Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

У липні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у сумі 11575,00 грн., інфляційних втрат в розмірі 335,64 грн. та 3 процентів річних за користування коштами в розмірі 362,00 грн. та пеню за обліковою ставкою НБУ в розмірі 3075,77 грн.. На обґрунтування\~позову вказано,\~що 02\~червня 2019\~року між\~ [PERSON] \~та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, за яким остання отримала в борг грошові кошти в розмірі 11575,00 грн., строком до 01.07.2019 року, на підтвердження чого було складено розписку. У встановлений у розписці строк відповідач не повернула позивачу суму позики, всупереч взятому на себе зобов`язанню, ухиляється від його виконання, у звязку із чим позивач просить стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 11575,00 грн., інфляційних втрат в розмірі 335,64 грн. та 3 проценти річних за користування коштами в розмірі 362,00 грн. та пеню за обліковою ставкою НБУ в розмірі 3075,77 грн. та понесені нею витрати, пов`язані з розглядом справи. Ухвалою суду від 03.08.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання. У чергове судове засідання 25.11.2020 року сторони не з`явилися. Позивач надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує і просить про їх задоволення. Відповідач причину неявки суду не повідомила, про день і час розгляду справи була повідомлена належним чином . У відповідності з вимогами ст.ст. 178, 223 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність сторін, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду, у відповідності до ст. 128 ЦПК України, за місцем реєстрації місця проживання, відзиву не подала. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи та оцінивши досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що 02 червня 2019 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, згідно з яким остання отримала в борг грошові кошти в розмірі 11575,00 грн., строком до 01.07.2019 року, на підтвердження чого було складено розписку. Проте, у встановлений строк, відповідач не повернула позивачу суму позики, всупереч взятому на себе зобов`язанню. Оригінал розписки наявний у позивача та наданий до суду. Відповідно до\~ст. 1046 ЦК України,\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2\~ст.1047 ЦК України,\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржнику кредитором за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1 та 2\~ст. 207 ЦК України,\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. \~ \~ \~ \~Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року №6-63цс13, від 24 лютого 2016 року №6-50 цс 16. У відповідності до ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, дата 01 липня 2019 року у розписці є тим строком, зі спливом якого у відповідача виникають обов`язки, а у позивача права, щодо повернення грошових коштів за договором позики. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. При цьому доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригіналу боргового документа позичальникові або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Як вбачається із матеріалів справи, відповідач такі докази суду не надав, договір позики відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальником не оспорювався. Частиною 1 ст.\~526\~ЦК України регламентовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. Відповідно до пункту 30.1 статті 30\~Закону України\~від 05\~квітня 2001\~року №\~2346-ІІІ\~«Про платіжні\~системи та\~переказ коштів\~в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. Частиною 1 ст.\~1050\~ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Три проценти річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 11575,00 грн., помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 01 липня 2019 року по 15 липня 2020 року, що становить 380 днів, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Тобто, 11575,00 грн. х 380 днів х 3 : 100 : 365 = 362 грн. Дана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц. Збитки від інфляції складають 335,64 грн. ( індекс інфляції за період липень 2019 р. липень 2020 р. х на суму боргу: 100% - сума боргу. \~ \~ \~ \~ Звертаючись до суду із вказаним позовом про стягнення боргу за договором позики, позивач [PERSON] посилалася, як на доказ підтвердження отримання відповідачем відповідної суми позики на розписку, оригінал якою знаходиться в матеріалах справи, тому оцінюючи дану боргову розписку, суд визнає її як належний та допустимий доказ на підтвердження існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики. При цьому слід зазначити, що відповідач не реалізувала своє право на подання відзиву, заперечень, а також доказів на підтвердження своїх заперечень. Відтак, у суду відсутні підстави для сумніву у достовірності наданого позивачем оригіналу розписки. За таких обставин, суд приходить до висновку, що наявна в матеріалах справи розписка є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов`язань й, відповідно, свідчить про існування між сторонами саме укладеного договору позики та є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Оскільки до теперішнього часу сума боргу за договором позики не повернута, тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню в частинні стягнення суми боргу за договором позики у сумі 11575,00 грн., інфляційних витрат в розмірі 335,64 грн. та 3 проценти річних за користування коштами в розмірі 362,00 грн. Щодо вимог про стягнення пені за обліковою ставкою НБУ в розмірі 3075,77 грн., суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК). Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»). Згідно зі ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. При цьому ст.\~4\~зазначеного Закону встановлено, що розмір пені не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалась пеня. Згідно рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 року, положення другого речення преамбули Закону України\~«Про відповідальність\~за несвоєчасне\~виконання грошових\~зобов`язань»\~від 22\~листопада 1996\~року №\~543/96-ВР з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями статей 1, 3 цього Закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці). Згідно ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. \~ \~ \~ \~ Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Як встановлено із матеріалів справи в розписці від 02.06.2019 року про отримання позики, сторонами розмір пені та можливість її стягненняч не визначався. Отже, якщо сторони не передбачили умовами договору можливість сплати пені за порушення строків виконання зобов`язань та не визначали її розміру, то немає підстав для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом, у зв`язку з чим вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] пені у сумі 3075,77 грн. задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Ст.\~137\~ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу. Згідно\~ст.\~137\~ЦПК України \~витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. \~ \~ \~ \~Відповідно до\~ст. 141\~ЦПК України,\~з відповідача на користь позивача, пропорційно до задоволених позовних вимог, підлягає стягненню судовий збір у розмірі 672,30 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 799,60 грн. \~ \~ \~ \~Крім того, як вбачається з квитанції про сплату судового збору, позивачем було сплачено надміру судовий збір у розмірі 44,00 грн., який належить повернути позивачу з державного бюджету.

Outcome: partial