Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-18 00:00:00

у квітні 2019 р. позивач звернулася до суду із зазначеною позовною заявою, просить суд стягнути аліменти з відповідача на її користь у розмірі Ѕ частини від усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 08.04.2019 на час існування інвалідності. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 04.03.2016 між сторонами було укладено шлюб, однак ще до укладення шлюбу позивач хворіла на онкологічне захворювання, про що відповідач був повідомлений, та завдяки прийому спеціальних препараті позивач досягла стійкої ремісії та після перебігу хвороби жила звичайним життям. У лютому 2017 р. разом з батьком та дитиною поїхала на гірськолижний курорт де пошкодила ногу і вдарила спину. При медичному обстеженні хребта у позивача було виявлено переломи хребців та метастази у хребті і легенях. У листопаді 2017 р. позивачу присвоєно ІІ групу інвалідності, внаслідок чого вона не працює та позбавлена можливості одержати будь-які додаткові джерела доходу крім пенсії за інвалідністю, яка складає 4300 грн 00 коп.. У 2020 р. їй присвоєно ІІ групу інвалідності довічно, тому матеріальне становище позивача є важким, оскільки вона потребує постійного догляду та лікування, а відповідач у свою чергу спроможний надавати позивачу матеріальну допомогу, однак не бажає цього робити добровільно у необхідному об`ємі. Представник позивача у судовому засіданні заявлені вимоги підтримала у повному обсязі, просить задовольнити. Представник відповідач у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, зазначивши, що у матеріалах справи містяться квитанції про переказ грошових коштів, які підтверджують, факт переказу грошових коштів відповідачем на банківську картку, яка перебувала у безпосередньому володінні позивача. Вважає, що ці докази спростовують підстави позовних вимог. Також просила застосувати до спірних правовідносин Постанову Верховного Суду України від 11.10.2018 у справі № 161/16931/16-ц. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу права непрацездатного подружжя на утримання (аліменти), який регулюється нормами сімейного законодавства, а саме положеннями глави 9 СК України. Відповідно до свідоцтва про одруження між сторонами 04.03.2016 зареєстровано шлюб (а.с. 5). Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 18.12.2019 встановлено, що [PERSON] , [INFO] має невиліковну довічну хворобу ІІ групи довічно (а.с. 228, 229), є непрацездатною у розумінні ч. 3 ст. 75 СК України, отримує пенсію по інвалідності в розмірі 4300 грн. 00 коп., інших джерел доходу не має. Позивач потребує щоденних додаткових витрат на лікування, що підтверджується рахунками на оплату медичної допомоги (а.с. 17-24, 216, 217, 220, 222-227) та за станом здоров`я вважає свій матеріальний стан нужденним. Як вбачається із матеріалів справи відповідач у період з 17.08.2019, 24.08.2019, 27.08.2019, 28.08.2019 та 09.04.2019 здійснював перерахунок коштів на рахунок позивача (а.с. 43-47). Аналізуючи наведену відповідачем постанову, слід зазначити, що описані у ній правовідносини не можна вважати подібними із тими, що є предметом розгляду у даній справі. Предметом спору у зазначеній відповідачем Постанові є стягнення аліментів на утримання чоловіка після розірвання шлюбу. Хоча ст. 76 СК України передбачає право на утримання члена подружжя і після розірвання шлюбу, такі правила відрізняються від норм щодо утримання подружжя, що перебуває у шлюбі, адже обмежені строком, залежать від віку подружжя, тощо. Таким чином, Висновок Верховного суду України щодо обставин застосування ст. 75 СК України у поєднанні із ст. 76 СК України не може вважатися висновком щодо справи по застосуванню виключно ст. 75 СК України. При цьому, для взаємовідносин подружжя застосовані всі норми СК України, що регулюють відносини подружжя. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ч. 2 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відтак, доходи відповідача є спільною сумісною власністю відповідача та позивача. Позивач має певні із відповідачем права на вказане майно, що з урахуванням норм ст. 70 СК України щодо рівності часток подружжя, надає право позивачу на половину доходів відповідача. Висновок щодо презумпції рівності часток подружжя був викладений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного суду України від 21.11.2018 у справі №372/504/17. Отже, до спірних правовідносин у даній справі ст. 75 СК України має застосовуватись не спільно із ст. 76 СК України, а спільно із ст.ст. 60-61, 63 СК України, що не ставлять у залежність утримання непрацездатного члена подружжя від факту отримання ним мінімального прожиткового мінімуму у зв`язку із втратою працездатності. Статтею 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Один з подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Аналіз норм статей 75 і 76 СК України дає підстави для висновку про те, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені лише за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба у матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом (Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі № 6-3066цс15; від 16.08.2017 у справі № 6-1111цс17 та від 11.10.2018 у справі № 161/16931/16-ц). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 79 СК України аліменти одному з подружжя присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Якщо один із подружжя одержує аліменти у зв`язку з інвалідністю, сплата аліментів триває протягом строку інвалідності. У разі подання відповідного документа про продовження строку інвалідності стягнення аліментів продовжується на відповідний строк без додаткового рішення суду про це. Відповідно до положень ст. 77 СК України, утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі. Аліменти сплачуються щомісячно. За взаємною згодою аліменти можуть бути сплачені наперед. Як встановлює ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану. Суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за інших обставин, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 184 СК України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій грошовій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положення ст.ст. 183, 184 СК України. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Судом враховано, що відповідачем не надано доказів того, що його стан здоров`я не дозволяє сплачувати аліменти, на його утриманні є інші діти чи непрацездатні батьки, дружина тощо або наявні інші обставини, які можуть вплинути на розмір аліментів. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі викладеного, судом встановлено, що позивач дійсно отримує пенсію у розмірі одного прожиткового мінімуму, встановленого Законом, однак, виходячи із вказаної норми ця пенсія має забезпечувати прожитковий мінімум. У даній справі це не відбувається, оскільки з огляду на тяжку онкологічну хворобу позивач потребує коштовного лікування, докази чого наявні у матеріалах справи, тому пенсія покриває, перш за все, ці витрати. Наявні у матеріалах справи докази вартості ліків доводять, що витрати позивача на забезпечення підтримуючого життя лікування становлять більше ніж 4300 грн 00 коп. на місяць. Згідно закону позивач повинна мати принаймні стільки ж на забезпечення харчування, транспортування до лікарень, сплату комунальних послуг, що і обґрунтовує наявність підстав позовних вимог. З урахуванням принципу співмірності, достатніх потреб непрацездатної дружини, стягненню підлягають аліменти у вказаному розмірі. Ця частка задовольнить потреби позивача. Підстав для відмови у задоволенні позовних вимог судом не встановлено. Крім цього, інші норми законодавства, яке мають застосовуватись для вирішення даної справи відповідно до ст. 10 ЦПК України, прямо встановлюють право позивача на утримання, що забезпечить і необхідні заходи для підтримання життя позивача, лікування, харчування, тощо. Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом №475/97-ВР від 17.07.97, право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше ніж на виконання смертного вироку суду, винесеного після визнання його винним у вчиненні злочину, за який закон передбачає таке покарання. З наданих медичних висновків прямо випливає, що коштовне лікування, якого потребує позивач, є виключним засобом для збереження її життя. Конвенція про права осіб з інвалідністю (Конвенція про права інвалідів), яку ратифіковано Законом №1767-VI від 16.12.2009, встановлює наступні норми. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Конвенції Держави-учасниці зобов`язуються забезпечувати й заохочувати повну реалізацію всіх прав людини й основоположних свобод всіма особами з інвалідністю без будь-якої дискримінації за ознакою інвалідності. Зокрема, із цією метою держави-учасниці зобов`язуються: a) вживати всіх належних законодавчих, адміністративних та інших заходів для здійснення прав, що визнаються в цій Конвенції; б) вживати всіх належних заходів, зокрема законодавчих, для зміни чи скасування існуючих законів, постанов, звичаїв та практик, які є дискримінаційними стосовно осіб з інвалідністю. Відповідно до ч. 2 цієї ж статті що стосується економічних, соціальних та культурних прав, то кожна держава-учасниця зобов`язується вживати, максимально залучаючи наявні в неї ресурси, а у випадку необхідності - удаючися до міжнародного співробітництва, заходів для поступового досягнення повної реалізації цих прав без шкоди для тих сформульованих у цій Конвенції зобов`язань, які є безпосередньо застосовними відповідно до міжнародного права. Ст. 10 тієї ж Конвенції Держави-учасниці знову підтверджують невід`ємне право кожної людини на життя й уживають усіх необхідних заходів для забезпечення його ефективного здійснення особами з інвалідністю нарівні з іншими. Ч. 1 ст. 25 Конвенції Держави-учасниці визнають, що особи з інвалідністю мають право на найбільш досяжний рівень здоров`я без дискримінації за ознакою інвалідності. Держави-учасниці вживають усіх належних заходів для забезпечення доступу осіб з інвалідністю до послуг у сфері охорони здоров`я, які враховують ґендерну специфіку, у тому числі до реабілітації за станом здоров`я. Ч. 1 ст. 28 Конвенції Держави-учасниці визнають право осіб з інвалідністю на достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей, що включає достатнє харчування, одяг та житло, і на безперервне поліпшення умов життя й вживають належних заходів для забезпечення та заохочення реалізації цього права без дискримінації за ознакою інвалідності. Враховуючи зазначене, Україна як держава зобов`язалася забезпечити таке законодавство і таку практику його застосування, що забезпечить особі з інвалідністю, а саме позивачу, право на збереження життя, одержання максимального лікування, харчування, тощо. Єфективний засіб такого забезпечення полягає у застосуванні у конкретних правовідносинах ст. 75 СК України. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на її користь 08.04.2019, що підтверджується штемпелем на зазначеній позовній заяві (а.с. 1), тому із зазначеного дня підлягають відрахуванню аліменти з відповідача на користь позивача. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено судове рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. При задоволенні позовних вимог з відповідача на користь держави підлягають стягненню судовий збір у розмірі 768 грн 40 коп., від сплати яких позивач була звільнена при зверненні до суду з даною позовною заявою відповідно до Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного,

Outcome: approved