Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

У липні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, мотивуючи свої вимоги тим, що з 3 вересня 2005 року по 10 червня 2017 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем, від шлюбу [INFO] року народився син [PERSON] Після розірвання шлюбу вона з відповідачем проживають окремо, дитина проживає разом з нею. Вона має намір забезпечити повноцінний відпочином сину у Єгипті для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Посилаючись на те, що вона неодноразово зверталась до відповідача в усній формі з проханням надати дозвіл на виїзд сина за кордон, однак дані прохання відхилялися відповідачем, позивач прохала надати їй дозвіл на виїзд сина [PERSON], [INFO], до Єгипту на відпочинок без дозволу та супроводу батька [PERSON], [INFO], на період з 27 жовтня по 11 листопада 2018 року. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Відповідач у судове засідання двічі не з'явився без повідомлення причин, незважаючи на те, що про дату, час і місце судового засідання повідомлявся за місцем реєстрації, відзиву до суду не подав. Представник служби у справах дітей Арбузинської райдержадміністрації Миколаївської області у судове засідання не з'явився, надав письмові пояснення, в яких зазначив, що обидві сторони фактично проживають в м.Южноукраїнськ, на територію якого повноваження вказаної служби не поширюються. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, вислухавши позивача, суд приходить до наступного. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 3 вересня 2005 року до 30 травня 2017 року, коли рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області шлюб був розірваний. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] року, який проживає разом із матір'ю та перебуває на її утриманні. Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 9 серпня 2017 року з відповідача [PERSON] на користь позивача стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] у розмір ? частини всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення нею повноліття. Заборгованість по аліментам по вказаному рішенню суду відсутня, про що свідчить лист Арбузинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 31 серпня 2018 року за № 6254/2. Статтею 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Положеннями частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно із ч. 3 ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей визначено Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57(далі - Правила). Пунктом 3 Правил встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. За змістом п. 4 Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а також за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, чинним законодавством передбачена можливість в судовому порядку вирішити питання щодо надання дозволу на виїзд з України за кордон дитини, якій не виповнилося 16 років, із зазначенням конкретної країни та періоду перебування в цій країні, з метою дотримання вимог за ст. ст. 153, 157 Сімейного кодексу України з приводу безперешкодного спілкування з дитиною та спільного вирішення питання щодо виховання дитини. Судом також встановлено, що позивач неодноразово усно та письмово зверталася до відповідача з приводу надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька, однак не отримала від відповідача відповідної згоди. Оцінюючи всі зібрані по справі докази, враховуючи інтереси дитини для забезпечення її повного та всебічного розвитку, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судові витрати підлягають розподілу на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved