Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

У липні 2017 року до суду із позовною заявою звернулася [PERSON], відповідно до вимог якої, просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 2,40 га, що розташована на території Вузлівської сільської ради Радехівського району Львівської області, в порядку спадкування після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. В обґрунтування позову посилається на обставини, що [INFO] померла її баба [PERSON], а [INFO] померла мати [PERSON]. У склад спадкового майна, що залишилося після смерті спадкодавців, окрім іншого увійшла земельна ділянка площею 2,40 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Вузлівської сільської ради Радехівського району Львівської області та значиться у Сертифікаті на право приватної власності на землю серії [NUMBER]. Зазначає, що заповідального розпорядження за життя [PERSON] не складала, відтак її дочка [PERSON], яка проживала з останньою, фактично прийняла спадщину і успадкувала право на зазначену земельну ділянку, однак померла не оформивши правовстановлюючі документи на таку. Після смерті своєї мами [PERSON] вона (позивач) звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак видати свідоцтво про право на спадщину на вказану земельну ділянку нотаріальна контора не може, оскільки у заявниці відсутні правовстановлюючі документи на спадкову масу. Із посиланням на норми матеріального та процесуального права, зазначає, що за захистом своїх прав вимушена звертатися до суду. У судовому засіданні позивач вимоги підтримала у повній мірі та надала пояснення аналогічні, викладеним у заяві (а.с.2-3). Окрім цього уточнила вимоги, зокрема просить визнати за нею право на земельну ділянку. Також наголосила, що вона є єдиним спадкоємцем і претендентом на спадкову масу. Зазначила, що [PERSON] є її бабою, з якою на день смерті останньої проживала її мати [PERSON] і фактично прийняла спадщину. Позов просить задоволити. Представник Вузлівської сільської ради Радехівського району Львівської області - відповідач у справі, надавши до суду заяву із визнанням вимог, клопотав про розгляд справи за його відсутності (а.с.30). Вислухавши пояснення позивача та дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права. Так, судом встановлено, що померлій [INFO] [PERSON] (а.с.9), згідно сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії [NUMBER] від 05.06.1997 року (а.с.6) передано земельну ділянку площею 2,81 га без контурного визначення зовнішніх меж на місцевості, що розташована на території Вузлівської сільської ради Радехівського району Львівської області (а.с.18). Відповідно до п.1 постанови пленуму Верховного Суду України від 30 травня 20008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, законами України від 2 вересня 1993 року №3425-XII «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року №2709-IV «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Таким чином, на думку суду, спірні правовідносини щодо спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті [PERSON], регулюються чинним на той час Цивільним кодексом Української РСР. Згідно ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Відповідно до ст.525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст.526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. В силу вимог статті 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Згідно ч.1 ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Судом встановлено, що [PERSON] була дочкою [PERSON] (а.с.11). Згідно ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. У відповідності до ч.ч.1,2 ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Так, із даних будинкової книги та довідки Вузлівської сільської ради Радехівського району №1532 від 01.08.2017 року вбачається, що [PERSON] до дня смерті проживала і була зареєстрована із дочкою [PERSON] (а.с.31-34). Тобто з наведеного визначається беззаперечний факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті спадкодавця - [PERSON]. Згідно ч.1 ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України). Також судом встановлено, що позивач - [PERSON] після смерті своєї мами [PERSON], яка померла [INFO] (а.с.10), у встановленому законом порядку звернулася до нотаріуса та успадкувала майнові та немайнові права спадкодавця (а.с.23-29). Поряд з цим, з підстав відсутності у спадкодавця правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку площею 2,40 га, оскільки Сертифікат [NUMBER] на таку був виданий після смерті [PERSON], ділянка у склад спадкової маси не увійшла. Відповідно до ч.1 ст.125 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на земельну частку (пай) є особистим майновим правом, таке право входить до складу спадщини. Статтею 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» за №666/94 від 10.11.1994 року встановлено, що право на земельну частку (пай) може бути об'єктом успадкування. Згідно із п.17 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Аналогічно позиція викладена і у пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16.04.2004 року. У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Правова позиція, що прийняття спадкоємцем спадщини, але не оформлення спадкоємцем спадкових прав не позбавляє спадкоємця права на спадщину вбачається у постановах Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі №6-164цс12 та від 08 квітня 2015 року у справі №6-33цс15, висновки якого, в силу приписів ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковими для суду. Судом також враховується, що відповідач заявлені позивачем вимоги не заперечив (а.с.30). З огляду на наведене вище, суд вважає, що вимоги ґрунтуються на законі, від так такі слід задоволити. У розумінні вимог ст.88 ЦПК України суд вважає за необхідне із відповідача в користь позивача стягнути понесені нею судові витрати.

Outcome: approved