Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

у липні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, яким просила суд визнати поруку за договором № SR-300/1342/2006 від 22.08.2006 року припиненою з моменту закінчення строку для пред`явлення вимоги кредитором, тобто з 23.02.2015 року. В обґрунтування позову посилалась на те, що з метою забезпечення виконання позичальником [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № ML-300/1979/2006 від 22.08.2006 року, укладеним між банком та останнім, нею було укладено договір поруки № SR-300/1342/2006 від 22.08.2006 року, за яким вона виступила як поручитель позичальника. Вказала, що у зв`язку із порушенням [PERSON] зобов`язань за кредитним договором, банк відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором № ML-300/1979/2006 від 22.08.2006 року, направивши 22.08.2014 року повідомлення про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов`язаних з ним платежів, змінивши таким чином виконання основного зобов`язання. Тому, оскільки строк дії договором поруки не встановлений, в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України через сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, перебіг якого розпочався з 23.02.2015 року, порука є припинено, так як у вказаний період банк до неї вимог не пред`являв, а звернувся до суду лише 2017 році. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 16.09.2019 року відкрито провадження у справі з розглядом в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 29). Ухвалою від 02.06.2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд справи на 03.11.2021 року (а.с. 56). У встановлені судом строки відповідачі відзиви на позовну заяву не подали. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. 54). В судове засідання відповідачі, котрі в установленому порядку повідомлялись про дату, час та місце судового розгляду, не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, суд розглядає за правилами загального позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. З матеріалів справи вбачається, що 22.08.2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] (позичальником) укладено кредитний договір № ML-300/1979/2006, за яким банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 29 000,00 доларів США з кінцевою датою повернення кредиту 22.08.2021 року (а.с. 10-19). З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором між банком та [PERSON] укладено договір поруки від 22.08.2006 року № SR-300/1342/2006, за яким вона виступила як поручитель позичальника (а.с. 7-9). ПАТ «ОТП Банк» як правонаступник АКБ «Райффайзенбанк Україна» досудовими вимогами №№ 85-85-2/1349, 85-85-2/1350 від 22.08.2014 року про погашення заборгованості за кредитним договором № ML-300/1979/2006 від 22.08.2006 року звернувся до [PERSON] та [PERSON] (а.с. 20, 21). Частиною 1 ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (ч. 1 ст. 546 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Частиною ч. 4 ст. 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц. За висновками Верховного Суду України, сформульованими в постанові від 21.11.2012 року у справі 6-134цс12, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність. При цьому у постанові від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: - кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; - особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником). Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним. Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з боржника коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц). Таким чином, у разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. Отже, ефективність позовної вимоги про визнання відсутності права чи про визнання права припиненим має оцінюватися, виходячи з обставин справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Необхідною умовою задоволення позову є наявність спору, зокрема, позивач має довести, що відповідач вважає наявним своє право вимоги і кореспондуючий обов`язок позивача, який не був установлений судовим рішенням або не є предметом розгляду в іншій справі. Звертаючись до суду, позивач вказала, що банк у 2017 році звернувся до неї та [PERSON] з позовною заявою про стягнення заборгованості. Проте, доказів з даного приводу не надала. Разом з тим, позивач не довела, а матеріали справи не містять даних, що відповідач вважає наявними будь-які свої права, крім тих, за захистом яких у 2017 року банк звернувся до суду із позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором. Отже, позивач має захищати свій інтерес під час судового розгляду у справі за зазначеними позовними вимогами, а не ініціювати окрему судову справу. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на важливість дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим (п. 58 постанови від 28.01.2020 року у справі № 50/311-б, п. 63 постанови від 22.09.2020 року у справі № 910/3009/18). У цій справі позивач не довела наявності окремого спору, а отже, і наявності свого правомірного інтересу в правовій визначеності, у зв`язку з чим суд вважає, що позивач не довела порушення свого права або інтересу, у зв`язку із чим позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed