Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

У липні 2016 р. представник позивача звернувся до суду із позовними вимогами, в якому з урахуванням зменшення розміру позовних вимог, просить визнати незаконним звільнення [PERSON] на підставі п. 6 ст. 40 КЗпП України (поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу), поновити на роботі на посаді психолога Центру військово-патріотичного та спортивного виховання молоді «Десантник», зобов'язати відповідача врахувати відпрацьований робочий час з 21.06.2016 по 08.07.2016 на посаді психолога та провести оплату праці за вказаний період, стягнути компенсацію за час вимушеного прогулу в розмірі середнього заробітку, визнати в діях відповідача порушення трудового законодавства. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 21.06.2016 позивача прийнято на вакантну посаду штатного психолога Центру військово-патріотичного та спортивного виховання молоді «Десантник». 08.07.2016 наказом відповідача №195/2016к, позивача звільнено з посади на підставі п. 6 ст. 40 КЗпП України. Вказане звільнення вважає незаконним та безпідставним, таким, що суперечить вимогам трудового законодавства з огляду на те, що звільнення попереднього працівника [PERSON], що обіймав посаду психолога, відбулось з дотриманням роботодавцем вимог чинного законодавства, а тому відсутні правові підстави для поновлення такого працівника на роботі та звільнення позивача на підставі п. 6 ст. 40 КЗпП України. Наказ про звільнення директор Центру видав у зворотному часі, позивача з ним не ознайомлював, наказ вона не отримувала. При звільненні не проведено повного розрахунку за 18 календарних днів в період з 21.06.2016 по 08.07.2016, не здійснено виплату вихідної допомоги в порушення ст. 44 КЗпП України. Роботодавець не вжив заходи щодо переведення позивача на інші вакантні посади, на які могла претендувати. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, в письмових запереченнях зазначив, що наказом Управління освіти, молоді та спорту Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації №545-к від 10.06.2016 скасовано наказ про звільнення [PERSON], який обіймав посаду психолога Центру. Наказом відповідача від 08.07.2016 працівника поновлено на роботі, визнано недійсним запис в його трудовій книжці про звільнення. Одну штатну посаду на умовах безстрокового договору не можуть займати два працівника однієї установи, позивач не має відповідної освіти, роботодавець пропонував працівникові посаду діловода, секретаря, проте позивач відмовилась, а тому рішення про звільнення на підставі п. 6 ст. 40 КЗпП України є правомірним. Позивача ознайомлено з даним наказом, видано його копію, своєчасно та в повному обсязі проведено усі виплати по заробітній платі, шляхом перерахування коштів на картковий рахунок. Представник [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував з підстав необґрунтованості та безпідставності, у письмових запереченнях зазначив, що наказом Управління освіти, молоді та спорту Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 10.06.2016 №545-к скасовано наказ про його звільнення. Даний наказ було виконано лише 08.07.2016 після звільнення виконуючого обов'язків директора Центру та призначення нового директора [PERSON] При звільненні позивача, проведено повний розрахунок за відпрацьований робочий час, оформлено запис до трудової книжки, порушень трудового законодавства відповідачем не вчинялось. Представник Управління освіти, молоді та спорту Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на безпідставність та недоведеність позовних вимог. Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував з підстав необґрунтованості та безпідставності, у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 02.06.2016 [PERSON] психолога Центру військово-патріотичного та спортивного виховання молоді «Десантник» звільнено із займаної посади за прогул без поважних причин, відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 71-72). Наказом Центру військово-патріотичного та спортивного виховання молоді «Десантник» №174/2016к від 16.06.2016 [PERSON] призначено на посаду психолога з 21.06.2016 (а.с. 92). 10.06.2016 Управління освіти, молоді та спорту Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації видано наказ №545-к, яким скасовано наказ Центру військово-патріотичного та спортивного виховання молоді «Десантник» Святошинського району м. Києва від 02.06.2016 №163/2016к «Про звільнення за прогули без поважних причин [PERSON]» та зобов'язано внести відповідні зміни в кадрові документи (а.с.43). Наказом Центру військово-патріотичного та спортивного виховання молоді «Десантник» №194/2016к від 08.07.2016, [PERSON] з 02.06.2016 поновлено на посаді психолога Центру (а.с. 82). Підставою для такого рішення слугувало те, що в період з 19 по 26 травня 2016 [PERSON] перебував у складі Потягу Єднання України «Труханівська Січ», згідно розпорядження Президента України №99/2016-рп від 14.04.2016 (а.с. 74-76). Наказом відповідача №195/2016к від 08.07.2016 [PERSON] звільнено з посади психолога Центру у зв'язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, п. 6 ст. 40 КЗпП України. Позивача з наказом ознайомлено, про що свідчить її підпис (а.с. 91). У відповідності до ч. ч. 1, 6 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно з Роз'ясненням Міністерства юстиції України «Про порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» від 01.02.2011 поновлення на роботі попереднього працівника є підставою для звільнення нового лише у тому випадку, якщо воно проводиться відповідно до законодавства, коли органами, що розглядають трудові спори, поновлюється на роботі працівник, який був незаконно звільнений або переведений на іншу роботу. Згідно правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 01.04.2015 (справа №6-40цс15) та від 01.07.2015 (справа №6-491цс15), власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, то за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 №9 визначено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Судом встановлено, що звільнення позивача відбулось на підставі п. 6 ст. 40 КЗпП України, а саме, через поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. Підставою такого поновлення слугував наказ Управління освіти, молоді та спорту Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, яким скасовано звільнення працівника [PERSON] та зобов'язано внести відповідні зміни в кадрові документи. Відповідач, з дотриманням вимог ч. 7 ст. 235 КЗпП України (рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню), виконав зазначений наказ, поновив на посаді працівника, який раніше виконував роботу. При цьому, роботодавець, з урахуванням освіти, кваліфікації та досвіду, запропонував позивачу посаду діловода та секретаря. Однак своєї згоди на зайняття вільних посад позивач не надала. Після чого роботодавцем видано наказ про звільнення позивача, з яким її було ознайомлено, своєчасно та в повному обсязі проведено розрахунки по заробітній платі. З огляду на викладене, відповідач належним виконав вимоги ч. 2 ст. 40 КЗпП України щодо надання пропозицій працевлаштування позивача на вакантні в Центрі посади, які працівник могла б виконувати. Наказ №195/2016к від 08.07.2016 про звільнення позивача є законним та таким, що винесено з дотриманням вимог трудового законодавства, а тому позивач поновленню на роботі не підлягає. Враховуючи, що позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про визнання незаконними звільнення та поновлення на роботі, а тому вони також не підлягають задоволенню. Враховуючи наведене, суд оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість позову, у зв'язку з чим у позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення.

Outcome: dismissed