Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-14 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» (далі по тексту - відповідач, Банк) третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «УкрАвтоЗАЗ-Сервіс» (третя особа) про визнання договору неукладеним. Позовні вимоги мотивовані тим, що в березні 2008 року у позивача виникло бажання придбати автотранспортний засіб для забезпечення потреб своєї сім'ї. З цією метою позивачем було вивчено ринок пропонованих автотранспортних засобів, компаній, що здійснюють продаж автотранспортних засобів та банківських установ з метою отримання кредиту. За результатами вибору позивачем було вибрано марку автотранспортного засобу: Вектра марки Опель, виробник ЗАТ «ЗАЗ», продавця ТОВ «УкрАвтоЗАЗ-Сервіс» та банківську установу ПАТ «Альфа-Банк». 25.04.2008 року між позивачем та третьою особою був укладений Договір купівлі-продажу автомобіля № 836, за умовами якого вартість автомобіля становила 147340 грн. За домовленістю із третьою особою та відповідно до п. 1.2. договору, позивачем була внесена часткова оплата вартості автомобіля (аванс) у розмірі 22101 грн. на розрахунковий рахунок третьої особи. Крім того, згідно із п. 1.3. договору була визначена сума кредиту Банку для купівлі покупцем автомобіля у третьої особи в розмірі 125239 грн. Оскільки Позивач є громадянином України, що проживає та витрачає кошти на території України, він звернувся до Відповідача щодо отримання кредиту в національній валюті України - гривні. Однак при зверненні до відповідача з проханням надати позивачу кредит, представники останнього, як професійного надавача фінансових послуг, не пояснили, що на такі цілі гривневі кредити не вигідні, оскільки на відміну від гривневих кредити у валюті, видаються за процентною ставкою меншою, ніж процентна ставка в гривні, а тому за умови постійної стабільності курсу- національної валюти України, валютний кредит більше вигідний, ніж гривневий. Вважаючи, що відповідач діє у повній відповідності до вимог закону, визначення валютою платежу долара США є на користь позивача, що Зростання курсу долара по відношенню до гривні за час дії кредитного договору не відбудеться, не розуміючи, що у договорі відсутня ціна договору, виражена в національній валюті, а також що таким чином, відповідач бере на себе всі валютні ризики, позивач спочатку погодився на пропозицію укласти договір на запропонованих умовах. 14.05.2008 року позивачем та відповідачем був попередньо тільки підписаний кредитний договір № 490068951, за умовами якого Банк зобов'язався надати позивачу кредит у розмірі та в іноземній валюті, тобто 26255,56 доларів США, позивач в свою чергу зобов'язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого Кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування Кредитом в розмірі фіксованої відсоткової ставки - 13,5 % відсотків річних. Згідно із п. 2.6 кредитного договору, відповідач зобов'язаний був відкрити рахунок № [NUMBER] позивачу для подальшого зарахування коштів спрямованих на погашення кредиту. Окрім того, договором також було визначено порядок надання кредиту. З метою виконання умов кредитного договору, відповідачем була підготовлена заява на видачу готівки № 34139 від 14.05.2008 року у сумі 132590,58 грн. та квитанція № 35157 від 15.05.2008 року для внесення оплати вартості автомобіля Позивачем в сумі 125239,00 грн. на користь третьої особи. Станом на час звернення позивача до суду, відповідач не видав кредит в готівковій формі з операційної каси. А тому, вважаючи, що оскільки відповідач в порушення ст.ст. 901,1046, ст.1054 ЦК України, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не виконав зобов'язання щодо надання кредиту, а позивач не отримав кредит від банку в сумі 26255,56 доларів США відповідно до кредитного договору, оскільки не підписав заяву на видачу готівки № 34139 від 14.05.2008 року та інші необхідні документи, позивач вважав вказаний кредитний договір неукладеним. Крім того, додатковими доказами вказаного позивач посилався на свою заяву про відмову від одержання кредиту від 25.05.2015 року, що була направлена засобами поштового зв'язку відповідачу. Окрім того, позивач вважав кредитний договір таким, що не відповідає умовам законодавства, оскільки у відповідача відсутня ліцензія на здійснення валютних операцій, відповідач перекладає валютні ризики на позивача, а також порушується право позивача на об'єктивний розгляд спору шляхом зазначення третейського застереження. При цьому, кредитний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків. Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати кредитний договір 490068951 від 14.05.2008 року неукладеним та роз'яснити ПАТ «Альфа Банк», що він має право подати позов про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Судом в порядку ст. 37 ЦПК України було залучено до участі у справі ТОВ «Дженерал Авто Груп» в якості правонаступника третьої особи - ТОВ «УкрАвтоЗАЗ-Сервіс». В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених в письмових запереченнях на позовну заяву. При цьому також просив суд застосувати до вимог позивача позовну давність в три роки з моменту коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. В судовому засіданні представник третьої особи у вирішенні позовних вимог поклався на розсуд суду. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Відповідно до ст. 213 Цивільного процесуального Кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі 509 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16 січня 2003 р. (далі по тексту - ЦК України), зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Останні встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Судом встановлено, що 25.04.2008 року між позивачем (за договором - покупець) та третьою особою (за договором - продавець) було укладено договір купівлі-продажу автомобіля № 836, за умовами якого продавець продає, а покупець приймає у власність та оплачує автомобіль марки Опель, за вартістю 147340 грн. (а.с. 15-20). За умовами п. 1.2. договору, покупець за рахунок власних грошових коштів в порядку, передбаченому цим договором, сплачує продавцю частину вартості автомобіля в сумі 15 %, тобто 22101 грн. Відповідно до п. 1.3. договору, сплату різниці коштів між вартістю автомобіля та сплаченим авансом покупець здійснює за рахунок коштів, отриманих від банку на умовах укладеного між банком та покупцем договору кредиту. Сума кредиту Банку для купівлі покупцем автомобіля за цим договором складає 85 % від вартості автомобіля, а саме: 125239 грн. 14.05.2008 року між позивачем (за договором - позичальник) та відповідачем (за договором - Банк або Кредитор) було підписано кредитний договір № 490068951, за умовами якого Банк надає позичальнику Кредит та приймає в заставу в якості забезпечення виконання зобов'язань за Договором Предмет застави, а позичальник приймає Кредит та передає Банку в заставу в якості забезпечення виконання зобов'язань за Договором Предмет застави на умовах: сума кредиту 26255,56 доларів США; процентна ставка 13,5 %; дата остаточного повернення кредиту 14.05.2015 року; цільове використання кредиту: придбання Транспортного засобу згідно з Договором купівлі-продажу, укладеним між Позичальником та ТОВ «УкрАвтоЗАЗ-Сервіс» № 836 від 25.04.2008 року - Опель Вектра, 2007 року випуску (а.с. 22-23). 14.05.2008 року було складено заяву на видачу готівки № 34139 на суму 26255,56 доларів США (а.с. 32). Згідно із меморіальним ордером № 35158 від 15.05.2008 року Банк перерахував на користь ТОВ «УкрАвтоЗАЗ-Сервіс» 125239,00 грн. (а.с. 33). Згідно із довідкою правонаступника ТОВ «УкрАвтоЗАЗ-Сервіс» - ТОВ «Дженерал Авто Груп» від 01.07.2016 року № 101, згідно даних електронного програмного забезпечення в рахунок оплати за автомобіль третьою особою було отримано кошти в сумі 147340,00 грн., які надійшли на розрахунковий рахунок третьої особи двома частинами, а саме: 29.04.2008 року отримали 22101,00 грн. та 15.05.2008 року отримали 125239,00 грн. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов'язків за угодою, є виконанням угоди. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суд критично оцінює позицію позивача щодо неукладеності кредитного договору, з огляду на наступне. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). З матеріалів справи судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами. З приводу посилання позивача щодо попередження про валютні ризики під час виконання зобов'язань за Договором, слід зазначити наступне. Суд не приймає до уваги посилання сторони позивача на те, що відповідачем не було попереджено його про валютні ризики, оскільки відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою навіть для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, а позивач в позові просить визнати кредитний договір неукладеним з вказаних підстав, тому суд вважає такі посилання позивача безпідставними та необґрунтованими. Щодо посилань позивача на відсутність у відповідача права на надання грошових коштів у іноземній валюті без одержання відповідної індивідуальної ліцензії слід зазначити наступне. Матеріали справи містять копії банківської ліцензії № 61 від 24.03.1993 року, дозволу № 61-4 від 24.03.1993 року на право здійснення операції, визначених п.п. 1-4 частини 2 та частиною 4 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та додатку до дозволу № 61-4 (а.с. 97, 98, 99-100). Відтак, судом при розгляді справи не встановлено порушень закону з боку відповідача при укладанні кредитного договору, на які вказує позивач в позові, оскільки на спростування даних тверджень стороною позивача не надано будь-яких доказів. Принагідно також зауважити, що відповідно до абз. 6 п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оскільки судом не встановлено законних підстав для задоволення позову в частині визнання кредитного договору № 490068951 від 14.05.2008 року неукладеним, то і в задоволенні вимоги позивача щодо роз'яснення ПАТ «Альфа Банк» того, що він має право подати позов про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину слід також відмовити. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати по справі слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed