Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок, що знаходиться в с. Слобода Романівська, Новоград-Волинського району Житомирської області по вул. 40 річчя Перемоги, 3, який належав її матері [PERSON], померлій 4 січня 2017 року. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 4.01.2017 року померла її мати [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок, в якому постійно проживала померла. Померлою був складений заповіт на її імя та сестру [PERSON] Сестра [PERSON] подала заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті матері. Вона є спадкоємцем за заповітом після смерті матері та прийняла спадщину, оскільки у встановлений законом строк подала заяву про прийняття спадщини. Однак нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, оскільки у померлої відсутній правовстановлюючий документ про право власності на будинок. Враховуючи, що можливості оформити спадщину іншим шляхом немає, позивач просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок разом із господарськими будівлями. У судове засідання представник позивача не прибула, подала письмову заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить про розгляд справи у її відсутність. Відповідач [PERSON] сільська рада участі представника у судовому засіданні не забезпечила, надіслала лист, в якому зазначила, що проти задоволення позову не заперечує та просить розглянути справу без участі представника сільської ради. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін та осіб, які беруть участь у справі на підставі наявних у ній матеріалів та доказів. Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, зясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 4 січня 2017 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 10 січня 2017 року, (а.с.9). Позивач у справі - [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями за заповітом після смерті матері [PERSON], який посвідчений 25.02.2010 року (а.с.10, 11, 32). Позивач у встановлений законом строк подала заяву про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Новоград-Волинського районного нотаріального округу (а.с.14). Відповідно заяви [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини (а.с.13). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 7.07.2017 року, винесеною приватним нотаріусом Новоград-Волинського районного нотаріального округу, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок № 3 по вул40-річчя Перемоги, що знаходиться в с. Слобода Романівська, Новоград-Волинського району, Житомирської області після смерті [PERSON], померлої 4.01.2017 року, у звязку з відсутністю правовстановлюючого документа, який би підтверджував право власності померлої на житловий будинок (а.с.15). Відповідно до довідки № 776 від 6.07.2017 року, виданої виконкомом Нороманівської сільської ради, за померлою [PERSON] рахується будинок № 3 по вул. 40 річчя Перемоги в с. Слобода Романівська, Новоград-Волинського району Житомирської області, що підтверджується записом в по господарській книзі № 8, (а.с.19). На день смерті [PERSON] була зареєстрована та проживала одна за адресою вул. вул. 40 річчя Перемоги, 3 в с. Слобода Романівська, Новоград-Волинський район, що підтверджується довідкою № 242 від 23.02.2017 року (а.с.31). Відповідно до повідомлення № 68 від 29.03.2017 року право власності на житловий будинок номер 3, який знаходиться по вул. 40 річчя Перемоги в с. Слобода Романівська, Новоград-Волинського району Житомирської області за [PERSON] не зареєстровано (а.с.18). Дані обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами (а.с.6-19). Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Однією з таких підстав, відповідно до статті 1217 ЦК України є спадкування майна за заповітом. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців), а право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1223 ЦК України). В силу вимог ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитись від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. На підставі ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до п. 4.15. ч. 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до технічного паспорта спірний житловий будинок збудований у 1954 році (а.с. 17 зворот). Судом встановлено, що відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення права власності у спадкодавця, у сільській місцевості оформлення індивідуальних (приватних) будинків здійснювалося шляхом внесення у по господарську книгу сільської ради відповідного запису та відкриття особового рахунок на ім'я власника. Інших правовстановлюючих документів чинне на той час законодавство не передбачало. Рішення про оформлення права власності та реєстрацію будинків увалювалось сільськими, селищними, районними радами народних депутатів на підставі погосподарських книг із додатками списків громадян, яким належали ці будинки. Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (правовстановлюючих документів), що підтверджують право власності. Таким чином, за змістом норм, чинного на той час законодавства, виникнення права власності на житлові будинки не залежало від державної реєстрації цього права і наявність такого права власності не повязувалась з його державною реєстрацією. Щодо сучасної правової оцінки таких правовстановлюючих документів, слід звернутись до п. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004 року, яким встановлено - права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом (тобто до 01.07.2004 року), визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умови, зокрема, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. За змістом статей 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна (зобов'язана) довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин, враховуючи, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved