Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

У липні 2018 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) про зняття її з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтований такими обставинами. На підставі договору дарування квартири від 08.02.1999 [PERSON] йому у власність передала квартиру [ADDRESS] [PERSON] є власником цієї квартири. У вказаній квартирі зареєстровані три особи, а саме: позивач, відповідач - колишня дружина та спільна дитина сторін. З листопада 2011 р. відповідач у квартирі фактично не проживає, її речі відсутні, вона не несе ніяких витрат по утриманню квартири, комунальні послуги не сплачує, а всі витрати за комунальними платежами, в тому числі і пов`язані з її реєстрацією у вищевказаній квартирі, несе позивач як власник. 13.02.2019 позивач подав заяву про зміну предмету позову, заявив вимогу про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позивач подав клопотання про розгляд справи у його відсутність. Відповідач викликалася в судове засідання у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем її проживання, проте до суду вона не з`явилася без повідомлення причин неявки, відзив на позов не подала. Зважаючи на неявку відповідача в судове засідання та неподання відзиву на позов, суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Нез`явлення сторін є підставою для розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини. На підставі договору дарування від 08.02.1999, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лиюровою Л.О., [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . З витягу Реєстру територіальної громади м. Києва у квартирі [ADDRESS] зареєстроване місце проживання трьох осіб, в тому числі і відповідача [PERSON] . З позовної заяви вбачається, що відповідач не проживає у спірній квартирі з листопада 2011 р. Вирішуючи даний спір, суд керується положеннями цивільного законодавства, які визначають зміст права власності, основні способи його захисту. Так, за приписом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 ЦК України, яка встановлює визначальні принципи здійснення права власності, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Сервітутне право членів сім`ї власника житла на користування житлом, а також підстави та умови, за яких член сім`ї власника втрачає право на користування житлом, врегульовані нормами статті 405 ЦК України та статті 156 Житлового кодексу УРСР, за змістом яких члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство (стаття 64 Житлового кодексу УРСР), мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина 2 статті 405 ЦК України). Доказів, які б підтверджували, що відповідач цікавився чи цікавиться житловою площею, сплачує комунальні послуги та намагається вселитися у спірну квартиру, а також поважності причин його відсутності у житлі, суду не надано. Суду також не надано доказів укладення сторонами угоди щодо певного порядку користування спірною квартирою та інших умов припинення права користування житлом. За приписом статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку. Отже зважаючи на встановлені обставини, вищенаведені положення матеріального законута ураховуючи, що реєстрація місця проживання відповідача у спірній квартирі перешкоджає її власнику в повній мірі користуватися та розпоряджатися своїм майном, суд вбачає підстави для захисту порушеного права позивача у передбачений законом спосіб - шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України покладає на відповідача сплачений позивачем судовий збір в сумі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial