Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-08 00:00:00

у липні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Підприємства об`єднання громадян «Київське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» про поновлення на посаді, стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, стягнення компенсації за вимушені прогули. Свої вимоги з урахуванням доповнень мотивувала тим, що з 20.06.2012 року працювала в Підприємстві об`єднання громадян «Київське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» на посаді техніка-програміста. В період з 05.08.2013 року по 08.12.2013 року знаходилась в декретній відпустці, та з 09.12.2013 року вона приступила до роботи. Жодних нарікань та конфліктів щодо роботи позивача, зокрема, за допомогою програм віддаленого доступу, з боку керівництва підприємства не було. Однак, в зв`язку зі зміною керівництва підприємства та приходом нового директора ситуація різко погіршилась та з липня 2017 року, останній, розпочав переслідувати її та цькувати, в зв`язку з чим позивач неодноразово зверталась за захистом своїх прав до ряду установ та правоохоронних органів. 31.07.2018 року її звільнено з займаної посади на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, що є порушенням, оскільки вона є одинокою матір`ю дитини до 14-ти років. Зазначила, що у зв`язку зі свідомим відстороненням її від роботи, внаслідок чого вона не працювала майже рік, та фактично звільненням з роботи, вимушена звернулась до суду за захистом своїх прав, а тому просить суд поновити її на роботі на посаді техніка-програміста, стягнути з Підприємства об`єднання громадян «Київське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також нараховану та невиплачену заробітну плату та інші платежі в сумі 35 200,00 грн. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. від 03.07.2019 року справу передано для розгляду за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва (а.с. 12-13). Ухвалою від 15.08.2019 року справу прийнято до провадження суддею Хоменко В.С. із призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін на 19.11.2019 року (а.с. 19-20). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Ухвалою від 19.11.2019 року розгляд справи відкладено на 06.02.2020 року задля забезпечення реалізації права відповідача на подання відзиву (а.с. 50-51). Ухвалою від 06.02.2020 року розгляд справи відкладено на 09.04.2020 року (а.с. 92). 05.02.2020 року на адресу суду надійшов відзив Підприємства об`єднання громадян «Київське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих», в якому останнє просило суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та недоведеність. Вказало на те, що позивач працювала на підприємстві без встановлення їй надомних умов праці. 22.08.2017 року позивач мала приступити до роботи на підприємстві, але до моменту звільнення на робочому місці так і не з`явилась жодного разу, через що заробітна плата їй не нараховувалась. 31.07.2018 року позивач була звільнена на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, проте, ухиляється від отримання заробітної плати, направляє до відділу кадрів підприємства особу, котра належним чином не уповноважена на представництво її інтересів (а.с. 55-56). 27.02.2020 року позивачем була надана відповідь на відзив, у якій остання зазначила, що працювала на віддаленому доступі, і за весь період роботи її на підприємстві не мала жодних нарікань щодо її виконання від керівників. Проте, з приходом нового керівника її права як одинокої матері та особи, яка доглядає за хворими батьками, постійно порушувались. Крім того, новим керівником її свідомо було відсторонено від роботи, та за цей час привласнено її комп`ютерне обладнання, придбане нею за власні кошти. Також, вказала, що директор відповідача утримував її трудову книжку, заважаючи їй захистити свої права. Заперечення на відповідь на відзив до суду не надходили. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до наказу № 69-к від 20.06.212 року [PERSON] за її заявою від 19.06.2012 року прийнято на роботу з 20.06.2012 р. на посаду техніка-програміста, умови роботи: робота основна, умови праці - нормальні, тривалість робочого дня - 8 год., з окладом 2 500,00 грн. (а.с. 59, 60). Згідно довідки № 75 від 19.11.2013 року УТС УВП № 1 позивач з 20.06.2012 року працює в Київському учбово-виробничому підприємстві № 1 УТОС на посаді техніка-програміста. В період з 05.08.2013 року по 08.12.2013 року знаходилась у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологам. Відпустка по догляду за дитиною віком до трьох років не надавалась (а.с. 31). Листами ПОГ «КУВП № 1 УТС» за підписом директора Філіпа С.Ю. від 12.09.2017 року, 28.09.2017 року, 15.12.2017 року, 16.03.2018 року, на ім`я позивача, останнім висловлюється прохання про повідомлення поважності причин відсутності на робочому місці (а.с. 32-35). Згідно листів Управління з питань праці Головного управління Держпраці у Київській області № 4/4.3-Б4885, Б4886-5292 від 03.11.2017 року, № 4/4.3-Б-5600-6102 від 27.12.2017 року та № 4.3/2-Б-2578-2909 від 02.07.2018 року адресата повідомлено про встановлення фактів порушення строків сплати заробітної плати відповідачем та існування на підприємстві заборгованості із заробітної плати. Також, вказаними листами повідомлено адресата про те, що станом на 03.11.2017 року заробітна плата [PERSON] за весь час щорічної відпустки виплачена, а заробітна плата не нараховується у зв`язку із тим, що остання не з`являється на робочому місці. На поштову адресу [PERSON] 12.09.2017 року, 28.09.2017 року, 15.12.2017 року та 16.03.2018 року підприємством надіслано листи щодо причин відсутності на роботі, але жодної відповіді до підприємства від [PERSON] не надходило (а.с. 42-46). Відповідно до даних табелів обліку робочого часу за період із червня 2017 року по червень 2018 року підприємством здійснювався облік робочого часу позивача та з липня 2017 року в табелі наявні відмітки про відсутність позивача на роботі (а.с. 61-86). Факт відсутності на роботі не заперечується й позивачем, про що останньою вказано у доповнення до позову (а.с. 27-29). 16.07.2018 року Підприємством об`єднання громадян «Київське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» Бурменко Л.В. направлено повідомлення за вихідним № 116/1 про необхідність явки на роботу 25.07.2018 року о 09.00 год. та про наслідки неявки. Вказане повідомлення отримано позивачем 19.07.2018 року (а.с. 87-88). 31.07.2018 року [PERSON] звільнено з займаної посади на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Наказ про звільнення № 84-К від 31.07.2018 року в розпорядження суду не надано, натомість, останнє вбачається з копії трудової книжки позивача, наданої останньою при зверненні до суду із вказаним позовом (а.с. 5). 01.08.2018 року Підприємством об`єднання громадян «Київське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» Бурменко Л.В. направлено повідомлення за вихідним № 128/1 про її звільнення 31.07.2018 року за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (наказ № 84-К від 31.07.2018 року) та необхідність особистої явки за для отримання трудової книжки, а також роз`яснено вимоги до представництва її інтересів (а.с. 89). Вказане повідомлення отримано позивачем 04.08.2018 року (а.с. 90-91). Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, трудову книжку позивач отримала. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Підстави припинення трудового договору встановлено ст. 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника ст. ст. 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу ст. ст. 40, 41, 43, 431 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) ст. 45 цього Кодексу. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Для встановлення прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнають такі причини, що виключають вину працівника. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 24 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Також, відповідно до ст. 43 Конституції України, ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від незаконного звільнення, сприяння у збереженні роботи. Право громадян на працю забезпечується тим, що трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Визначальними факторами для вирішення питання про законність звільнення з роботи за прогул є не тільки установлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності. Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати належні та допустимі докази, передбачені статтею 57 ЦПК України. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 13.06.2018 року в справі № 358/1570/16-ц (провадження № 61-13004св18) та від 23.01.2019 року в справі № 758/14453/15-ц (провадження № 61-20115св18). Разом з тим, звертаючись до суду з даним позовом, позивач вимог про незаконність наказу № 84-К від 31.07.2018 року про її звільнення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України не заявляла, так само як і не пред`являла вимоги про скасування наказу про її звільнення, що є підставою для поновлення на займаній посаді. Натомість, звертаючись до суду, в обґрунтування своїх вимог позивач посилалась на те, що її було відсторонено від роботи, а в подальшому - незаконно звільнено як одиноку матір дитини до 14-ти років, однак, доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України з даного приводу в розпорядження суду не надала. До того ж, позивач, реалізуючи на власний розсуд свої права, визначені ст. 43 ЦПК України щодо подання доказів, заяв та клопотань тощо, в обґрунтування даної своєї позиції порядком витребування доказів, який передбачений правилами ст. 84 ЦПК України, не скористалась та не витребувала у встановленому законом порядку доказів, необхідних для обґрунтування останньої. Так само позивач не довела перед судом факту того, що вона працювала, проте, віддалено, оскільки матеріали справи не містять відомостей про зміну умов праці в порівнянні із тими, що були встановлені позивачу при прийомі на роботу. Тому, вказана позиція позивача судом оцінюється критично та не приймається до уваги. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ч. 1 ст. 13 УПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Разом з тим, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів, а ні посилання позивача на обґрунтування своїх правових вимог. Звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідача, тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові. Позивачем не вказано, чим саме відповідач порушив її права. Тому, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, розглядаючи позов в межах заявлених вимог та на підставі доказів, наданих сторонами, враховуючи, що позивачем не доведено порушення відповідачем трудового законодавства щодо процедури її звільнення, що свідчить про те, що відповідачем права позивача не було порушено, суд не знаходить підстав для поновлення позивача на посаді. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Проте, зважаючи на ту обставину, що суд надійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про поновлення на роботі, то і позовна вимога про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, яка є похідною від первісної, також задоволенню не підлягає, так як факту вимушеного прогулу судом не встановлено. Розглядаючи вимогу позивача про стягнення нарахованої та невиплаченої заробітної плати та інших платежів в сумі 35 200,00 грн., суд надійшов до наступного. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин. Згідно із ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу. Натомість, як встановлено в ході розгляду справи, позивач робіт у відповідача не виконувала, заробітна плата їй не нараховувалась у зв`язку із тим, що вона не з`являлась на робочому місці. Відповідно до даних табелів обліку робочого часу за період із червня 2017 року по червень 2018 року підприємством здійснювався облік робочого часу позивача та з липня 2017 року в табелі наявні відмітки про відсутність позивача на роботі (а.с. 61-86). Факт відсутності на роботі не заперечується й позивачем, про що останньою вказано у доповнення до позову (а.с. 27-29). Факт виконання робіт, передбачених умовами трудового договору, поза межами підприємства-відповідача також не доведений. Таким чином, зважаючи на те, що позивачу заробітна плата не нараховувалася, а тому, на думку суду, і заборгованість виникнути не могла. Заявлений позивачем розмір заробітної плати, який на її думку, мав би бути стягнутий на її користь, також не доведений доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Тому, на думку суду, і вказана вимога задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed