Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-06 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 19 серпня 2013 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 14000грн. зі сплатою 29% річних, з кінцевим терміном повернення до 18 серпня 2018 року. Позичальник повинен був щомісяця здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитним договором шляхом внесення щомісячного платежу. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між банком, позичальником та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого поручитель взяв на себе зобовязання відповідати перед банком за невиконання боржником свої зобовязань у тому ж обсязі, що і боржник. Позичальник зобовязання за кредитним договором не виконує, в звязку з чим, за ним виникла заборгованість, яка складається з заборгованості за кредитом, відсотками, пені та інфляційний втрат. У звязку з зазначеним, позивач просить стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у розмірі 21638,41грн., та судові витрати, понесені ним при зверненні до суду. У судове засідання представник позивача не зявився, надав заяву , згідно якої позовні вимоги підтримує та просить суд про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі у судове засідання не зявилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяву про розгляд справи за їх відсутності не надавали. З урахуванням положень ст. ст. 169, 224 ЦПК України та думки позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе частково задовольнити позовні вимоги з огляду на наступні обставини. Судом встановлено, що 19 серпня 2013 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір кредиту №150ВІ10130819001, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 14000грн. зі сплатою 29% річних, з кінцевим терміном повернення до 18 серпня 2018 року. Відповідач взяв на себе зобовязання повернути кредитні кошти у порядку та розмірах, встановлених кредитним договором шляхом внесення щомісячного платежу у розмірі, встановленому графіком платежів /а.с. 7-11/. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 19 серпня 2013 року між банком як кредитором з однієї сторони, [PERSON] як позичальником з другої сторони, та [PERSON] як поручителем з третьої сторони, було укладено договір поруки , згідно якого поручитель взяв на себе зобовязання відповідати перед банком за невиконання позичальником своїх зобовязань у тому ж обсязі, що і боржник /а.с. 15-16/. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, перерахувавши позичальнику суму коштів, обумовлену договором, що підтверджується меморіальним ордером №541895632 /а.с.17/. В порушення умов кредитного договору, позичальник свої зобов'язання належним чином не виконує, допустив прострочення повернення кредиту, сплати відсотків, внаслідок чого станом на 07 вересня 2016 року за ним утворилась заборгованість за тілом кредиту у сумі 10966,71 грн., за відсотками у сумі 6347,76 грн., що підтверджується відповідним розрахунком. Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Як передбачено ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Отже, позичальник зобов'язаний виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та вимог закону. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст.ст. 553,554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Таким чином, заборгованість за кредитним договором та відсотками підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку. В силу вимог ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачена цією статтею сплата суми боргу за грошовим зобовязанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, здійснюється незалежно від тієї обставини, чи був передбачений договором відповідний захід відповідальності. Розрахунок інфляційного збільшення боргу позивачем зроблено вірно, тому до стягнення з відповідачів на користь позивача належить 373,66 грн. інфляційного збільшення суми боргу за кредитом та 442,45 грн. з інфляційного збільшення суми боргу за відсотками. Позовні вимоги в частині стягнення пені за несвоєчасне повернення кредиту та несвоєчасне повернення відсотків задоволенню не підлягають з огляду на наступне. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що пеню за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків було нараховано починаючи з червня 2015 року. Відповідно до статті 2 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Про необхідність враховувати вимоги статі 2 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» зазначено у правовому висновку Верховного Суду України у справі № 6-2879цс16, який згідно вимог ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі зареєстровані у м.Донецьку, яке входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р. Оскільки пеню нараховано у період проведення антитерористичної операції відповідачам, на яких поширюється дія ст.2 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір та понесено витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідачів, тому відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: partial