Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

У листопаді 2013 року позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача, просить поділити спільно нажите з відповідачем майно - квартиру [ADDRESS], визнавши за нею право власності на ? частку квартири. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 21 серпня 1993 року вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO]. В листопаді 2008 року позивач виїхала для проживання в Російську Федерацію у Саратовській області до батьків їх син залишився проживати разом із відповідачем у спірній квартирі, яка 11 грудня 1998 року придбана на ім'я позивача на підставі договору міни у період спільного подружнього життя, тому є спільно нажитим майном, а у разі поділу майна частки у праві власності є рівними. 01 листопада 2008 року позивач надала відповідачу довіреність на розпорядження спільним майном строком до 01 листопада 2011 року. Крім того, позивач просить вважати строк для подачі позову пропущеним з поважної причини та поновити його, зазначивши, що 26 березня 2009 року позивач отримала копію позовної заяви про розірвання шлюбу, яку відповідач подав до суду 28.11.2008 року та копію ухвали суду про призначення справи до слухання на 21 січня 2009 року. Факт розлучення з нею відповідач приховав, інших ухвал суду чи судової повістки позивач не отримувала і лише 07 листопада 2013 року позивачу стало відомо, що 02 лютого 2010 року спірну квартиру відповідач продав, а 10 квітня 2009 року Комунарським районним судом м.Запоріжжя було винесено заочне рішення про розірвання шлюбу, яке 24 квітня 2009 року набуло законної сили. Тому позивач просить вважати строк для подачі позову про поділ майна подружжя пропущеним з поважної причини і поновити його та визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та його представник просили вважати строк для подачі позову про поділ майна подружжя пропущеним з поважної причини і поновити його та визнати за позивачем право власності на ? частину квартири [ADDRESS], а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати та надали пояснення, викладені у позовній заяві. Відповідач та його представник [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечували, та відповідач надав письмові заперечення. В своїх поясненнях відповідач зазначив, що [PERSON] пропустила строк позовної давності, встановлений цивільним законодавством України, оскільки позивачка знала про існування рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя про розірвання шлюбу, тому що ще до від'їзду позивачки вони дійшли згоди щодо розірвання шлюбу, розподілу майна набутого під час шлюбу, сплати аліментів, а саме було досягнуто згоди про несплату позивачем аліментів на утримання неповнолітнього сина в рахунок частини у квартирі. Крім того, позивачкою з урахуванням суми аліментів все ж таки було отримано грошову компенсацію, визначену за згодою сторін. Тому вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є підставою для відмови в позові. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя винесено рішення про розірвання шлюбу між сторонами 10 квітня 2009 року та 24 квітня 2009 року воно набуло законної сили (а.с. 12), в якому встановлено, що сторони майнового спору не мають, а 14 січня 2014 року ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя [PERSON] було відмовлено у перегляді вказаного заочного рішення про розірвання шлюбу (а.с.66). Право власності на квартиру [ADDRESS] було 11 грудня 1998 року зареєстровано за позивачем - [PERSON], про що свідчить копія витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 04.02.2010 року. Підставою для реєстрації права власності став договір міни, зареєстрований Запорізькою Товарною Біржею «Тітан-Інвест» 11 грудня 1998 року 08.08.2007 року за реєстраційним № Н-2966. Зареєстрованого у Запорізькому бюро технічної інвентаризації 18.12.1998 року, номер запису:34835 в книзі : 189, реєстраційний № 29623373. (а.с.38, 39). Вбачається, що квартира придбана за договором міни під час перебування сторін у шлюбі, тому була об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, що не заперечується сторонами. Однак на підставі договору купівлі продажу від 08 лютого 2010 року [PERSON], діючи від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 01 листопада 2008 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], продав спірну квартиру [PERSON] (а.с.37, 41). Відповідно до ст.60, ч.1 ст.69, ч.1 ст.70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, судом встановлено, що позивачка надала відповідачу довіреність, посвідчену 01 листопада 2008 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], для здійснення продажу спірної квартири, яка на день укладання договору купівлі-продажу спірної квартири позивачкою не була відкликана. Доказів визнання договору від 08 лютого 2010 року купівлі-продажу квартири [ADDRESS] недійсним, станом на дату подання до суду позовної заяви, позивачка не надала. Тобто сторони у лютому 2010 року розпорядились майном, набутим подружжям за час шлюбу. Жодних інших доказів на підтвердження наявності майна, набутим подружжя за час шлюбу, станом на дату подання до суду позовної заяви, позивачка не надала. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.2 ст.60 ЦПК України). Таким чином, позивач не довів суду, що мали місце ті обставини, якими обґрунтовано позовну заяву, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. За таких умов суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. У зв'язку з тим, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, відповідно до ст.88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду не підлягають стягненню з відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed