Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

У липні 2019 року до суду звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Зазначав, що [INFO] померла його мати [PERSON] , після смерті померлої залишилось спадкове майно. З числа спадкоємців за законом є він та його рідна сестра [PERSON] , яка після смерті матері звернулась до нотаріуса із заявою про вступ до спадщини. Вказав, що оскільки знаходився під слідством та в подальшому в місцях попереднього ув`язнення у період з 18 червня 2018 року по 22 травня 2019 року, тому пропустив строки, встановлені законом для прийняття спадщини. Вказував,\~що у\~червні 2019\~року довірена\~особа [PERSON] \~ [PERSON] \~звернулась до\~приватного нотаріуса\~Кременчуцького міського\~нотаріального округу\~Марченко Н.А.\~з приводу\~прийняття спадщини,\~відкритої після\~смерті матері\~позивача,\~але їй\~було відмовлено\~з тих\~підстав,\~що прийняття\~спадщини через\~представника,\~тобто шляхом\~видачі довіреності\~на прийняття\~спадщини чинним\~законодавством не\~допускається.\~Крім того\~вказано,\~що спадкоємцем\~було пропущено\~строк на\~прийняття спадщини\~та \~роз`яснено право\~спадкоємця звернення\~до суду\~з позовом\~про визначення\~додаткового строку\~для прийняття\~спадщини. У судовому\~засіданні представники позивача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] позов підтримали, просили задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, які були зазначені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] з позовом не погодилася, вказуючи, що позивач пропустив строк прийняття спадщини, при цьому не заперечувала той факт, що на час закінчення сроку для прийняття спадщини позивач, котрий є її рідним братом, перебував під вартою. У судове засідання позивач [PERSON] та третя особа приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Марченко Н.А. не прибули, були належним чином повідомлені судом про час, дату та місце розгляду справи, третя особа просила розглядати справу за її відсутності, про що надала письмову заяву. Суд, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є рідними братом та сестрою, що учасники справи підтвердили у судовому засіданні. Матір позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] [PERSON] померла [INFO] , що учасниками справи також не заперечувалося. За життя, [PERSON] , яка проживала за адресою: [ADDRESS] , заповіла [INFO] все належне їй майно відповідачу [PERSON] . 05 червня 2018 року [PERSON] змінила заповіт та заповіла належну їй частку житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований по [ADDRESS] , а також все інше майно, що буде належати їй на день смерті, позивачу [PERSON] . Останній заповіт у судовому порядку не визнавався недійсним та є чинним на час розгляду справи. Після смерті матері, позивач через свого представника [PERSON] звернувся 22 травня 2019 року до приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Марченко Н.А. із заявою про прийняття спадщини. 30 травня 2019 року приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Марченко Н.А., розглянувши заяву про видачу свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, після померлої [INFO] [PERSON] , відмовила представнику позивача у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки на час відкриття спадщини він (позивач) не проживав постійно із спадкоємцем та пропустив шестимісячний строк для прийняття спадщини. Відповідно ч. 1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. На підставі ч. 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як вбачається з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. На підставі ч. 2 ст. 1270 ЦК України якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці, з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. Згідно ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк , достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Суд констатує, що шестимісячний строк прийняття спадщини, зокрема подань заяви про прийняття спадщини за даних обставин спливав саме 23 грудня 2018 року. Згідно довідки серії ЖД №031106, виданої МВС Російської Федерації позивачу [PERSON] було обрано запобіжний захід утримання під вартою, під яким позивач перебував з 18 серпня 2018 року по 22 травня 2019 року (т. 1 а.с. 63). З 12 вересня 2019 року по 16 вересня 2019 року позивач був тимчасово непрацездатний у зв`язку з хворобою та перебував на лікуванні, що підтверджується виписним епікризом, виданого віділенням рентгенохірургічних методів діагностики та лікування ДАУ РС(Я) «РЛ № 1-НЦМ» м. Якутськ. З матеріалів\~справи постає,\~що з\~22\~травня 2019\~року до\~дня звернення\~з позовом\~позивачу [PERSON] \~органом досудового\~розслідування в\~РФ було\~обрано запобіжний\~захід у\~виді \~підписки про\~невиїзд із\~забороною виїзду\~за межі\~м.\~Якутськ Російської\~Федерації. (т. 1 а.с. 97) Наведені обставини свідчать про наявність поважних причин пропуску шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки позивач на час закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини перебував під вартою обраної як запобіжний захід компетентними органами РФ. При цьому, суд врахував і роз`яснення, які були надані Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року при розгляді справи відповідно № 6-1320цс17. Зокрема, у цих роз`ясненнях вказано, що у статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державний нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Державний нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі. Згідно пункту 209 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України3 березня 2004 року за № 283/8882, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, при підготовці до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність спадкової справи, спадкового договору, заповіту. При розгляді таких спорів судам слід дослідити чи вчиняв державний нотаріус після встановлення ним наявності заповіту спадкодавця дії для повідомлення спадкоємця про відкриття спадщини, чи здійснювався виклик спадкоємця за заповітом, в тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі, що свідчило б про належне сприяння для здійснення особистого розпорядження спадкодавця. Відповідач та третя особа не подали належних і допустимих доказів на спростування позову та встановлених судом обставин. Натомість, саме відповідач визнала у судовому засіданні той факт, що позивач на час закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини перебував під вартою обраної як запобіжний захід компетентними органами РФ і про такий факт їй було достовірно відомо. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Тому, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню та необхідно призначити позивачу додатковий строк в три місяці для прийняття спадщини відкритої після смерті [INFO] його матері [PERSON] . Вирішуючи питання про судові витрати, суд виходив з того, що позивач не ставив вимоги про стягнення сплачених ним судових витрат у вигляді судового збору, а також, що сторони у справі не заявляли про понесення ними будь-яких судових витрат.

Outcome: approved