Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

У листопаді 2016 року позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися в суд до відповідача Семенівської сільської ради Бердичівського району Житомирської області з зазначеним вище позовом, в якому просять визнати за ними право власності за кожним на ? частину житлового будинку за № 17-а по вулиці Рад в с. Іванківці Бердичівського району Житомирської області в порядку спадкування за законом після смерті їх чоловіка (батька) - [PERSON], померлого 03 березня 2006 року. Позовні вимоги мотивуються тим, що 03 березня 2006 року помер чоловік та батько позивачів - [PERSON], який під час свого життя проживав та був зареєстрований в будинку за № 17-а по вулиці Рад в с. Іванківці Бердичівського району Житомирської області (а.с.10, 20, 22). Родинні відносини між сторонами доводяться копією свідоцтва про шлюб та копією свідоцтва про народження (а.с.11-16). Позивачі є єдиними родичами покійного чоловіка та батька - [PERSON], померлого 03 березня 2006 року. На час звернення до суду законних спадкоємців окрім них не має згідно з свідоцтвами про право на спадщину за законом державного нотаріуса [PERSON] від 22.12.2016р. та витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,25 га (спадкове майно) (а.с.21-27). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно - житловий будинок за № 17-а по вулиці Рад в с. Іванківці Бердичівського району Житомирської області, 1992 року побудови, загальною площею 68.5 кв.м., житловою площею 44.1 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами відповідно до копії технічного паспорту (а.с.17-20). Таким чином, позивачі звернувшись до Бердичівської державної нотаріальної контори, отримали відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 3413/02-31 та за № 3414/02-31 від 22 грудня 2016 року, у якій вказано, що вони як спадкоємці [PERSON] не можуть отримати свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок за № 17-а по вулиці Рад в с. Іванківці Бердичівського району Житомирської області у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно (а.с.28-29). В судове засідання позивачі не з'явилися, надали суду письмові заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, позов визнав, не заперечив проти його задоволення судом. В зв'язку з неявкою в судове засідання сторін розгляд справи проводиться відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, перевіривши матеріали справи, дослідивши їх в сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, ще належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості є набутті спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Ст.1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.3 ст.46 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1270 ЦК України). В свою чергу, до 19.01.1996 року згідно з Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР, не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння розташовані у сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Обов'язок власників зареєструвати право власності на об'єкти нерухомості введено лише з 29.06.1998 року, коли набула чинності Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 року № 121 (надалі - Інструкція) . Враховуючи те, що на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами збудований до набрання чинності Інструкцією, будинок зареєстрований у погосподарській книзі сільської ради за померлими батьками, він не рахується самочинним будівництвом. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалося підзаконними нормативними актами, які передбачали державну реєстрацію права власності на нерухоме майне проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до час набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державні реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрані чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбачені цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що і передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому Законом порядку до набрання чинності Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. Тому, за таких обставин позивачі мають право на спадкове майно, що належало спадкодавцеві [PERSON], за відсутності його державної реєстрації. Оскільки на нерухоме майно не було оформлено право власності, тому згідно листа Міністерства юстиції України від 21.02.2005 року №19-32/319 «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна» таке право в разі відсутності правовстановлюючих документів вирішується в судовому порядку. Згідно ст.316 Цивільного Кодексу України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.328 Цивільного Кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонено законом, зокрема і правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Суд вважає, що визнання права власності за позивачками на ? частину вище зазначеного житлового будинку в порядку спадкування за законом не порушить прав інших осіб і не заборонено законом, а тому позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved