Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-20 00:00:00

У липні 2018 року позивач звернулася до суду із позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування вимог зазначила, що є власником квартири [ADDRESS]. Відповідачі є зареєстрованими у квартирі, однак не проживають у ній з 2003 року, виїхавши на проживання до Російської Федерації, де проживають до сьогодення. Наявність реєстрації відповідачів у помешканні створює низку додаткових витрат з оплати житлово-комунальних послуг. Вважаючи, що відповідачі втратили право користування вказаним житлом, просила визнати їх такими. Позивач [PERSON] у судове засідання не прибула, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність, якою позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, надавши нотаріально посвідчену заяву про визнання пред'явленого позову у повному обсязі, якою просив вирішувати справу у його відсутність. Згідно із наданою заявою відповідач набув громадянство Російської Федерації та постійно проживає на її території. Відповідач [PERSON] також у судову засідання не прибула, надавши нотаріально посвідчену заяву про визнання пред'явленого позову у повному обсязі, якою просила вирішувати справу у її відсутність. Згідно із наданою заявою відповідач набула громадянство Російської Федерації та постійно проживає на її території. Крім того, у шлюбі від 14.12.2013, укладеному на території Російської Федерації, вона набула прізвище «[PERSON]». Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві особистої приватної власності належить позивачеві [PERSON]. За інформацією, наданою Лівобережним відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб ДАП Маріупольської міської ради від 06.07.2018, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], її син [PERSON], [INFO], донька [PERSON], [INFO]. Також матеріалами справи встановлено, що [PERSON] за наслідками первісної реєстрації шлюбу набула прізвище «[PERSON]», та у подальшому у повторному шлюбі від 14.12.2013 - «[PERSON]». Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Так, відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ж із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В аспекті ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом за наявності двох юридичних фактів: по-перше, відсутність члена сім'ї власника понад 1 рік; по-друге, відсутність поважних причин його не проживання. З акту, посвідченого КСН «Центральний» від 05.07.2018, вбачається, що [PERSON] та [PERSON], будучи зареєстрованими у [ADDRESS] Відповідачі [PERSON] та [PERSON] зазначені обставини визнали та не спростували згідно із їх письмовими заявами, наданими суду. Отже, враховуючи, що відповідачі понад встановлені законодавством строки відсутні за місцем реєстрації без поважних причин, суд вважає можливим постановити рішення про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, тим самим задовольнивши пред'явлений позов по суті. Крім того, у відповідності до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України суд стягує з відповідачів на користь позивача понесені нею та документально підтверджені витрати з оплати судового збору у сумі 704,80 гривень. На підставі п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved