Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 135 000,00 грн. заборгованості за договором позики, укладеним між ними 29.01.2017 року. На обґрунтування вимог [PERSON] зазначив, що за вказаним договором позики [PERSON] позичив у нього грошові кошти в загальній сумі 135 000,00 грн., про що видав письмову розписку. Проте, у визначений договором строк він кошти не повернув. Відтак, покликаючись на відповідні норми законодавства, [PERSON] просив стягнути з [PERSON] всю суму позики у зазначеному розмірі. [PERSON] та [PERSON], будучи належним чином повідомленими про час і місце слухання справи, у судове засідання не з'явилися, надавши суду заяви про розгляд справи без його участі. При цьому, [PERSON] у поданій заяві визнав позовні вимоги в повному обсязі. З огляду на викладене та на підставі ч.3 ст.211 ЦПК України суд вважає за можливим здійснити судовий розгляд даної справи на підставі наявних у суду матеріалів. Дослідивши докази у справі, суд приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 29 січня 2017 року між [PERSON] і [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в розмірі 135 000,00 грн., які зобов'язався повернути не пізніше 01 червня 2017 року. Факт укладення такого договору на зазначених умовах підтверджено письмовою розпискою [PERSON], оригінал якої міститься у матеріалах справи. За приписами ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтями 525 і 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання не допускається. За приписами ст.ст. 509, 625 вказаного Кодексу кредитор у зобов'язанні вправі вимагати від боржника виконання його обов'язку. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. З урахуванням наведеного суд визнає факт порушення [PERSON] зобов'язання щодо своєчасного повернення [PERSON] суми позики за договором позики в розмірі 135 000,00 грн. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на це, та враховуючи, що визнання [PERSON] позову у цій справі не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд визнає вказаний позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Частиною 3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таке ж положення закріплене і в ч.1 ст.142 ЦПК України. Оскільки [PERSON] визнав позов до початку розгляду справи по суті, про що повідомив суд письмовою заявою від 21 грудня 2017 року, 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову [PERSON], слід повернути останньому.

Outcome: approved