Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

У липні 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] на праві власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . В червні 2012 року позивач уклала шлюб з [PERSON] та проживали з чоловіком в зазначеному будинку. З березня 2019 року відповідач фактично припинив з позивачем шлюбні відносини та з цього часу за власною ініціативою в будинку не проживає. В листопаді 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідач зареєстрований у даному будинку, однак протягом вказаного часу відсутній за своїм місцем реєстрації, участі у витратах по утриманню житла, сплаті комунальних платежів не приймає, а тому позивач змушена самостійно нести такі витрати та сплачувати комунальні послуги. Однак, її доходів не вистачає на оплату комунальних платежів, розмір яких залежить від кількості зареєстрованих в будинку осіб. У той час, відповідач залишається зареєстрованим у житловому будинку, однак наміру проживати за місцем реєстрації і користуватися житловою площею не має. З огляду на наведене її права, як власника будинку, обмежені та вона змушена нести додаткові витрати. Реєстрація проживання відповідача у будинку перешкоджає позивачу розпоряджатись своєю власністю, у неї виникають складності із оплатою комунальних платежів. За таких обставин вона змушена звернутись з даним позовом до суду. На підставі ухвали Харківського районного суду Харківської області від 28 серпня 2020 року провадження по справі відкрито та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 18 листопада 2020 року підготовче провадження у цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце цього засідання повідомлялись належним чином. Позивач [PERSON] надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує, у разі неявки відповідача не заперечують проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився повторно, причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не надав, а також будь яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. За загальним правилом частини першої статті 223\~ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої названої статті Кодексу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій\~статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою позивача наданих нею у письмовій заяві про розгляд справи без її участі, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, який належно повідомлявся про судове засідання, у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого. Згідно договору купівлі продажу від 08 вересня 2019 року, посвідченого нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Цидибрагою С.О., зареєстрованого в реєстрі за № 2960 [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) є власником житлового будинку (68/200 частин) з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого за адресою: [ADDRESS] . З витягу Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23983506 від 29 вересня 2009 року, житловий будинок (68/200), розташованого за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу від 08 вересня 2019 року, посвідченого нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Цидибрагою С.О., р. № 2960 зареєстровано за [PERSON] . 06 червня 2012 року [PERSON] зареєструвала шлюбу з [PERSON] , після реєстрації якого змінила прізвище на « [PERSON] ». У відповідності до інформаційної довідки про склад зареєстрованих у житловому будинку осіб Центру надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Мерефянської міської ради № 1718 від 14 липня 2020 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] 2012 р.н., [PERSON] , 1983 р.н., [PERSON] , 1939 р.н. та [PERSON] , 1942 р.н. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 01 листопада 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Рішення суду набрало законної сили. \~ \~ \~ \~Згідно частини другої статті 405 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України)\~член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною першою статті 383\~ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР\~(далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з частиною першою статті 156\~ЖК Української\~РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України\~до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частини першої\~статті 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями\~16,\~386,\~391 ЦК України. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, в тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених\~законом\~і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Однією з засад судочинства, регламентованих пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини 3 статті 12, частин 1, 6 статті 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, позивач як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог. З матеріалів справи вбачається, що відповідач по справі відносився до члена сім`ї власника будинку (позивача по справі) [PERSON] . На час звернення до суду з даним позовом сторони проживають окремо, відповідач за зареєстрованим місцем проживання не мешкає без поважних причин з березня 2019 року. Під час розгляду справи судом відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо вчинення перешкод з боку позивача щодо його проживанню за місцем реєстрації. Твердження позивача про те, що реєстрація відповідача у спірному будинку порушує її майнове право, що пов`язанні з витратними за комунальні послуги відповідачем не спростовано. Факт не проживання відповідача [PERSON] з березня 2019 року за місцем реєстрації, тобто в будинку за адресою: [ADDRESS] підтверджується актом депутати Мерефянської міської ради Харківського району Харківської області Терещенко Олеандром Анатолійовичем від 14 липня 2020 року. Отже, судом встановлено, що відповідач не є власником спірного будинку, на даний час не є членом сім`ї власника, без поважних причин більше року не проживає в зазначеному будинку, доказів укладення договору з власником про порядок проживання та утримання житла відповідачем не надано. З огляду\~на викладене,\~суд приходить\~до висновку,\~що порушене\~право власника\~будинку підлягає\~захисту,\~а відповідач\~ [PERSON] є\~таким,\~що втратив\~право користування\~житловим приміщенням,\~а саме,\~будинком за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~ а тому позовну заяву необхідно задовольнити. На підставі статті 141 ЦПК України судовий збір сплачений позивачем [PERSON] при зверненні до суду з позовною заявою у розмірі 840, 80 гривень, суд стягнує з відповідача [PERSON] на користь позивача.

Outcome: approved