11,9 кв.м. використовувалася протягом усього життя сином відповідачки [PERSON] з яким у відповідачки був встановлений певний порядок користування квартирою. З моменту придбання квартири з 04 жовтня 1993 року відповідачка займала і займає по теперішній час кімнату площею 15 кв.м., у вказаній кімнаті знаходяться її речі,ліки та створені умови як для людини похилого віку ,яка має слабке здоров*я та часто хворіє. Вказана кімната ближче до вбиральні та має єдиний вихід на лоджію. Доводи апеляційної скарги відповідачки у вказаній частині заслуговують на увагу,підтверджуються дослідженими матеріалами справи та не спростовані позивачем . У судовому засіданні апеляційного суду [PERSON] запропонувала порядок користування спірним жилим приміщенням та просила виділити їй у користування саме житлову кімнату 15 кв.м. У судовому засіданні апеляційного суду [PERSON] пояснила ,що не має принципової позиції щодо виділення їй кімнати 15 кв.м. Фактично вона згодна на встановлення порядку користування спірною квартирою у обраний [PERSON] спосіб із збереженням свого права на 1\\2 частину спірної квартири. Дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи,що мають суттєве значення для її вирішення ,апеляційний суд враховуючи досягнення згоди сторін на встановлення порядку користування приміщенням квартири ,враховуючи позицію [PERSON] щодо домовленості про порядок володіння та користування майном,враховуючи похилий вік [PERSON] ,її тривале користування саме кімнатою 15 кв.м. у спірній квартирі ,набуття права власності відповідачкою на 1\\2 частину спірної квартири з 1993 року ,набуття права власності позивачкою з 2013 року , апеляційний суд вважає необхідним рішення суду в частині визначення порядку користування житловим приміщенням скасувати , визначити порядок користування квартирою 25 у будинку 181 по пр.Будівельників у м.Маріуполі ,виділивши [PERSON] у користування житлову кімнату площею 11,9 кв.м., виділивши [PERSON] у користування житлову кімнату площею 15 кв.м. та лоджію,залишивши у загальному користуванні коридор,кухню,вбиральню,ванну кімнату,вбудовані шафи. Встановлений порядок користування спірною квартирою за вказаним варіантом є можливим, найбільш ефективним та раціональним, та забезпечить рівні права у користуванні спірною квартирою та законне право володільців майна відповідно до належних їм часток. Таким чином при ухваленні рішення судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права і тому на підставі п.4.ч.1.ст.309 ЦПК України рішення суду в частині визначення порядку користування житловим приміщенням підлягає скасуванню. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Outcome: partial