Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-01 00:00:00

У липні 2015 р. до Новомиргородського районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до ПАТ «Альфа-Банк» про захист прав споживача та визнання пункту кредитного договору недійсним. Заявник вказала, що між нею та ПАТ «Альфа Банк» 01.06.2014 р. було укладено кредитний договір № 500944593, згідно якому вона отримала споживчий кредит в сумі 10.674,09 грн. строком до 02.06.2019 року зі сплатою 15,99 % річних. Також між нею та ПАТ «Альфа Банк» 02.06.2014 р. було укладено кредитний договір № 490916687, згідно якому вона отримала споживчий кредит в сумі 12.162,25 грн. строком до 03.06.2019 р. зі сплатою 39,90 % річних. У звязку з тим, що вона не має можливості своєчасно погашати кредит за даними договорами, у неї виникла заборгованість. З огляду на це останнім часом їй систематично телефонує працівник ПАТ «Альфа Банк», який не представляється, але вимагає негайно погасити існуючу заборгованість та повідомляє про те, що її кредитна справа разом з позовною заявою була передана банком до постійно діючого третейського суду при ВГО «Всеукраїнський фінансовий союз» (м. Чернігів). Окрім цього, працівник банку зазначає, що слухання справи буде проводитись на підставі письмових матеріалів, тобто без заслуховування і виклику сторін, а заборгованість буде стягнуто не тільки з неї, а й з її родичів. Підписуючи вищезазначені договори, вона була впевнена, що третейський суд є органом державної влади, а не судовим органом, підконтрольним банку. Тому будь-яка обєктивність, всебічність та повнота дослідження всіх обставин справи в третейському суді, на її думку, є сумнівною. У травні 2015 року на її адресу в конверті ПАТ «Альфа Банк» надійшла копія позовної заяви про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором, що для неї є свідченням серйозності намірів банку розглянути справу у своєму суді та отримати рішення на свою користь про стягнення з неї заборгованості в повному обсязі, включаючи надмірні штрафні санкції. Також на її адресу від ТОВ «УКРБОРГ» надійшли листи з підозрою у шахрайстві та з вимогою погасити існуючу заборгованість (копія листа вих. № 1091863 від 09.07.2015 р. надається). Окрім цього, вона отримала заяву на адресу прокурора про начебто вчинення нею злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (копія заяви вих. № 1091863 від 09.07.2014 р. надається). При укладенні кредитних договорів вона надала достовірні необхідні банку дані. Довідку про доходи для зясування її платоспроможності банк в неї не витребував. Також представник ТОВ «УКРБОРГ» в інтересах ПАТ «Альфа-Банк» телефонує їй на роботу, розголошує стороннім особам відомості про неї, у тому числі про розмір кредиту, заборгованості за кредитом, які є банківською таємницею, погрожує їй позбавленням батьківських прав та відібранням у неї трьох малолітніх дітей. Такі ж дзвінки (з вимогою погасити її заборгованість за рахунок власних коштів або майна) надходять її співробітникам, зокрема [PERSON] Проте [PERSON] ніякого відношення до кредитних договорів не має, поручителем не виступала. В той же час стосовно неї чинять психологічний тиск та незаконно вимагають погасити чужий борг. Водночас ТОВ «УКРБОРГ» не надало ніяких документів про те, що воно має право вимагати з неї кредитну заборгованість. Заявник звернула увагу, що листи надійшли без підписів уповноважених осіб. Тому вважає, що ТОВ «УКРБОРГ» і ПАТ «Альфа Банк» діють в змові, не маючи наміру звернутися до суду в порядку позовного провадження про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором за її місцем проживанням, а мають намір діяти протизаконно: втручатися в її особисте життя, чинити психологічних тиск, посварити її з родичами та друзями і довести до нервового зриву. Тому листи надсилаються без підписів і печаток, щоб не можна було встановити особу правопорушників. В подальшому вона має намір звернутися до правоохоронних органів з метою притягнення винних осіб до встановленої законом відповідальності. За таких обставин вона вимушена звернутися до суду з виогою визнати недійним положень кредитних договорів, а саме: п. 6 Договору № 500944593 від 01.06.2015 р. та п. 4 Договору № 490916687 від 02.06.2015 р., в яких зазначено, що сторони погодилися внести до договору застереження, яке є третейською угодою в розумінні ст. 12 Закону України «Про третейські суди» про те, що судовий захист прав та законних інтересів, які мають сторони в звязку з цим договором та розгляд і вирішення всіх невирішених сторонами шляхом переговорів спорів, які виникають або можуть виникнути між сторонами з питань виконання, зімни, розірвання ними цього договору відбувається у Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» (м. Чернігів) у відповідності до його Регламенту. Позивач вважає, що вищевказані п. 6 та п. 4 договорів про передачу спорту на розгляд до третейського суду обмежує її права як споживача, порушує принцип рівності сторін за договором і не відповідає вимогам цивільного та процесуального законодавства. Оскільки вона є споживачем банківських послуг, то вимоги до неї як споживача мають бути заявлені за її місцем проживання. В іншому випадку, навіть якщо третейський суд і повідомить їй про розгляд справи, вона не зможе прибути в судове засідання в м. Чернігів, оскільки має трьох малолітніх дітей, яких не може залишити без догляду та нагляду. Таким чином, дане третейське застереження максимально ускладнює та практично робить неможливим повноцінний захист її прав як споживача банківських послуг наступними засобами: позбавлення можливості захищати свої права в державному суді з правом вибору територіальної підсудності, у тому числі за місцем проживання позичальника у відповідності до ст. 110 ЦПК України. Вказані пункти 6 і 4 кредитних договорів передбачають розгляд справи в третейському суді за сотні кілометрів від її місця проживання, а тому є несправедливими щодо неї як споживача, оскільки вона також не зможе прибути в судове засідання третейського суду з огляду на його віддаленість, вартість квитків на дорогу, харчування та перебування в м. Чернігів, що робить практично неможливим повний, всебічний та обєктивний розгляд третейським судом позову банку до неї. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачів. Законом України від 03.02.2011 р. № 2983-VI «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейськими судам» частину першу ст. 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено п. 14, згідно якому третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Цей закон набрав чинності 12 березня 2011 року. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Проте банк в порушення вимог п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» включив до умов кредитного договору третейське застереження, що порушує її права як споживача банківських послуг та обмежує її право на захист в державному суді. На підставі викладеного, посилаючись на ст. ст. 4, 5, 7, 15, 18, 19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», ст. ст. 202-203, 215-217, 236 ЦК України, заявник просить суд визнати недійсними з моменту укладення пункт 6 кредитного договору № 500944593, укладеного 01 червня 2014 року між позивачем та ПАТ «Альфа Банк», а також пункт 4 кредитного договору № 490916687, укладеного 02 червня 2014 року між позивачем та ПАТ «Альфа Банк». У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала власні вимоги повністю, посилаючись на обставини, викладені в заяві. Заявник не заперечує проти постановлення заочного рішення. Оповіщений у встановленому порядку про час і місце розгляду справи відповідач у судове засідання жодного разу не зявився, про причини неявки суд не повідомив, письмових заперечень проти позову не надіслав. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача на підставі наявних доказів, оскільки у справі мається достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Тому 02.10.2015 р. суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи (ч. 4 ст. 169, ст. ст. 224-225 ЦПК України). Заслухавши вказані пояснення та безпосередньо дослідивши докази в справі: оглянувши письмові докази та інші матеріали справи, суд вважає за необхідне задовольнити позов повністю із таких міркувань. У судовому засіданні безспірно зясовано, що між позивачем [PERSON] та ПАТ «Альфа Банк» 01.06.2014 р. було укладено кредитний договір № 500944593, згідно якому вона отримала споживчий кредит в сумі 10.674,09 грн. строком до 02.06.2019 р. зі сплатою 15,99 % річних. Також між заявником і ПАТ «Альфа Банк» 02.06.2014 р. було укладено кредитний договір № 490916687, згідно якому вона отримала споживчий кредит в сумі 12.162,25 грн. строком до 03.06.2019 р. зі сплатою 39,90 % річних. У звязку з тим, що [PERSON] не має можливості своєчасно погашати кредит за даними договорами, у неї виникла заборгованість. З огляду на це останнім часом їй систематично телефонує працівник ПАТ «Альфа Банк», який не представляється, але вимагає негайно погасити існуючу заборгованість та повідомляє про те, що її кредитна справа разом з позовною заявою була передана банком до постійно діючого третейського суду при ВГО «Всеукраїнський фінансовий союз» (м. Чернігів). Окрім цього, працівник банку зазначає, що слухання справи буде проводитись на підставі письмових матеріалів, тобто без заслуховування і виклику сторін, а заборгованість буде стягнуто не тільки з неї, а й з її родичів. Підписуючи вищезазначені договори, [PERSON] була впевнена, що третейський суд є органом державної влади, а не судовим органом, підконтрольним банку. В даний час вона сумнівається в обєктивності, всебічності та повноті дослідження всіх обставин справи в третейському суді. У травні 2015 року на адресу позивача в конверті ПАТ «Альфа Банк» надійшла копія позовної заяви про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором, що для неї є свідченням серйозності намірів банку розглянути справу у третейському суді та отримати рішення на свою користь про стягнення з неї заборгованості в повному обсязі, включаючи надмірні штрафні санкції. Також на її адресу від ТОВ «УКРБОРГ» надійшли листи з підозрою у шахрайстві та з вимогою погасити існуючу заборгованість (копія листа вих. № 1091863 від 09.07.2015 р. мається в позовних матеріалах). Окрім цього, [PERSON] отримала заяву на адресу прокурора про начебто вчинення нею злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (копія заяви вих. № 1091863 від 09.07.2014 р. мається в позовних матеріалах). При укладенні кредитних договорів позивач надала достовірні необхідні банку дані. Довідку про доходи для зясування її платоспроможності банк в неї не витребував. Також представник ТОВ «УКРБОРГ» в інтересах ПАТ «Альфа-Банк» телефонує на роботу заявнику, розголошує стороннім особам відомості про неї, у тому числі про розмір кредиту, заборгованості за кредитом, які є банківською таємницею, погрожує [PERSON] позбавленням батьківських прав та відібранням у неї трьох малолітніх дітей. Такі ж дзвінки (з вимогою погасити заборгованість [PERSON] за рахунок власних коштів або майна) надходять її співробітникам, зокрема [PERSON] Проте [PERSON] ніякого відношення до кредитних договорів не має, поручителем не виступала. Водночас ТОВ «УКРБОРГ» не надало ніяких документів про те, що воно має право вимагати з [PERSON] кредитну заборгованість від імені відповідача у справі. За таких обставин вона вимушена звернутися до суду з вимогою визнати недійними положення вищезгаданих кредитних договорів, а саме: п. 6 Договору № 500944593 від 01.06.2015 р. та п. 4 Договору № 490916687 від 02.06.2015 р., в яких зазначено, що сторони погодилися внести до договору застереження, яке є третейською угодою в розумінні ст. 12 Закону України «Про третейські суди» про те, що судовий захист прав та законних інтересів, які мають сторони в звязку з цим договором та розгляд і вирішення всіх невирішених сторонами шляхом переговорів спорів, які виникають або можуть виникнути між сторонами з питань виконання, зміни, розірвання ними цього договору відбувається у Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» (м. Чернігів) у відповідності до його Регламенту. Позивач вважає, що вищевказані п. 6 та п. 4 договорів про передачу спорту на розгляд до третейського суду обмежує її права як споживача, порушує принцип рівності сторін за договором і не відповідає вимогам цивільного та процесуального законодавства. Оскільки вона є споживачем банківських послуг, то вимоги до неї як споживача мають бути заявлені за її місцем проживання. В іншому випадку, навіть якщо третейський суд і повідомить їй про розгляд справи, вона не зможе прибути в судове засідання в м. Чернігів, оскільки має трьох малолітніх дітей, яких не може залишити без догляду та нагляду. Таким чином, дане третейське застереження максимально ускладнює та практично робить неможливим повноцінний захист її прав як споживача банківських послуг наступними засобами: позбавлення можливості захищати свої права в державному суді з правом вибору територіальної підсудності, у тому числі за місцем проживання позичальника у відповідності до ст. 110 ЦПК України. Вказані пункти 6 і 4 кредитних договорів передбачають розгляд справи в третейському суді за сотні кілометрів від її місця проживання, а тому є несправедливими щодо неї як споживача, оскільки вона також не зможе прибути в судове засідання третейського суду з огляду на його віддаленість, вартість квитків на дорогу, харчування та перебування в м. Чернігів, що робить практично неможливим повний, всебічний та обєктивний розгляд третейським судом позову банку до неї. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачів. Законом України від 03.02.2011 р. № 2983-VI «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейськими судам» частину першу ст. 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено п. 14, згідно якому третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Цей закон набрав чинності 12 березня 2011 року. Отже на час укладення оспорюваних кредитних договорів п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейським судом справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Проте банк в порушення вимог п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» включив до умов кредитного договору третейське застереження, що порушує її права як споживача банківських послуг та обмежує її право на захист в державному суді. Окрім пояснень позивача, вказані обставини також підтверджуються письмовими доказами у справі: заявою на адресу прокурора про начебто вчинення [PERSON] злочину, копіями кредитних договорів, свідоцтв про народження 3-х дітей, іншими матеріалами справи. Згідно приписам ЦК України: ст. 204 Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. ст. 215: 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, суд вважає вимоги позивача законними і обґрунтованими, бо на момент укладення оспорюваних кредитних договорів вже діяли вимоги п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди». Відповідно до приписів ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. ст. 79-80, 88 ЦПК України, оскільки позивач звільнена від сплати судових витрат за законом, слід стягнути з відповідача судовий збір у сумі 487,20 грн. на користь держави. Ураховуючи наведене, на підставі кредитного договору № 500944593 від 01.06.2014 р., кредитного договору № 490916687 від 02.06.2014 р., ст. ст. 40, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. ст. 4, 5, 7, 15, 18, 19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», ст. ст. 3, 11, 15-16, 22, 202-203, 215-217, 236, 509, 526, 530, 536, 543, 548, 572, 590, 625, 1046, 1048-1050 ЦК України,

Outcome: approved