Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

У липні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Сумського районного суду Сумської області з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] суму заборгованості за договором позики від 18.02.2021 року в розмірі 399 024 грн. 34 коп. та судові витрати в розмірі 3 990, 24 грн. В обґрунтування позову зазначено про те, що 18.02.2021 року між сторонами у справі укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] взяв у борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 14 300, 00 доларів США, що в еквіваленті складало 399 024, 34 грн., з терміном повернення до 01.06.2021 року. Позивач зазначав, що ані 01.06.2021 року, ані в подальшому, відповідач грошові кошти, отримані у позику, не повернув, відтак, позивач звернувся до суду з даним позовом. 07.07.2021 року ухвалою судді Сумського районного суду Сумської області відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 29.10.2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд на 30.11.2021 року. В подальшому 26.10.2021 року позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог. Просив суд стягнути з відповідача борг за договором позики у сумі 399 024, 34 грн.; 3% річних у сумі 4 952, 27 грн.; інфляційні витрати у сумі 5 187,31 грн. та пеню в розмірі 26 390,24 грн., а також судові витрати, додатково долучивши квитанцію на сплату судового збору в розмірі 908, 00 грн.. Представник позивача - адвокат Борсук С.В. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов з вищевказаних підстав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, суду пояснив, що розписка була написана ним у лютому 2021 року, на виконання зобов`язань він виконував ремонтні роботи у квартирі позивача, за що коштів з нього не брав. Зазначив, що на теперішній час він не працює, має на утриманні трирічну дитину, має змогу сплачувати основний борг по 500 доларів кожного місяця, однак не згоден з сумою пені. Заслухавши думку учасників справи, з`ясувавши правові позиції сторін, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, суд надходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність часткового задоволення позовних вимог, з наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судовим розглядом встановлено, що 18.02.2021 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав, а відповідач отримав грошові кошти в розмірі 14 300 доларів США, що в еквіваленті складало 399 024, 34 грн., в якому( договорі) зазначався термін повернення боргу - до 01 червня 2021 року. Договір був укладений у простій письмовій формі шляхом написання розписки (а.с.4). Відповідач свої зобов`язання по поверненню суми боргу не виконав. Факт отримання позики та написання власноручної розписки боржник визнає. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові Судової палати у цивільних справах від 13.12.2017 року по справі №309/3458/14-ц, за своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки, яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове стягнення має бути виконане у гривнях. Разом з тим, ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що ані у термін, передбачений договором, ані в подальшому відповідач отримані у позику грошові кошти за договором позики у повному обсязі позивачу не повернув. Виходячи з того, що відповідачем у визначений договором строк зобов`язання не виконано і сума позики позичальнику повернута не була, вона підлягає стягненню за рішенням суду. Свої зобов`язання відповідач належним чином не виконує, тому станом на 30 листопада 2021 року у [PERSON] перед [PERSON] виникла основна заборгованість в розмірі 399 024 грн. 34 коп.. Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача основної суми за договором позики від 18.02.2021 року у розмірі 399 024 грн. 34 коп.. Згідно вимог ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові по справі №6-2168цс15 від 30.03.2016 року, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до наданих позивачем розрахунків за розпискою від 18.02.2021 року сума 3% річних за користування грошовими коштами за період з 01.06.2021 року по 29.10.2021 року, тобто за 151 день прострочення складає 4 952 грн. 27 коп. (а.с.25); сума інфляційний збитків за період з 01.06.2021 року по 29.10.2021 року складає 5 187 грн. 31 коп. (а.с.25). Виходячи із зазначеного вище, перевіривши наведений позивачем та не спростований відповідачем розрахунок заборгованості з врахуванням положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, суд приходить до висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню основний борг у сумі 399 024 грн. 34 коп., три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 4 952 грн. 27 коп. та інфляційні витрати в сумі 5 187 грн. 31 коп. Стягуючи три процента річних від простроченої суми в валюті України, а не в доларах США, суд враховує усталену судову практику з цього приводу, у відповідності з якою 3 відсотки річних, в разі наявності підстав для їх стягнення, мають бути визначені та стягнуті саме у валюті України. Загальна сума заборгованості разом з сумою 3% річних та інфляційними витратамиза даним договором позики складає 409 163 грн. 92 коп.. Отже, оскільки факт укладення договору позики не оспорюється сторонами і підтверджується наданою позивачем розпискою відповідача, строк виконання зобов`язання сплив, в добровільному порядку зобов`язання не виконане, суд вважає за необхідне частково задовольнити позов, стягнувши з відповідача на користь позивача вказану суму. Щодо вимоги позивача [PERSON] щодо стягнення пені, то суд зазначає наступне. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом (ст. 551 ЦК України). Частина 1 ст. 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. За змістом договору позики, у випадку невиконання Позичальником строку повернення коштів, Позичальник сплачує на користь Позикодавця пеню в розмірі 1% від суми позики за кожний день прострочення. Звертаючись до суду з позовом, крім вищевказаних позовних вимог позивач просить стягнути відповідача пеню, з розрахунку 1% на день, за період з 01.06.2021 року по 29.10.2021 року, в розмірі 26 390 грн. 24 коп. (а.с.27), які останній і зобов`язаний сплатити на користь позивача. На підставі ч. 4 ст. 551 ЦК України суд вважає за необхідне зменшити розмір неустойки, оскільки він значно перевищує розмір збитків, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 5 000 грн. пені, відмовивши в іншій частині за необґрунтованістю вимог. Отже, приймаючи до уваги те, позивач виконав свої зобов`язання за договором позики, надавши відповідачу грошові кошти в розмірі 399 024,34 грн., а відповідач не повернув вказані кошти у строк, передбачений договором, суд, зважаючи на те, що укладення договору позики на визначених у ньому умовах є результатом вільного волевиявлення сторін, в тому числі відповідача, шляхом вчинення свідомих дій та не суперечить вимогам чинного законодавства, дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 18.02.2021 року в загальному розмірі 414 163 грн. 92 коп. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача також підлягає судовий збір в дохід держави у розмірі 4 653 грн. 32 коп.

Outcome: partial