Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-01 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив постановити рішення, яким визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 28 вересня 2006 року він уклав шлюб з відповідачем, від якого вони мають доньку - [PERSON], [INFO]. Після укладення шлюбу подружжя з дочкою було зареєстроване та проживало у квартирі [ADDRESS]. З грудня 2012 року між сторонами постійно виникали сварки та конфлікти. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] виїхала з квартири. Власниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], є [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та позивач [PERSON] у рівних частках по ? частині вказаного нерухомого майна на кожного. Відповідач [PERSON] фактично у спірному будинку не проживає, жодних витрат на утримання житла не несе. Реєстрація відповідача перешкоджає власникам у реалізації їх права власності на вищевказане нерухоме майно, у зв'язку з чим позивач [PERSON] був змушений звернутися до суду із зазначеним вище позовом. Представник позивача [PERSON] до початку слухання справи по суті подав письмову заяву, в якій заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі та розглянути справу за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не відомі. Треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON] також у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися у визначеному законом порядку, причини неявки суду не повідомили. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд встановив такі факти, відповідні правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та члени його сім'ї - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням (наказом) від 04 травня 2007 року за № 230, та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15204454 від 12 липня 2007 року (а.с. 4, 5). З матеріалів справи вбачається, що 28 жовтня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, від якого вони мають малолітню дочку: [PERSON], [INFO]. Судом також з'ясовано, що у 2013 році відповідач [PERSON] звернулася до Броварського міськрайонного суду Київської області із позовною заявою до позивача про розірвання шлюбу, в якій зокрема вказувала, що сторони вже на той час разом не проживали. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 6). Згідно з копією довідки № 1431, виданої 22 червня 2015 року Комунальним підприємством Броварської міської ради Київської області «Житлово-експлуатаційна контора-3», за адресою: [ADDRESS], крім власників квартири, зареєстровані: відповідач [PERSON], 1982 року народження, та дочка сторін [PERSON], 2011 року народження (а.с. 9). З наявних в матеріалах справи доказів встановлено, що відповідач [PERSON] з 2013 року за місцем реєстрації фактично не проживає. Вказані обставини підтверджуються копією акта обстеження житлово-побутових умов, складеного 22 червня 2015 року депутатом Броварської міської ради Київської області [PERSON] (а.с. 7) та копіями письмових заяв сусідів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В. ч. 2 п. 15 постанови № 9 Пленуму Верховного суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01 листопада 1996 року закріплено положення, згідно якого при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенцїі про захист прав людини і основних свобод, ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначене та придатне для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зважаючи на викладене й враховуючи те, що відповідач дійсно більше одного року не проживає у спірному житловому будинку, не є членом сім'ї позивача та не набула самостійного права на житло з підстав, передбачених законом, будь - яких договорів щодо користування цим житлом з позивачем не укладала, не надала доказів поважності причин відсутності у спірній квартирі, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову й задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі та визнання [PERSON] такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved