Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-18 00:00:00

У липні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], Сартанської селищної ради, третя особа: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області про визнання права власності, витребування майна, виселення, стягнення грошових коштів, в обґрунтування якого вказав, що в 1973 році за рішенням Приморської селищної ради йому в користування було надано земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку і надвірних будівель, розташовану у [ADDRESS]. Ним було оформлено технічну документацію та отримано дозвіл на початок будівельних робіт, затверджено проект будинку. Але під час будівництва він відійшов від проекту і частину будівлі звів самовільно, без внесення змін у проект. У 1977 році ним було завершено будівництво житлової прибудови літ. А1-1, а також збудовано будівлю літ. А-1 - збудовані міжкімнатні перегородки, встановлені дерев'яні вікна, вхідні двері, стельове перекриття, криша, засипана підлога шлаком. Всередині будівлі літ. А-1 залишилося виконати лише штукатурні та малярні роботи, настелити підлогу. У 1983 році він зареєстрував шлюб із відповідачкою [PERSON] Оскільки будівництво житлового будинку завершене ще не було, не був підключений газ, не було пічного опалення, вони проживали у будинку батьків позивача у [ADDRESS]. Пізніше відповідачці [PERSON] було надано квартиру, в якій вони усією родиною проживали до 1995 року. У 1995 році сім'я розпалась, позивач пішов із родини. З того часу однією родиною вони більше не проживали. У 1996-1997 роках позивач підключив газопровід до будинку, провів водопровід, збудував зливну яму, частково встановив огорожу. З 2006 року і по теперішній час в житловій прибудові літ. А1-1 проживає його син, відповідач [PERSON], який оселився там зі згоди позивача тимчасово, доки не знайде собі інше житло або позивач знайде покупця на будинок. У 2012 році позивачу стало відомо про те, що у будинок без його згоди самовільно вселилася його колишня дружина, відповідачка [PERSON] Наприкінці листопада 2012 року відповідачі [PERSON] і [PERSON] не допустили техніка БТІ для проведення технічної інвентаризації домоволодіння, висловлювали погрози на адресу позивача і техніка БТІ. Окрім того, [PERSON] без згоди позивача розібрав міжкімнатні перегородки у будинку, демонтував віконні блоки, дерев'яні вхідні двері, встановив пластикові вікна і залізні двері. Добровільно звільнити будинок відповідачі [PERSON] і [PERSON] відмовляються. Позивач просив виселити [PERSON] і [PERSON] із домоволодіння [ADDRESS], визнати за ним право власності на самочинно збудований житловий будинок літ. А-1, літ. А1-1 по [ADDRESS], стягнути з [PERSON] грошову суму у розмірі 22000 грн., зобов'язати [PERSON] і [PERSON] привести у первинний стан розділяючі перегородки у будинку літ. А-1 домоволодіння [ADDRESS], відповідно до технічного плану будівлі. Заявою від 17 січня 2014 року позивач [PERSON] уточнив свої позовні вимоги, та просив витребувати у [PERSON] і [PERSON] домоволодіння по [ADDRESS], виселити [PERSON] і [PERSON] із домоволодіння [ADDRESS], визнати за ним право власності на самочинно збудований житловий будинок літ. А-1 і споруду літ. А1-1 по [ADDRESS]. За заявою позивача [PERSON] від 16 квітня 2014 року, вимогу про визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок літ. А-1 і споруду літ. А1-1 по [ADDRESS] залишено без розгляду. У січні 2014 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання права власності, в обґрунтування якого вказала, що з 23 вересня 1983 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від спільного шлюбу у них є двоє синів [PERSON] і [PERSON]. Відповідачу [PERSON] у 1973 році виділено земельну ділянку площею 600 кв.м. по [ADDRESS]. На час її приходу була зведена коробка будинку літ. А-1, розміром 10м х 10м, були лише стіни та дах. Міжкімнатних перегородок не було. Ними за спільні кошти у 1986 році почалося будівництво прибудови до цього будинку літ. А1-1, був завезений метал-арматура і забетоновано опалубку - перекриття гаражу, яке було основою під прибудову, розміром 7м х 8м. Ці роботи виконувалися найманими робітниками. Потім було завезено цеглу, яку вона привезла зі складу. Найманими робітниками разом з [PERSON] були зведені зовнішні стіни прибудови, міжкімнатні перегородки. Був придбаний шифер і накрито дах. Були поставлені віконні рами в кількості 3 штук - дерев'яні та вхідні дерев'яні двері. У 1987 році ними було придбано ДСП, яким застелили підлогу. Були оштукатурені та побілені стіни. Для виконання цих робіт позивачка також домовлялася із працівником. Окрім фінансової допомоги, вона виконувала підсобні роботи і готувала працівникам їжу. Проживали вони сім'єю з 1984 року в квартирі [ADDRESS]. Зареєстрована вона і діти за цією адресою. А відповідач [PERSON] зареєстрований у будинку своїх батьків по [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] свою заробітну плату перераховував на ощадкнижку, а також виплачував аліменти на утримання дочки від першого шлюбу до 1995 року, тому основними коштами як для проживання, так і для будівництва були зароблені нею гроші. Будівництво іноді зупинялось, потім знову поновлювалося. У 1994 році вона побілила стіни та пофарбувала підлогу. У 1995 році вони всією сім'єю переселилися у спірний будинок, ними був придбаний газовий котел, труби для опалення, вони наймали працівників, які зробили підводку газу, був підключений газ. Майно у цю прибудову завезли з однокімнатної квартири. З 1996 року між ними припинилися шлюбні відносини, позивачка змушена була виїхати на заробітки. Однокімнатна квартира була продана за борги. Про те, що шлюб між нею і [PERSON] розірвано, вона не знала, а дізналася про це тільки у 2012 році, коли він звернувся до суду з вимогою про виселення з будинку [ADDRESS]. Вважає, що вона є власником 1/2 частини будівлі літ. А1-1 по [ADDRESS], оскільки він будувався у період зареєстрованого шлюбу. Про те, що [PERSON] вважає, що будівля літ. А1-1 є його особистою власністю вона дізналася з пред'явленого до неї позову. Іншого житла у неї немає. Вона проживає в цій частці домоволодіння. Просила визнати за нею право власності на 1/2 частину будівлі літ. А1-1 по [ADDRESS]. Ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 11 лютого 2014 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Сартанської селищної ради, третя особа: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області про визнання права власності, витребування майна, виселення, стягнення грошових коштів об'єднано в одне провадження з цивільною справою за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання права власності. Позивач за первісним позовом та відповідач за другим позовом, [PERSON] свій позов підтримав, просив його задовольнити. Пред'явлений до нього позов не визнав, заперечував проти його задоволення. У судовому засіданні пояснив, що в 1977 році, ще до шлюбу з [PERSON], по [ADDRESS], ним було завершено будівництво прибудови літ. А1-1, а також майже повністю збудовано будівлю літ. А-1, в якій залишилося виконати лише штукатурні та малярні роботи, настелити підлогу. Оскільки будівництво житлового будинку ще завершене не було, не був підключеним газ, не було пічного опалення, родиною вони проживали у будинку його батьків по [ADDRESS]. Пізніше [PERSON] було надано квартиру, в якій вони усією родиною проживали до 1995 року. У 1995 році сім'я розпалась, він пішов із родини. З того часу однією родиною вони більше не проживали. У теперішній час у його будинку, за адресою [ADDRESS] проживає його син, [PERSON], який вселився у будинок за його згоди. Строків проживання з ним не обговорювали. На вселення до будинку [PERSON] він своєї згоди не давав. Надалі у судові засідання не з'являвся, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник [PERSON], адвокат [PERSON] підтримала позицію свого довірителя, просила задовольнити його позов та відмовити [PERSON] у задоволенні її позову. Також просила застосувати строки позовної давності до позову [PERSON] у зв'язку з чим, залишити його без задоволення. Відповідач за первісним позовом та позивач за другим позовом, [PERSON], пред'явлений до неї позов не визнала, заперечувала проти його задоволення. Свій позов підтримала у повному обсязі, просила його задовольнити. У судовому засіданні пояснила, що до будинку [ADDRESS] вона вселилася у 1995 році разом із дітьми та [PERSON], як його дружина, і з того часу постійно у ньому проживала. У 1996 році вона припинила сімейні відносини з [PERSON] Вона з дітьми залишилася проживати у прибудові, а чоловік переїхав та проживав у [ADDRESS]. У 1997 році вона поїхала працювати до м.Москви, повернулася у 2003 році. У 2008 році вона знову оселилася у спірний будинок за згоди [PERSON] і проживає в ньому до теперішнього часу. З 2008 року [PERSON] неодноразово приходив до будинку, бачив, що вона у ньому проживає та не заперечував проти цього. Прибудова літ. А1-1 за адресою [ADDRESS] була зведена за спільні кошти, тому вважає, що має право на частину цієї будівлі. Також у будівництві приймав участь їх син, [PERSON]. Вона ніколи не чинила перешкод [PERSON] у користуванні спірним будинком. Відповідач за первісним позовом та третя особа за другим позовом, [PERSON], пред'явлений до нього позов не визнав, заперечував проти його задоволення. Не заперечував проти задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності. У судовому засіданні пояснив, що його батькові [PERSON] було надано земельну ділянку площею 600 кв.м, по [ADDRESS]. У 1977 році на земельній ділянці було розпочате будівництво житлового будинку, була зведена коробка основної будівлі і зроблений дах, накритий шифером і зроблений фундамент під гараж. Ця будівля числиться під літ. А-1, прибудова літ. А1-1 тоді не будувалася. У 1983 році його батько зареєстрував шлюб з матір'ю [PERSON] У 1985 році вони придбали будматеріали і залили перекриття між цокольним приміщенням, де розташовувався гараж, і першим поверхом прибудови літ А1-1. Надалі вони повністю звели прибудову, зробили роботи по проведенню газу, води, було підключено електрику. Через розлад в сім'ї в 1996 році батько пішов проживати до однокімнатної квартири [ADDRESS], а він, його брат, [PERSON] та матір залишилися проживати у прибудові літ.А1-1, за адресою [ADDRESS]. Він не міг зареєструватися у будинку по [ADDRESS] у зв'язку із відсутністю домової книги. З 1997 року він залишався проживати у прибудові літ. А1-1 по [ADDRESS] один, ходив у школу № 8 у сел. Сартана м. Маріуполя, допомагала йому сестра батька - [PERSON], а батько поїхав проживати в сел. Кременівка. У прибудові літ. А1-1 залишалося майно, яке належало його батькам, а також були його речі. З 1997 року до початку 2006 року в будинку нічого не робилося. У 2006 році у зв'язку з розірванням шлюбу йому ніде було проживати, батько запропонував йому вселитися для постійного проживання у прибудову літ. А1-1, але з умовою, щоб він продовжував будівельні роботи. Батько мав можливість користуватися житловою прибудовою, приїжджати у будь-який час, адже у нього були ключі, що він і робив. Коли батько приїжджав, він з ним радився про те, що буде робити по дому і показував які роботи виконані. Батько не приймав участі у будівництві через брак коштів. Ним були зроблені наступні роботи по прибудові літ. А1-1: оскільки не було нормального входу у будинок, були сходи, він завіз шлак, забетонував, тобто зробив нормальний вхід у будинок; встановив металопластикові вікна у кількості 4 штук; відремонтував батареї; відремонтував грубу; зробив стяжку у санвузлі, пофарбував підлогу; замінив дерев'яні хлипкі вхідні двері на металеві; провів водопровід від центрального, зробив розводку по прибудові, встановив раковину, сантехніку, встановив гідробокс; оскільки електроенергію до будинку було підключено незаконно, він, оплативши штраф в сумі 4500 грн., відкрив особовий рахунок, встановив лічильник; викопав зливну яму. По дому літ. А-1 ним зроблено такі роботи: штукатурка фундаменту; встановив 7 штук металопластикових вікон, поштукатурив відкоси. Вікна були встановлені у зв'язку з тим, що від холоду в цій коробці будинку, були холодні стіни в прибудови літ. А1-1; у зв'язку з тим, що через дощі вимило задню стінку будинку і цоколь, поштукатурив; відремонтував дах, прибив коник; перед тим, як прибрати простінки в кімнатах 1-4, 1-5, 1-6, він отримав згоду від батька; у великій кімнаті 1-3 засипав підлогу шлаком; у зв'язку з тим, що дуло в щілини шлакоблоку, взимку залітав сніг, він поштукатурив несучу стіну в кімнатах літ. 1-3, 1-4, 1-5. У дворі: встановив паркан, металеві ворота, залив бордюри; оскільки двір не був забетонований, під час дощів вода стікала в гараж, тому він поглибив підлогу в гаражі, забетонував, зробив нормальний в'їзд в гараж, переробив ворота, зробив освітлення, зробив під'їзд до гаража, поштукатурив стелю в гаражі. Він не робив би ці роботи без згоди батька, оскільки ніс матеріальні витрати, як то - будматеріали, так і фізична праця, наймав людей для виконання робіт, техніку, багато чого сам робив своєю працею. Батько це все схвалював і якби був не згоден, то він раніше б вирішував питання з будинком. Він фактично прожив у будинку 7 років, оплачує світло, газ, воду, податок за землю. Представник [PERSON] та [PERSON], адвокат [PERSON], підтримала позиції своїх довірителів, просила відмовити [PERSON] у задоволенні його позову та задовольнити позов [PERSON]. Представник відповідача Сартанської селищної ради до судового засідання не з'явився. Надав заяву з проханням розглянути справу за його відсутності. Представник третьої особи Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області до суду не з'явився, надав заяву, в якій просив вирішити спір на розсуд суду, відповідно до чинного законодавства. Суд, враховуючи пояснення усіх учасників справи, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що [PERSON] та [PERSON] слід відмовити у задоволенні їх позовів у повному обсязі з наступних підстав. Згідно ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно виписки із протоколу № 11 засідання виконкому Приморської селищної ради депутатів від 06 червня 1973 року, [PERSON] виділено для будівництва житлового будинку земельну ділянку по [ADDRESS], площею 600 кв.м. У відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 19633600, 27 березня 2014 року за [PERSON] зареєстроване право приватної власності на незавершене будівництво готовністю 84%, за [ADDRESS] на підставі виписки з протоколу № 11 від 06 червня 1973 року Сартанської селищної ради. Загальна площа об'єкту складає 127,9 кв.м., житлова площа - 84,7 кв.м. Об'єкт будівництва складається з житлового будинку літ. А-1; нежитлової прибудови літ. А1-1, гаражу літ. Б-1; огорожі літ. 1; воріт літ. 2. Згідно договору оренди земельної ділянки від 14 лютого 2014 року, Сартанською селищною радою надано у строкове платне користування [PERSON] земельну ділянку площею 0,0966 га, яка знаходиться у [ADDRESS] (кадастровий номер 1412365300:01:001:0298) строком на десять років, до 14 лютого 2024 року. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію речового права № 18682933, 06 березня 2014 року проведено державну реєстрацію договору оренди землі від 14 лютого 2014 року. Об'єктом оренди є земельна ділянка площею 0,0966 га, розташована за адресою [ADDRESS]. Кадастровий номер 1412365300:01:001:0298. Цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Орендарем є [PERSON], орендодавцем та власником є Сартанська селищна рада. Отже, [PERSON] є власником спірного домоволодіння, розташованого у [ADDRESS]. Свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] почав будівництво спірного будинку в 1970-х роках, будував його сам. Він особисто допомагав йому виписувати будівельні матеріали. К 1978 року [PERSON] було збудовано нежитлову прибудову та будинок. Прибудова була побудована разом з будинком та була готова до експлуатації. Хоча будинок і був побудований, але в ньому ніхто не проживав. Коли у будинок відбулося заселення, йому невідомо. Хто зараз проживає у будинку, не знає. [PERSON] у будинку не бачив. Свідок [PERSON] пояснив, що проживає з [PERSON] на одній вулиці. У 1973 році вони одночасно отримали земельні ділянки та почали будівництво будинків, допомагали один одному у будівництві, виписували будівельні матеріали. У 1978 році, [PERSON] закінчив будівництво будинку разом з прибудовою. На той час був накрит дах, встановлені дерев'яні вікна. Газ [PERSON] проводив сам, після розірвання шлюбу з дружиною [PERSON]. Зараз у будинку проживає син [PERSON]. Сам [PERSON] неодноразово приходив до будинку. На сьогоднішній день вікна замінені. Ворота ставив [PERSON]. Свідок [PERSON] пояснила, що вона знає [PERSON] з дитинства. Йому було виділено земельну ділянку, на якій він збудував будинок разом з матір'ю. Приблизно у 1995 році [PERSON] з дітьми заселилися до будинку, перезимували одну зиму без газу. [PERSON] провів газ до будинку. Паркан ставив його син, [PERSON]. Приблизно у 1976 році на земельній ділянці була зведена лише коробка будинку, та був виритий котлован під прибудову, а стіни прибудови були зведені підчас спільно проживання з [PERSON]. До 1996 року прибудови не було, [PERSON] зробив вхід у будинок. Свідок [PERSON] пояснив, що спірний будинок будували він, його брат [PERSON] та їх матір [PERSON]. [PERSON] участі у будівництві не приймав. Він з братом встановили пластикові вікна. До спірного будинку сім'єю вселились у 1976 році. Батько на будинок не претендував та дозволив йому з братом і [PERSON] у ньому проживати. [PERSON] платив за використану воду, газ. У [PERSON] завжди був вільний доступ до будинку. Згідно акту від 01 жовтня 2013 року, посвідченого головою Сартанської селищної ради, [PERSON] з матір'ю проживають без реєстрації у будинку [ADDRESS]. Заочним рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 21 квітня 2010 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб, зареєстрований 23 вересня 1983 року між сторонами у виконкомі Сартанської селищної ради Іллічівського району міста Маріуполя, актовий запис № 39, розірвано. Згідно ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 17 вересня 2010 року Іллічівським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, шлюб між [PERSON] та [PERSON], розірваний, актовий запис № 287. Відповідно до ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Сторонами було визнано факт, що [PERSON] доводиться сином [PERSON] та [PERSON]. Окрім того, [PERSON] визнав, що до спірного будинку [ADDRESS] [PERSON] вселився за його згоди, строків проживання вони не обговорювали. Згідно ч. 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У відповідності до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Судом встановлено, що [PERSON] вселилася до спірного будинку як дружина, а [PERSON] вселився до спірного будинку як син власника, [PERSON], а отже, як члени його сім'ї. У 1995 році до спірного будинку оселилися та в ньому проживали до 1996 року однією родиною [PERSON] з дружиною [PERSON] та двома синами, що підтверджується поясненнями свідків. Протягом 2008 року і до червня 2012 року, майже чотири роки, [PERSON] неодноразово приходив до свого будинку, за адресою [ADDRESS], що підтверджено поясненнями свідків, де в цей час вже постійно проживали [PERSON] та [PERSON], йому було відомо про факт їх проживання у цьому будинку, і він не звертався до правоохоронних органів зі скаргами на незаконне вселення або до суду за захистом. З цього, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] та [PERSON] вселилися у спірний будинок та тривалий час проживали у ньому зі згоди [PERSON]. Вселившись до спірного будинку за згодою власника, [PERSON] та [PERSON] набули права користування займаним приміщенням. Згідно ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 157 Житлового кодексу України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. У відповідності до ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно п. 34 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). У пункті 3 інформаційного листа Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» міститься наступна правова позиція: «Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло». Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року з наступними змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», п.п. 47-50 Правових позицій Верховного Суду України, викладених в листі від 26.05.2001 р., при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливими для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при тривалій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами , іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинен підтверджуватися письмовими доказами. Згідно ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Підтримуючи позов, [PERSON] не надав суду доказів про те, що [PERSON] та [PERSON] втратили право користування спірним будинком або створили умови неможливого співжиття в одному будинку, не надано доказів про те, що його права порушені, оскільки до кримінальної або адміністративної відповідності відповідачі [PERSON] та [PERSON] не притягалися, заходи попередження та громадського впливу до них не застосовувались, проти чого не заперечував і сам позивач [PERSON]. Отже, вимога [PERSON] про виселення [PERSON] та [PERSON] із будинку [ADDRESS] задоволенню не підлягає. Згідно п. 21 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У пункті 3 інформаційного листа Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» міститься наступна правова позиція: «Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК). До речових способів захисту права власності належать позови про витребування майна з чужого незаконного володіння, позови про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, і позови про визнання права власності. Одним із основних способів захисту права власності є віндикаційний позов, який визначають як позов про повернення свого майна з чужого незаконного володіння. По суті, це вимога власника, який не володіє майном, повернути майно в натурі. До умов пред'явлення віндикаційного позову належать такі: 1) власник чи титульний володілець не повинен мати можливості здійснювати фактичне володіння над річчю; 2) майно, яке хоче повернути колишній власник чи титульний володілець, збереглося в натурі та перебувало у фактичному володінні іншої особи; 3) майно, яке підлягає віндикації, має бути індивідуально визначеним; 4) віндикаційний позов має недоговірний характер та спрямований на захист речових прав.». У позові, зазначивши, що [PERSON] змінив вхідні двері будинку, [PERSON] не посилався на те, що йому не було надано ключів. Окрім того, у відповідь на заперечення [PERSON] проти позову, [PERSON] не заперечував проти того, що у нього є ключі від спірного домоволодіння. Отже, він має вільний доступ до спірного будинку. [PERSON] не надав суду жодних доказів факту вибуття з його володіння спірного домоволодіння [ADDRESS], а також доказів того, що [PERSON] та [PERSON] чинять йому будь-які перешкоди у володінні та користуванні цим майном. [PERSON] не надано суду жодних доказів, які відповідали б вимогам статей 58, 59 Цивільного процесуального кодексу України та підтверджували б те, що відповідачами йому чиняться будь-які перешкоди у можливості здійснення ним права власності щодо домоволодіння [ADDRESS]. Не надано жодних доказів і того, що зазначене домоволодіння вибуло із фактичного володіння [PERSON]. Окрім того, як викладено вище, на підставі наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] та [PERSON] на законних підставах вселилися до спірного будинку та набули права користування ним. Отже, вимога [PERSON] про витребування із незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] будинку [ADDRESS], задоволенню не підлягає. Згідно статей 256, 257, 261 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок обчислення строку позовної давності не може бути пов'язаний з фактом розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], адже розірвання шлюбу жодним чином не порушує майнових прав [PERSON] щодо спірного будинку [ADDRESS]. Із наявних у справі доказів вбачається, що [PERSON] не було відомо про факт розірвання шлюбу до липня 2013 року - часу звернення до суду [PERSON] з вимогою про виселення. [PERSON] протягом тривалого часу (з 1995 року по 2003 рік та з 2008 року по червень 2012 року) проживає у спірному будинку, вважаючи його частку своєю власністю, і за цей час до неї жодних вимог про виселення не пред'являлось, отже, у неї не було приводу припускати можливості порушення її прав. Із наявних у справі доказів, зокрема, із постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 20 червня 2012 року, вбачається, що вперше, із вимогою особисто до [PERSON] про виселення, а також із скаргами до правоохоронних органів про її незаконне вселення до спірного будинку, [PERSON] почав звертатися з червня 2012 року. З вимогою про визнання права власності [PERSON] звернулася у січні 2014 року. Отже, відсутні підстави застосування строку позовної давності до позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності. Згідно характеристики будинку, господарських будівель і споруд від 09 жовтня 2013 року, до складу домоволодіння [ADDRESS] входить Житловий будинок літ. А-1 готовністю 84%, 1978 року побудови; Нежитлова прибудова літ. А1-1, 1978 року побудови; Гараж літ. Б-1, 1978 року побудови; Огорожа № 1, 1999 року побудови; Ворота № 2, 1999 року побудови. Відповідно до оціночного акту житлового будинку літ. А-1 від 02 березня 1998 року, оціночного акту нежитлової прибудови літ. А1-1 від 02 березня 1998 року, генерального плану, складеного в березні 1998 року, журналу зовнішніх обмірів, складеного в березні 1998 року, на час складення цих документів Маріупольським бюро технічної інвентаризації, до складу домоволодіння [ADDRESS] входили: Житловий будинок літ. А-1, готовність якого на той час була 39%; Нежитлова прибудова літ. А1-1. Як слідує із зазначених доказів, в усіх випадках, процент готовності є показником не загальним щодо всього домоволодіння, а стосується лише конкретної будівлі - житлового будинку літ. А-1. Проценту готовності нежитлової прибудови літ. А1-1 в жодному документі не вказано, вказано лише 1978 рік побудови. Наявні у справі докази (технічні документи) не містять жодних даних про те, що на час первинної технічної інвентаризації спірного домоволодіння в 1998 році або пізніше, нежитлова прибудова літ. А1-1 була б недобудована. Отже її будівництво було завершене саме в 1978 році. У накладних та квитанціях про придбання будівельних матеріалів не міститься жодних даних стосовно того ким вони придбавались та з якою метою використовувались. Сторони визнали той факт, що старі дерев'яні вікна в будинку були замінені на нові [PERSON]. [PERSON] не надано суду жодних переконливих доказів, які відповідали б вимогам статей 58, 59 Цивільного процесуального кодексу України та підтверджували б факт і обсяг її участі в будівництві нежитлової прибудови літ. А1-1, за адресою [ADDRESS]. Суд не має права виходити за межі позовних вимог. Отже, вимога [PERSON] про визнання за нею права власності на ? частину нежитлової прибудови літ. А1-1, за адресою [ADDRESS], задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд не стягує судові витрати на користь жодної із сторін, оскільки обом позивачам у задоволенні їх позову відмовлено.

Outcome: dismissed