Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Вугілля України» (далі - відповідач) про стягнення невиплаченої премії, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] 29.07.2002 року була тимчасово прийнята на роботу до Державного підприємства «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» на посаду провідного інженера виробничо-договірного відділу по Донецькій області. Наказом ДП «ГІРЦ» від 25.09.2003 року № 25/к її було переведено на постійну роботу. Державне підприємство «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» з 01.09.2010 року було реорганізовано у Відокремлений підрозділ «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» Державного підприємства «Вугілля України», куди позивача було переведено на посаду провідного економіста виробничо-економічного відділу по Луганській області. Наказом № 7/к від 02.02.2015 року була переведена на посаду провідного економіста виробничо-економічного відділу по Донецькій області Відокремленого підрозділу «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» Державного підприємства «Вугілля України». Згідно наказів ДП «Вугілля України» від 01.04.2015 року № 12 про ліквідацію ВП «ГІРЦ» ДП «Вугілля України», ВП «ГІРЦ» ДП «Вугілля України» від 31.05.2015 року № 23/к позивача було звільнено у зв`язку з ліквідацією підрозділу. Станом на 01.06.2015 року утворилася заборгованість по основній заробітній платі у сумі 41296,73 грн., яку позивачу не виплачено за відсутності грошей на поточних рахунках підрозділу. З метою матеріальної зацікавленості працівників підрозділу у підвищенні результатів роботи, у підрозділі запроваджувалася система преміювання. З листопада 2014 року по травень 2015 рокупозивач належним чином виконувала свої посадові обов`язки, не допускала виробничих порушень та порушень трудової дисципліни, не була позбавлена частково або повністю премії, проте позивача було безпідставно позбавлено премії, хоча подання на премію за листопад 2014 року по травень 2015 рокубули своєчасно направлені на адресу ДП «Вугілля України» м. Київ кур`єрською поштою. Тому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просила суд стягнути з відповідача премію у розмірі 16919,27 грн. за період починаючи з листопада 2014 року по травень 2015 року; стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 54531,90 грн. за період починаючи з 01.06.2015 року по 01.03.2016 року; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.. У судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, проте в матеріалах справи міститься клопотання, у якому позивач просив розглядати справу за його відсутності та просив позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. На адресу суду надіслав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити позивачеві в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. До матеріалів справи долучено відзив. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ч.1 ст.43 Конституції України). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] була тимчасово прийнята на роботу до Державного підприємства «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» на посаду провідного інженера виробничо-договірного відділу по Донецькій області, що підтверджується Наказом № 31/к від 29.07.2002 року (а.с.15). Наказом ДП «ГІРЦ» від 25.09.2003 року № 25/к позивача було переведено на постійну роботу, провідним інженером виробничо-договірного відділу по Донецькій області з 25.09.2003 року (а.с.16). Як вбачається з Наказу № 149 від 14.05.2010 року Міністерства вугільної промисловості України, було припинено діяльність Державного підприємства «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» шляхом реорганізації - приєднання до Державного підприємства «Вугілля України» (а.с.23). Наказом № 40 від 02.08.2010 року Державного підприємства «Вугілля України» було утворено Відокремлений підрозділ «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» Державного підприємства «Вугілля України» (а.с.22). Відповідно до Наказу № 27/к від 01.09.2010 року [PERSON] було переведено на посаду провідного економіста виробничо-економічного відділу по Луганській області з 01.09.2010 року (а.с.17-18). Наказом № 7/к від 02.02.2015 року Відокремленого підрозділу «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» Державного підприємства «Вугілля України» [PERSON] було переведено на посаду провідного економіста виробничо-економічного відділу по Донецькій області з 02.02.2015 року (а.с.19). Згідно Наказу № 12 Державного підприємства «Вугілля України» від 01.04.2015 року, де зазначено, що ліквідувати Відокремлений підрозділ «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» Державного підприємства «Вугілля України» до 01.06.2015 року. Пунктом 4 даного Наказу передбачено провести бухгалтерією ВП «ГІРЦ» остаточні розрахунки з працівниками відокремленого підрозділу (а.с.20). Судом встановлено, що Наказом № 23/к від 31.05.2015 року позивача було звільнено відповідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з ліквідацією підприємства, що підтверджується записом у трудовій книжці під № 13 від 31.05.2015 року (а.с.14). Із Положення про Відокремлений підрозділ «ГІРЦ», затвердженого наказом ДП «Вугілля України» від 21 вересня 2010 року № 49 вбачається, що підрозділ не є юридичною особою, представляє інтереси і реалізує свої цілі і завдання в межах цього Положення і Статуту підприємства (п.п.3.2). При цьому, підрозділ керується у своїй діяльності чинним законодавством України, цим Положенням, статутом Підприємства, внутрішніми нормативними документами Підприємства, колективним договором Підприємства з врахуванням особливостей, викладених у документах, складених підрозділом та затверджених керівником Підприємства. Приписами ст. 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовій виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести із ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення (ч. 1 ст. 116 КЗпП України). Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (Постанова Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», п. 8). Як вбачається з матеріалів справи, станом на 01.06.2015 року нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з 01.11.2014 по 31.05.2015 роки у сумі 41296,73 грн., а до виплати - 32921,41 грн., що підтверджується довідкою № 133/15 від 09.06.2015 року, яка видана позивачу (а.с.30). Отже, судом встановлено, що в порушення норм КЗпП України та Закону України «Про оплату праці» відповідачем не проведено виплату заробітної плати позивачу. Відповідно до довідки № 125/15 від 09.06.2015 року, яка видана позивачу, нарахований дохід становить 6888,19 грн.: за березень 2015 року - 5827,00 грн., за квітень 2015 року - 1061,19 грн.. Розрахунок середьоденної заробітної плати за час затримки виплати сум при звільненні складає: 5827,00 грн. - нарахована заробітна плата за березень 2015 року + 1061,19 грн. - нарахована заробітна плата за квітень 2015 року = 6888,19 грн.; 21 - фактично відпрацьований день у березні 2015 року згідно Табелю обліку робочого часу у березні 2015 року + 3 фактично відпрацьовані дні у квітні 2015 року згідно Табелю обліку робочого часу у квітні 2015 року = 24 робочих дня; (5827,00 грн. + 1061,19 грн.) / (21+3) = 6888,19 грн. / 24 дня = 287,01 грн. (а.с.72). Як вбачається із розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку (з 01 червня 2015 року по 01.03.2016 року), який міститься у заяві про збільшення позовних вимог, робочі дні - 190 днів (20 днів червень 2015 року + 23 днів липень 2015 року + 20 днів серпень 2015 року + 22 дні вересень 2015 року + 21 день жовтень 2015 року + 21 день листопад 2015 року + 23 дні грудень 2015 року + 19 днів січень 2016 року + 21 день лютий 2016 року = 190 днів); середній заробіток - 287,01 грн. (згідно довідки від 09.06.2015 року № 125/15); 190 днів х 287,01 грн. = 54531,90 грн. (а.с.71). Отже, враховуючи те, що відповідачем у день звільнення позивача не були виплачені належні йому суми, а також з урахуванням ст. 117 КЗпП України, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки у сумі 54531,90 грн. підлягають задоволенню. Відповідно до п. 2.1 Положення про преміювання працівників Відокремленого підрозділу «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» Державного підприємства «Вугілля України», преміювання працівників відокремленого підрозділу здійснюється щомісяця за умови належного виконання трудових обов`язків (відсутність порушень трудової та виконавчої дисципліни). Пунктом 2.3 даного Положення передбачено, що преміювання працівників відокремленого підрозділу відбувається на підставі відповідного подання директора відокремленого підрозділу. Преміювання працівників здійснюється на підставі наказу Генерального директора Підприємства за фактично відпрацьований час у звітному періоді. Проте, позивачем не надано доказів преміювання, а саме наказу Генерального директора Державного підприємства «Вугілля України» щодо її преміювання, а тому позовні вимоги в частині стягнення премії у розмірі 16919,27 грн. не підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн., то позивач у своїх доводах, викладених в позовній заяві зазначає, що невиплатою заробітної плати такий тривалий час їй було завдано моральної шкоди, оскільки вона не має іншого доходу, вимушена жити за рахунок свого чоловіка-пенсіонера, або брати у борг у друзів, що є принизливим. Усе це приводить до відчаю, глибоких моральних страждань, погіршення психічного та фізичного стану здоров`я, до втрати нормальних життєвих зв`язків, вимагає від неї додаткових зусиль для організації життя. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (пункт 3 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Згідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (пункт 5 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Даючи юридичну оцінку доказам, враховуючи те, що відсутні докази, які б підтверджували заподіяння моральної шкоди відповідачем, а тому суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 545,31 грн.. Враховуючи викладене,

Outcome: partial