Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

У листопаді 2013 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів, який в останнє уточнив у липні 2019 року, і в остаточній редакції позову просив суд: Визнати неправомірним та скасувати рішення Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області № 525-V від 09.10.2009 року «Про передачу у спільну сумісну власність земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] ». Скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 490980 від 10.02.2011 року, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів за № 512278641000810, виданий 09.06.2011 року Держкомземом у Комінтернівському районі Одеської області, кадастровий номер земельної ділянки 5122786400:02:003:1521, виданий [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області № 525-V від 09.10.2009 року «Про передачу у спільну сумісну власність земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] ». Скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 490980 від 10.02.2011 року зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів за № 512278641000810, виданого 09.06.2011 року Держкомземом у Комінтернівському районі Одеської області, кадастровий номер земельної ділянки 5122786400:02:003:1521, на ім`я [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області № 525-V від 09.10.2009 року «Про передачу у спільну сумісну власність земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] ». Зобов`язати Фонтанську сільську раду вчинити всі необхідні дії для набуття [PERSON] та [PERSON] прав власності на земельну ділянку у відповідних частках; Зобов`язати ТОВ «Вектор» виправити допущену помилку в технічній документації з землеустрою. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 11.03.2013 року відкрито провадження у справі (суддя Добров П.В.). Справа неодноразово, з підстав передбачених законом, у встановленому порядку перерозподілялась між суддями Комінтернівського районного суду Одеської області. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 21.12.2018 року задоволено самовідвід судді Жовтан П.В. від розгляду даної справи. Справу повторно перерозподілено 19.02.2019 року, та фактично передані судді Барвенко В.К. 09.04.2015 року. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 15.04.2019 року справу прийнято суддею Барвенко В.К. до свого провадження, призначено підготовче засідання. На обгрунтування позову заявник вказує, йому на праві власності належить три чверті житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] . Відповідачу- [PERSON] на праві власності належить одна чверть цього самого житлового будинку. Житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами розташований на земельній ділянці площею 0,060 га. Рішенням Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області № 525-V від 09.10.2009 року «Про передачу у спільну сумісну власність земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] » вказана земельна ділянка площею 0,0608 га передана у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] розмір часток кожного з них 100%. 10.02.2011 року видано державний акт на право власності серії ЯК № 490980. Позивач - [PERSON] вважає, що рішення та державний акт видані без урахування реальних часток власників житлового будинку, тому є підстави для їх скасування для початку нової процедури приватизації земельної ділянки. Крім того, [PERSON] вказує, що відповідно до висновку судової будівельно - технічної експертизи № 1841 від 09.09.2013 року фактична площа земельної ділянки по існуючим межам складає 0,0673 га, тобто є більшою на 65 кв.м за площу, вказану у державному акті. [PERSON] заперечував, вважав, що рішення та державний акт прийняті у відповідності до закону, а [PERSON] діє в інтересах [PERSON] , у якого існує інтерес до цієї земельної ділянки. Фонтанська сільська рада повністю заперечувала у задоволенні позову, справу просили розглянути у свою відсутність. [PERSON] , ТОВ «ВЕКОР», ГУ Держгеокадастру в Одеській області в судове засідання не з`явились повторно, сповіщені належним чином про дату, час та місце його проведення. У травні 2016 року ГУ Держгеокадастру у своїм заперечення вказало, що земельна ділянка відведена відповідно до закону, і підстав для задоволення позову не має. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини: [PERSON] на праві власності належить три чверті житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] . Відповідачу- [PERSON] на праві власності належить одна чверть житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] . Житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами розташований на земельній ділянці площею 0,060 га. Рішенням Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області № 525-V від 09.10.2009 року «Про передачу у спільну сумісну власність земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] » вказана земельна ділянка площею 0,0608 га передана у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] розмір часток кожного з них 100%. 10.02.2011 року видано державний акт на право власності серії ЯК № 490980. Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Держава відповідно до положень статті 55 Конституції України кожному гарантувала право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної власності, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно Закону України від 21.05.1997р. №280/97 «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські, районні та обласні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. У відповідності до ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад належить розпорядження землями територіальної громади, відповідно на території сіл, селищ, міст. Земельним кодексом України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та іншими нормативно-правовими актами Держава делегувала органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади розпорядження землями відповідних територіальних громад, землями комунальної чи державної власності, та делегувала їм вирішення у встановленому законом порядку інших питань в галузі земельних відносин. В силу ст. 373 ч. 2 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. В силу ст. ст. 116, 118 Земельного Кодексу України співвласники жилого будинку, мають рівні права на набуття права на земельну ділянку, шляхом безоплатної приватизації. Разом із тим, правилом ст. 86 ЗК передбачено, що земельна ділянка може перебувати у спільній власності як із визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність - ст. 87 ЗК), так і без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність - ст. 89 ЗК). Перелік підстав виникнення спільної часткової власності на земельну ділянку фактично розширюється іншими нормами законодавства. Так, ч. 4 ст. 120 ЗК передбачене виникнення права спільної часткової власності на земельну ділянку також у випадку придбання кількома особами будівлі або споруди. Але недоліками ст. 87 ЗК є відсутність вказівки на можливість виникнення права спільної часткової власності на земельну ділянку при приватизації земельних ділянок (наприклад, у випадку, якщо на земельній ділянці знаходиться будинок, що перебуває у власності кількох осіб). Це призводить до того, що з урахуванням положень п. «в» ч. 2 ст. 89 ЗК земельна ділянка надається співвласникам житлового будинку (навіть якщо будинок належить їм на праві спільної часткової власності) у спільну сумісну власність. Це істотно ускладнює використання земельної ділянки й особливо розпорядження часткою у праві власності на неї, яку спершу необхідно визначити. Таким чином, при формуванні земельної ділянки при спільній частковій власності кожному власнику визначається не лише конкретна частка певної земельної ділянки, але й права щодо неї. Стаття 120 ЗК України визначає особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці. При переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка розглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачено роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від них. Наведений підхід підтверджується також і ретроспективним аналізом норм законодавства щодо переходу прав на земельну ділянку у випадку відчуження права власності на нерухоме майно. Радянське законодавство оперувало терміном «основні фонди». Термін «нерухомість» і класифікація майна на нерухоме та рухоме були відображені в Основах цивільного законодавства Союзу РСР і республік від 31 березня 1991 року (введених в дію з 1 січня 1992 року). Так, відповідно до частини другої статті 4 цих Основ майно поділяється на нерухоме та рухоме; до нерухомого майна належать земельні ділянки і «все, що міцно з ними зв`язано», як-от: будівлі, споруди тощо, а до рухомого належить майно, переміщення якого можливе без неспіврозмірної шкоди його призначенню. Стаття 30 Земельного кодексу Української РСР (далі - ЗК УРСР) (1991 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)). Отже суд дійшов висновку про те, що особа, яка набула власності на нерухоме майно має також і право на земельну ділянку, на якій це майно розміщено та необхідну для обслуговування нерухомого майна, у розмірі, яка відповідає частці нерухомого майна. Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до положення частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції України або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто виключно в судовому порядку. Оскільки оскаржуване рішення відповідачем прийнято без урахування законних інтересів позивача, це рішення не може бути правомірним, в зв`язку із чим є протиправним. Статтею 15 Цивільного кодексу України закріплено право особи на захист цивільних прав та інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 Цивільного кодексу України закріплює захист цивільних прав та інтересів судом, відповідно до якої кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. В силу ст. 152 Земельного Кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь- яких його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. В силу припису ст. 155 Земельного Кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Наведені приписи матеріального закону є підставою для визнання правочину недійсним, скасування акту, що порушує право особи на земельну ділянку. Суд дійшов до висновку, що рішенням Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області № 525-V від 09.10.2009 року «Про передачу у спільну сумісну власність земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] », порушено право співвласників житлового будинку, який розташований на спірній земельній ділянці, зокрема право на набуття у власність частки земельної ділянки у розмірі, який відповідає частці у нерухомому майні. До цих правовідносин суд застосовує положення ст. 152 Земельного Кодексу України - спеціальної норми, що їх регулює. Оскільки державний акт серії ЯК № 490980 від 10.02.2011 року, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів за № 512278641000810, виданий 09.06.2011 року Держкомземом у Комінтернівському районі Одеської області, виданий без урахування законного інтересу позивачів, такий акт в силу припису ст. 155 Земельного Кодексу України має бути скасований. В силу ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підлягають задоволенню вимоги про скасування державної реєстрації прав на земельну ділянку. Отже суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в цих частинах позову мають бути задоволені. Не підлягають задоволенню вимоги позову в частинах зобов`язання Фонтанську сільську раду вчинити всі необхідні дії для набуття [PERSON] та [PERSON] прав власності на земельну ділянку у відповідних частках; зобов`язання ТОВ «Вектор» виправити допущену помилку в технічній документації з землеустрою, оскільки процедура приватизації (тримання у власність) земельної ділянки чітко визначена земельним кодексом, зокрема ст. 118 ЗК. Сам факт виявлення більшої фактичної площі земельної ділянки ніж площа, яка була відведена за рішенням органу місцевого самоврядування та вказана у державному акті, не впливає на необхідність втручання суду у процедуру відведення земельної ділянки яка має бути проведена з початку, тобто з виготовленням нової документації з землеустрою з урахуванням інтересів сторін, відповідно до розміру їх часток у нерухомому майні. Суд вважає доцільним встановити порядок виконання судового рішення. Отже позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Доводи [PERSON] про те, що [PERSON] діє в інтересах третьої особи не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Інші доводи сторін та третіх осіб зводяться до власного розуміння діючого законодавства, контрадікторного оцінювання зібраних у справі доказів, і істотного значення для вирішення справи по суті не мають. Питання судового збору у позові не порушувалось. На підставі наведеного,

Outcome: partial