Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

У липні 2020 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Київського національного університету імені Тараса Шевченка (далі - відповідач), в якому просив стягнути з останнього на свою користь недоплачену заробітну плату в розмірі 927,20 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у 2014 році працював у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка на посаді техніка 1 категорії та на посаді чергового слюсаря 6р сантехнічної служби Інституту міжнародних відносин, мав змінний режим роботи одна доба роботи, три доби відпочинку. В період виконання позивачем трудових обов`язків зі сторони відповідача мала місце виплата заробітної плати не в повному обсязі, а саме: у серпні 2014 року черговий слюсар [PERSON] відпрацював 8 змін по 24 години , що склало за місяць 192 години, при нормі 160 година. Тобто 32 годин відпрацьовано понаднормово. Роботодавець вирішив не тільки не сплачувати понаднормові години, а навіть не фіксував їх, склавши штучний табель за серпень 2014 року у якому черговому слюсарю [PERSON] кожну зміни зменшили на 4 робочі години. Згідно табелю за травень черговий слюсар [PERSON] працював вже не 24 години за добу, а лише 20. Тобто роботодавець в табелі штучно зменшив кількість робочих годин підганяючи їх під норму робочого часу, вимагаючи при цьому продовжувати працювати по 24 години на добу. Усі працівники сантехнічної служби ІМВ працювали однаковий час 24 години на добу, але в табелі в усіх стоїть різний час, навіть у працівників які займають однакові посади. В порушення ст. 32 КЗпП України роботодавець не тільки не повідомив про зміну режиму роботи, а навпаки приховав її, навіть не оформивши наказом. Таким чином, позивачу за серпень 2014 року не сплачено 32 понаднормових годин, тобто за серпень 2014 року позивачу не доплачено 927,20 грн. заробітної плати, яку позивач просив суд стягнути на свою користь. Ухвалою від 24.07.2020 року відкрито провадження у даній справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву у відповідності до ст. 274 ЦПК України. 07 вересня 2020 року надійшов відзив від сторони відповідача, в якому зазначається, що відповідно до наказу №08-1993-04 від 09.12.2009 року [PERSON] працював на посаді чергового слюсаря 6 р. сантехнічної служби корпусу Інституту міжнародних відносин (далі - ІМВ) Київського національного університету імені Тараса Шевченка з посадовим окладом. Згідно ст. 57 КЗпП України, час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності з законодавством. Пунктом 4 наказу директора Інституту міжнародних відносин Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 09.04.1999 р. №048-138 (копія додається)визначено, що режим роботи працівників адміністративно - господарського персоналу, до складу яких належить і позивач, працюють позмінно за окремим графіком. Згідно п. 391 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 №578/5, графіки виробничих процесів і робочого часу (змінність, безперервне виробництво тощо) зберігаються протягом З років після заміни новими. Згідно вимог даного нормативного акту, оригінали графіків помісячної змінної роботи працівників сантехнічної служби ІМВ за 2014 рік були знищені, тому надати їх суду відповідач не має можливості. Про ознайомлення та згоду позивача з графіками змінності та режимом роботи свідчить його праця, яку він здійснював у відповідності до графіків та дотримуючись режиму. Графіків змінності та режим роботи, яких дотримувався позивач він ніколи не оскаржував. 17.09.2020 року від позивача надійшли заперечення на відзив. 03.11.2020 року від сторони відповідача надійшли пояснення на заперечення на відзив. 25.11.2020 року від позивача надійшли заперечення на пояснення. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі наказу від 09.12.2009 року № 08-1993-04 [PERSON] з 12.11.2009 року переведено на посаду чергового слюсаря 6 р. сантехнічної служби Інституту міжнародних відносин з посадовим окладом - 1149,00 грн. З табелю обліку використання робочого часу за серпень 2014 року вбачається, що у вказаному періоді позивачем відпрацьовано 160 год., в тому числі 64 год. нічних. Відповідно до розрахунково - платіжної відомості працівника за серпень 2014 року позивачу нарахована заробітну плату у розмірі 3979,42 грн., з яких посадовий оклад 2318,00 грн., індексація заробітної плати 131,54 грн., суміщення професій 1159,00 грн., робота в нічний час 370,88 грн. Наказом директора Інституту міжнародних відносин Київського національного університету імені Тараса Шевченка №048-138 від 09.04.1999 р. встановлено, що режим роботи працівників адміністративно-господарського персоналу, які працюю позмінно, встановлюється за окремим графіком. Наказом ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка №204-32 від 16.03.2010 р. запроваджено підсумований облік робочого часу для працівників, які працюють по змінах, встановлено обліковий період для обліку робочого часу - календарний рік. Відповідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Вимоги ст. 47 КЗпП України передбачають, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 50 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Згідно ст.57 КЗпП України час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності з законодавством. Відповідно до ст.58 КЗпП України при змінних роботах працівники чергуються в змінах рівномірно в порядку, встановленому правилами внутрішнього трудового розпорядку. Перехід з однієї зміни в іншу, як правило, має відбуватися через кожний робочий тиждень в години, визначені графіками змінності. Статтею 61 КЗпП України передбачено, що на безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях, а також в окремих виробництвах, цехах, дільницях, відділеннях і на деяких видах робіт, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержана встановлена для даної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, допускається за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації запровадження підсумованого обліку робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин (статті 50 і 51 КЗпП України). Відповідно до п.6 Методичних рекомендацій щодо застосування підсумованого обліку робочого часу, затверджених наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 138 від 19.04.2006 року, обліковий період установлюється в колективному договорі підприємства. Він охоплює робочий час і години роботи у вихідні і святкові дні, години відпочинку. Щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, встановлена графіком, може коливатися протягом облікового періоду, але загальна сума годин роботи за обліковий період має дорівнювати нормі робочого часу в обліковому періоді. Обліковим періодом при підсумованому обліку робочого часу, як правило, є місяць. В окремих випадках застосовуються інші облікові періоди - декада (10 календарних днів місяця), квартал, півріччя, рік тощо. Як вбачається з наказу № 204-32 від 16.03.2010 року у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка запроваджено підсумований облік робочого часу для працівників, які працюють по змінах, встановлено обліковий період для обліку робочого часу - календарний рік. Відповідно до п. 12 Методичних рекомендацій щодо застосування підсумованого обліку робочого часу, підсумований облік робочого часу кожного працівника здійснюється за табелем виходів на роботу та затвердженим графіком роботи (змінності) за обліковий період. Облік робочого часу по кожному працівнику має провадитись наростаючим підсумком з початку встановленого облікового періоду. Загальна кількість надурочних годин за обліковий період визначається як різниця між фактично відпрацьованим часом і нормою годин за цей період. Згідно ст. 106 ч.1-3 КЗпП України за погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки. За відрядною системою оплати праці за роботу в надурочний час виплачується доплата у розмірі 100 відсотків тарифної ставки працівника відповідної кваліфікації, оплата праці якого здійснюється за погодинною системою, - за всі відпрацьовані надурочні години. У разі підсумованого обліку робочого часу оплачуються як надурочні всі години, відпрацьовані понад встановлений робочий час в обліковому періоді, у порядку, передбаченому частинами першою і другою цієї статті. Відповідно до п. 10 Методичних рекомендацій при підсумованому обліку робочого часу час, відпрацьований понад норму тривалості робочого часу за обліковий період, вважається надурочним і оплачується згідно зі ст.106 КЗпП. Оплата за всі години надурочної роботи провадиться в кінці облікового періоду. Робота понад норму робочого часу, передбаченого графіком в окремі дні, тижні, місяці облікового періоду, при збереженні норми робочого часу за обліковий період, не є надурочною роботою. Переробіток норми робочого часу, що виникає в окремі дні при підсумованому обліку, може компенсуватися додатковими днями відпочинку або відповідним зменшенням тривалості роботи в інші дні облікового періоду. Судом встановлено, що позивачеві було здійснено виплату заробітної плати у передбаченому законодавством та визначеними внутрішніми розпорядчими актами розмірах. Згідно наведених розрахунків, оплата праці позивача здійснена на підставі табелів обліку робочого часу, з яких вбачається, що позивач понаднормово не працював. Роботу у вихідні дні позивач виконував згідно графіків позмінної роботи та в межах річного навантаження. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі № 450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі № 235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Слід зазначити, що [PERSON] не заявляв позовних вимог про визнання недійсними зазначених вище наказів, обставини, викладені в них не спростовані позивачем, а тому суд вважає їх чинними та приймає до уваги той факт, що позивач, який за посадою був черговим слюсарем сантехнічної служби, працював позмінно, з запровадженням підсумованого обліку робочого часу для нього. Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстав для задоволення позовних вимог про стягнення коштів недоплачениї заробітної плати, суд не вбачає. Враховуючи наведене, на підставі ст. 43 Конституції України, ст.ст. 67, 72, 107, 115, 116, 117, 233 КЗпП України та

Outcome: dismissed