Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

У липні 2015 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеною позовною заявою та просить визнати припиненими з 27.07.2010 договори оренди земельних ділянок, розташованих за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Чернишевського, 47, укладені між [PERSON] та Дніпропетровською міською радою 01.10.2008, які посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за наступними реєстровими номерами: - № 6428 - кадастровий номер земельної ділянки 1210100000:03:281:0027; - № 6427- кадастровий номер земельної ділянки 1210100000:03:281:0018; - № 6429 - кадастровий номер земельної ділянки 1210100000:03:281:0019; - № 6430 - кадастровий номер земельної ділянки 1210100000:03:281:0028. Судові витрати у справі позивач просив покласти на відповідача. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що відповідно до п.п. 1.1 указаних договорів орендовані земельні ділянки розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Чернишевського, 47. Підставою отримання ним права на користування земельними ділянками було набуття у власність нерухомого майна за зазначеною вище адресою, що було придбане за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2006. Проте 16.07.2010 Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було винесено рішення у справі № 2-10376/2010, згідно з яким право власності позивача на нерухоме майно - будівлі і споруди, розташовані на орендованих земельних ділянках за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Чернишевського, 47, було припинено та визнано за третьою особою у цій справі. З набранням указаним рішенням суду законної сили 27.07.2010 право позивача на це нерухоме майно припинилось та відповідно за доводами позовної заяви припинилось і його право користування земельною ділянкою, на якій розташоване таке нерухоме майно. При цьому позивач посилається на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у справі № 2а/0470/467/11 від 15.01.2013 за його позовом до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська, якою встановлено, що у зв'язку із припиненням права власності [PERSON] на об'єкти нерухомого майна, які розташовані по вул. Чернишевського, 47, у м. Дніпропетровськау позивач втратив право користування земельними ділянками, оскільки право користування земельними ділянками, на яких розташовані об'єкти нерухомого майна, в силу наведених приписів законодавства перейшло до нового власника об'єктів нерухомого майна. Судом апеляційної інстанції встановлено, що починаючи з 2010 року позивач неодноразово звертався до Дніпропетровської міської ради з приводу припинення договорів оренди земельних ділянок, на вимогу міської ради позивачем надавались документи, які необхідні для припинення договорів оренди, однак Дніпропетровською міською радою не приймалось рішення про припинення договорів. Судом адміністративної юрисдикції зазначено, що новим власником об'єктів нерухомого майна протягом 2011 року здійснювалася сплата орендної плати за користування земельними ділянками, на яких розташоване нерухоме майно, що підтверджується наданими позивачем доказами. З огляду на сукупність зазначених обставин суд апеляційної інстанції у вказаній справі дійшов висновку, що у зв'язку із припиненням права позивача на користування земельними ділянками внаслідок переходу права власності на об'єкти нерухомого майна, що розташовані на цих земельних ділянках, позивач не є землекористувачем, не є суб'єктом плати за землю у вигляді орендної плати, а тому відповідно є протиправним визначення позивачу суми податкового зобов'язання з орендної плати оспорюваними у справі за адміністративним позовом податковими повідомленнями-рішеннями. Представник позивача надала суду заяву, в якій зазначила, що позов підтримує у повному обсязі та просить розгляд справи провести за її відсутності (а.с.174). Відповідач свого представника до суду не направив, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином: шляхом розписки (а.с.143) представника відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 18.03.2015 (а.с.140), та шляхом направлення рекомендованих поштових повідомлень, отриманих уповноваженою особою (а.с.175-77). Про причини неявки суд не повідомили, що є підставою для вирішення справи без їх участі у заочному порядку. Третя особа в судове засідання не зявилася, подала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити і розглянути справу без її участі (а.с.134). Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін відповідно до п. 4 ч. 2 ст.169, ч.1 ст. 224 ЦПК України та винести у справі заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. При розгляді справи судом встановлено та це підтверджено матеріалами справи, що 01.10.2008 між сторонами у справі укладено договори оренди земельних ділянок, посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровими номерами: № 6428 - кадастровий номер земельної ділянки 1210100000:03:281:0027 (а.с. 69-72); № 6427- кадастровий номер земельної ділянки 1210100000:03:281:0018 (а.с. 22-25); № 6429 - кадастровий номер земельної ділянки 1210100000:03:281:0019 (а.с. 47-50); № 6430 - кадастровий номер земельної ділянки 1210100000:03:281:0028 (а.с. 91-94). Відповідно до п.п.1.1 цих договорів орендовані за вказаними договорами земельні ділянки розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Чернишевського, 47. Водночас, постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у справі № 2а/0470/467/11 від 15.01.2013 за позовом [PERSON] до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська встановлено, що підставою набуття позивачем права на користування земельними ділянками було набуття ним у власність нерухомого майна за зазначеною вище адресою, що було придбане ним за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2006. Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 16.07.2010 було винесено рішення у справі № 2-10376/2010, згідно з яким право власності позивача на нерухоме майно - будівлі і споруди, розташовані на орендованих земельних ділянках за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Чернишевського, 47, було припинено та визнано за третьою особою (а.с. 17-18). Крім того, Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом у зазначеній справі встановлено, що у зв'язку із припиненням права власності [PERSON] на об'єкти нерухомого майна, які розташовані по вул. Чернишевського, 47, у м. Дніпропетровську позивач втратив право користування земельними ділянками, оскільки право користування земельними ділянками, на яких розташовані об'єкти нерухомого майна, в силу наведених приписів законодавства перейшло до нового власника об'єктів нерухомого майна. Судом апеляційної інстанції також встановлено, що починаючи з 2010 року позивач неодноразово звертався до Дніпропетровської міської ради з приводу припинення договорів оренди земельних ділянок, на вимогу міської ради позивачем надавалися документи, які необхідні для припинення договорів оренди. Однак Дніпропетровською міською радою не приймалось рішення про припинення договорів. Судом у вказаній справі відзначено, що новим власником об'єктів нерухомого майна протягом 2011 року здійснювалася сплата орендної плати за користування земельними ділянками, на яких розташоване нерухоме майно, що підтверджується наданими позивачем доказами. З огляду на цю сукупність зазначених обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у зв'язку із припиненням права позивача на користування земельними ділянками внаслідок переходу права власності на об'єкти нерухомого майна, що розташовані на цих земельних ділянках, позивач не є землекористувачем, не є суб'єктом плати за землю у вигляді орендної плати, а тому відповідно є протиправним визначення позивачу суми податкового зобов'язання з орендної плати за оспорюваними податковими повідомленнями-рішеннями. Правовідносини, що існують між сторонами, законодавчо врегульовані наступним чином. Частиною 3 статті 7 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда. Аналогічна норма закріплена і в Земельному кодексі України, згідно із ст. 120 якого у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. Статтею 31 Закону України «Про оренду землі» визначені підстави припинення договорів оренди землі. Так, до підстав припинення договору оренди землі зокрема належить набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці. У даному випадку згідно із п. 12.5 спірних договорів оренди землі дія відповідного договору припиняється зокрема з підстав, визначених законом. Відповідно до п. «а», «е» ч. 1 ст. 141 Земельного Кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є у тому числі добровільна відмова від права користування земельною ділянкою та набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. Договір оренди землі припиняється в разі, зокрема, набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом (ч. 1 ст. 31 Закону України «Про оренду землі»). Згідно із п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із змінами, внесеними згідно із постановою Пленуму Верховного Суду України від 19.03.2010 № 2) при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01.01.2002, згідно з положеннями чинного до цієї дати Земельного Кодексу (ст. 30) до набувача від відчужувача автоматично переходило право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження, з необхідністю подальшого оформлення переходу права власності. Відчуження обєктів нерухомого майна в період з 01.01.2002 по 20.06.2007 (під час дії ст. 120 Земельного Кодексу України в редакції від 25.10.2001) не передбачало автоматичного переходу права власності на земельну ділянку під будівлями і спорудами. У таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст. 120 Земельного Кодексу України у редакції 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Чинною редакцією ст. 120 Земельного Кодексу України передбачено, що з 01.01.2010 до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст. 377 Цивільного Кодексу України та ст. 120 Земельного Кодексу України в редакції Закону від 05.11.2009 № 1702-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю»). З аналізу зазначених норм законодавства випливає, що законодавець прямо пов'язує момент набуття права власності на нерухомість новим власником із моментом припинення землекористувачем права користування земельною ділянкою під нерухомістю. Тобто процес такого переходу права користування (оренди) на земельну ділянку повинен бути автоматичним з огляду на навдені приписи законодавства. Водночас Земельний кодекс України містить норми, які фактично не допускають такої автоматичності. Так, відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи набувають право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Земельні ділянки, що перебувають у користуванні громадян або юридичних осіб, передаються в користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування тільки після припинення користування ними в порядку, визначеному законом. Ця норма кореспондується із ст. 141 Земельного Кодексу України, яка чітко вказує на те, що набуття іншою особою права власності на житловий будинок, будівлю чи споруду, розташовані на земельній ділянці, є лише підставою для припинення права користування земельною ділянкою, а не фактом припинення такого права. Крім того, відповідно до ст. 377 Цивільного кодексу України та ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на будинок, споруду, що перебуває на земельній ділянці, наданій у користування, до набувача переходить право користування відповідною земельною ділянкою в тому самому обсязі, що був у попереднього землекористувача. Однак при цьому договір оренди земельної ділянки попереднього власника нерухомого майна не припиняється автоматично, а новий власник може вимагати переоформлення права користування земельною ділянкою на себе у встановленому чинним законодавством порядку. Статтею 654 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. При цьому згідно із статтею 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Тобто у зв'язку із переходом права власності на нерухоме майно до нового власника цей факт є підставою для припинення права користування земельною ділянкою попередньому землекористувачу і до нового власника переходить право користування земельною ділянкою під нерухомістю. Однак право користування земельною ділянкою попереднього користувача слід припинити та набути (переоформити) власником будинку у встановленому законом порядку. Такий порядок передбачає необхідність прийняття уповноваженими органами рішень про припинення/надання в оренду зазначеної земельної ділянки та здійснення державної реєстрації зазначених прав. З цього виходить також спеціалізований орган виконавчої влади - Державний комітет України із земельних ресурсів, який своїм листом N8877/17/6-10 від 30.04.2010 «Щодо відчуження земельних ділянок під об'єктами нерухомого майна» розяснив, що враховуючи, що укладення договору оренди земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування, для припинення права користування та розірвання договору оренди земельної ділянки необхідне прийняття відповідного рішення та укладення договору про розірвання договору оренди земельної ділянки. У даному випадку постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у справі № 2а/0470/467/11 від 15.01.2013 за позовом [PERSON] до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська встановлено, та це підтверджується документально, що позивач неодноразово звертався до Дніпропетровської міської ради щодо розірвання вказаних договорів оренди. Так, листом від 15.12.2010 за вх. № 13/126-36 позивач просив припинити оспорювані договори оренди земельних ділянок шляхом їх розірвання з 17.07.2010 (а.с.15-16). У відповідь на це листом від 20.01.2011 за вих. № 13/8-80 відповідач вказав на необхідність надання відповідних документів, що стосуються орендних відносин за цими ділянками (а.с.14). На виконання цього позивач листом від 11.02.2011 за вх. № 16/673 направив на адресу відповідача усі документи, які від нього вимагав відповідач (а.с.13). Але питання розірвання спірних договорів земельних ділянок відповідачем не вирішено до цього часу. Таким чином, позивач в повному обсязі виконав вимоги діючого законодавства, надав необхідні документи, повідомив Дніпропетровську міську раду про припинення права оренди, та здійснив усі необхідні заходи щодо припинення права землекористування, а отже він не є в розумінні ст. 17 Закону України «Про плату за землю» землекористувачем зазначених земельних ділянок», що встановлено постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15.01.2013 у справі № 2а/0470/467/11 (а.с.17-18). Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Зважаючи на встановлені судом при розгляді справи обставини правовідносин, що виникли між сторонами, та відповідні їм законодавчі норми суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Водночас суд вважає за необхідне зазначити наступне. Позивач, звертаючись до суду сформулював позовні вимоги таким чином: визнати укладені між ним та Дніпропетровською міською радою договори припиненими з 27.07.2010, тобто з часу переходу права власності на обєкти нерухомого майна. Статтею 598 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Під припиненням зобов'язання слід розуміти припинення існування прав та обов'язків його учасників, які становлять зміст зобов'язання. При припиненні зобов'язання перестає існувати, і його учасників (контрагентів) більше не пов'язують ті права та обов'язки, які раніше з нього випливали. Це означає, що кредитор більше не має права пред'являти до боржника будь-які вимоги виходячи із даного зобов'язання, сторони не можуть переуступити свої права та обов'язки у встановленому порядку третім особам і т. д. Отже, виходячи із цього, правовідносини за договором можуть бути припинені виключно на майбутнє із встановленням в судовому порядку припиненим договору, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню без визначення часу (моменту, терміну) припинення договірних відносин. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлено рішення, пропорційно задоволеній частині позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved