Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

У липні 2016 року позивач звернувся з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 04 червня 1989 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого сторони мають повнолітнього сина [PERSON], [INFO], однак сімейне життя з відповідачем перестало складатись через постійні сварки на побутовому ґрунті, зневажливе ставлення дружини, образи, через що втрачене почуття любові та поваги, припинені шлюбні відносини, ведення спільного господарства та спільне проживання. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просив шлюб розірвати. Ухвалою суду від 15 серпня 2016 року сторонам надавався строк для примирення у шість місяців, а провадження на цей час зупинялося, після чого ухвалою суду від 15 лютого 2016 року провадження у справі відновлено. В судовому засіданні позивач надав пояснення аналогічні змісту позовних вимог, зазначивши, що відновлення сімейних стосунків з відповідачем не відбулося, з липня 2016 року вони спільне господарство не ведуть, проживають окремо та приблизно з 2015 року шлюбні стосунки не підтримують. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, хоч і визнала обставини обґрунтування позову, пояснивши, що дійсно з позивачем намагалися відновити сім?ю, зберегти почуття поваги і любові один до одного, проте з 15 серпня 2016 року проживають окремо, спільне господарство не ведуть, шлюбні відносини не підтримують. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України\~ дружина\~ та\~ чоловік\~ зобов'язані\~ спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими\~ членами\~ сім'ї\~ на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин,\~примушування до їх збереження,\~в тому числі примушування до статевого\~зв'язку за\~допомогою фізичного\~або психічного насильства,\~є порушенням права\~дружини,\~чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 04 червня 1989 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому 04 червня 1989 року Палацом реєстрації одружень та новонароджених відділу запису актів громадянського стану виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів, актовий запис № 2400, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, залученим до матеріалів справи в копії (а.с. 4). На час розгляду справи сторони як подружжя дітей неповнолітнього або малолітнього віку не мають. Сімейне життя не склалося з причин несумісності характерів, непорозуміння на побутовому ґрунті, різних поглядів на подружнє життя, через що сторони з липня-серпня 2016 року спільне господарство не ведуть, проживають окремо, а подружні стосунки припинили ще у 2015 року. Спір з приводу поділу сумісного майна подружжя буде вирішуватися окремо, про що відповідач заявила у судовому засіданні. Вирішуючи справу, суд зважає на особливий характер сімейних відносин та їх обєктивну недоступність для оточуючих, проте зауважує, що зазначені вище та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, категоричне заперечення позивача проти збереження шлюбу, вочевидь свідчать про те, що примирення сторін неможливе, подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та, відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України, наявність підстав для розірвання шлюбу. Судові витрати у відповідності зі вимогами ст. 88 ЦПК України належить покласти на відповідача.

Outcome: approved