Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

У липні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 25 травня 2021 року сторони уклали договір кредитної лінії на суму 22000 грн. Так, під час укладення договору позивач оформила заявку на отримання кредитних коштів через мережу Інтернет. При цьому, під час укладення кредитного договору, відповідач не повідомив позивача належним чином про реальну вартість та подорожчання кредиту, так само як і не ознайомив з іншими істотними умовами надання та обслуговування кредитів (права та обов`язки сторін, відповідальність за невиконання/неналежне виконання договору, порядок та черговість погашення кредиту). Ураховуючи те, що документів, в яких містилась би інформація про порядок та черговість зарахування коштів на погашення кредиту позивачу надано не було, про непропорційно велику суму компенсації йому відомо не було. За таких обставин, підстав стверджувати, що до моменту укладення кредитного договору, позивач міг достеменно встановити, що розмір відсотків буде непропорційно великим, немає, оскільки розмір відсотків прив`язується до суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань. Крім того, якщо б позивач був належно проінформований відповідачем, що у разі невиконання зобов`язань, сума відшкодування буде в два і більше разів перевищувати початкову ціну кредиту, вона не укладала би зазначений договір. Разом з тим, під час укладення договору відповідач не надав графіку платежів, а сам договір укладався шляхом обману, оспорюваний договір суперечить чинному законодавству у зв`язку з чим існують усі правові підстави для визнання вказаного договору недійсним. На даний час сума, яку належить відшкодувати для позивача є значною та її виплата ставить її в скрутне матеріальне становище, в той час як відповідач отримує вигоду від такого становища позивача. Так, непропорційно великий розмір пені робить процес погашення вкрай важким. При незначних доходах, виплата відшкодування є для позивача непомірним тягарем. З наведеного вбачається, що істотні обставини, якими позивач керувалась під час укладення договору змінились, що відповідно до 652 ЦК України є підставою для розірвання кредитного договору. На підставі наведеного, позивач просила про задоволення позову. Ухвалою судді від 08 липня 2021 року у справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 14 вересня 2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що відповідач заперечує проти задоволення позову вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до пункту 1.1, 1.9.3 кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування коштами в розмірі 620% річних. Відповідно до умов і правил кредитного договору позивач акцептував оферту, заповнюючи заявку на сайті товариства добровільно та з розумінням настання юридичних прав та обов`язків, зазначив інформацію щодо себе, реквізитів банківської картки, на рахунок якої бажав отримати кредит, тим самим підтвердив своє ознайомлення, погодження і зобов`язання неухильно дотримуватись Правил. Умовами договору передбачено, що сторони дійшли згоди що в усіх відносинах між позичальником та товариством у якості підпису буде використовуватись електронний підпис одноразовий ідентифікатор, відповідно до Правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку ж юридичну силу як і власноручний підпис. Позивач пройшов весь алгоритм дій фінансової установи при укладенні кредитного договору, що спростовує доводи позивача про ненадання достовірної інформації про умови кредиту. Під час укладення договору був використаний електронний підпис і не повинен був використаний електронно-цифровий підпис, як зазначає позивач. Позивач посилався на несправедливість умов договору щодо нарахування процентів, однак не навів доводів що саме є несправедливим в пункті 1.4. кредитного договору. Крім того, частина 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у 2016 році втратила чинність. 23 листопада 2021 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутності позивача та представника позивача, позов просив задовольнити. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні,вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини та приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд установив, що 25 травня 2021 року товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] уклали договір № 410881646, за як мовами якого [PERSON] отримала кредит в сумі 22000 грн строком на 30 днів зі сплатою 0,93% від суми кредиту за кожний день користування. У разі, якщо позичальник не повернув суму кредиту у визначений кредитним договором строк, за весь час прострочення, включаючи день погашення кредиту, кредитодавець має право нарахувати, згідно вимог чинного законодавства України, а позичальник зобов`язаний сплатити пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, але не більше 15 % від суми простроченого платежу. Як встановлено із змісту кредитного договору від 25 травня 2021 року № 410881646, оспорюваний договір укладений в електронній формі, кредит був наданий позичальнику (позивачу) виключно за допомогою веб-сайту кредитодавця (відповідача), за умови ідентифікації позичальника та використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Вказаним договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитом, сплата нарахованих за період користування відсотків, неустойка та інші платежі відповідно до договору, у разі наявності. Відповідно до п. 1 договору, протягом строку кредиту, що складає 30 календарних днів, розмір процентів складає 0,93% від суми кредиту за кожен день користування кредитом,річна відсоткова ставка складає 620 % (пункт 1.9.3 договору). У паспорті споживчого кредитування продукту «Смарт» міститься графік платежу, а саме: термін платежу, сума кредиту, нараховані проценти та загальна сума повернення кредиту. Згідно з пунктом 4.1 кредитного договору, невід`ємною частиною цього договору є «Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «Смарт» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Уклавши цей договір позичальник підтверджує, що ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщений на веб-сайті товариства (www.moneyveo.ua). Відповідно до положеньст. 61 Основного Закону України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Статтею 55 проголошено право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями статей 626, 628 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Умови кредитного договору, на яких укладають двосторонні правочини з відповідачем, є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст. ст.641,644 Цивільного кодексу України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Відповідно до частини першоїстатті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. За приписами статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина п`ята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідно частини першої ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Враховуючи положення частини першої ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Також, відповідно до частини першої, другої ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Відповідно до частини першоїст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг`оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Нормою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Також, приписами ст. 12 цього закону, передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно доЗакону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з пунктом 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», одноразовий ідентифікатор алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. За правилами надання грошових коштів у кредит, затверджених наказом № 0110-1-1 від 01 жовтня 2019 року, позивач шляхом власноручного введення одноразового ідентифікатора отриманого від відповідача прийняв публічну пропозицію (оферту) та підписав кредитний договір (здійснив акцепт пропозиції відповідача), тобто договір укладено у відповідності дост. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Підписуючи договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, заявник/позичальник підтверджує свою повну обізнаність та згоду з усіма (в тому числі істотними) умовами договору (умовами цих Правил та Кредитного договору) (п. 4 Правил). Оскільки, підписуючи договір позичальник погоджується зі всіма його умовами, а як зазначалось вище має всі можливості та час ознайомитися із цими умовами, то посилання позивача на те, що він не погоджував деякі пункти договору є безпідставними. Таким чином, твердження позивача про те, що відповідач не надав повної інформації щодо умов договору є необґрунтованими. Судовим розглядом встановлено, що відповідач є фінансовою компанією, яка здійснює свою діяльність на ринку фінансових послуг відповідно до отриманих ліцензій, які видані Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Фінансові послуги з надання коштів у позику на умовах фінансового кредиту відповідач здійснює через мережу Internet. Відповідно до пп. 6) п. 19 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 07 грудня 2016 року № 913, відповідач, як фінансова установа, здійснює свою діяльність на підставі розміщених на сайті відповідача www.moneyveo.ua Правил. Згідно визначення наданого частиною першою статті 1 Закону України «Про підприємництво», підприємництвом є безпосередня самостійна, систематична, на власний ризик діяльність по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб`єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством. Відповідно, як суб`єкт підприємницької діяльності, відповідач здійснює діяльність щодо надання фінансових послуг на власний ризик та з метою отримання доходу, шляхом кредитування за рахунок власних коштів. Позивачем не надано суду доказів, що під час укладення спірного договору він не був ознайомлений з усіма його умовами, передбаченими законом, або діяв на умовах зазначених як вкрай невигідних для себе. Окрім того, доводи позивача про порушення вимог Закону України «Про захист персональних даних» оскільки він не був повідомлений про свої права, є безпідставними, оскільки пунктом 4.14 кредитного договору передбачено, що позичальник підтверджує, що отримав від товариства до укладення договору інформацію, вимоги надання якої передбачені в законодавстві України. Таким чином, під час укладення оспорюваного кредитного договору позивач, був ознайомлений з його умовами та порядком перерахування (отримання) коштів, неодноразово здійснював укладення кредитних договорів на аналогічних умовах, а тому твердження позивача про необхідність застосуванняелектронного цифрового підпису є необґрунтованим та таким, що не вимогам закону. Отже, суд приходить до висновку, що кредитний договір від 25 травня 2021 року № 410881646 був укладений у спосіб визначений чинним законодавством України з дотриманням вимог щодо його укладення із зазначенням умов, які не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», порядок надання та повнота наданої інформації відповідають вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відтак відсутні підстави для задоволення позову про визнання зазначеного кредитного договору недійсним. Також є необґрунтованими посилання позивача на недійсність договору у зв`язку з порушенням відповідачем норм ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів`у пункті 3.3 оскаржуваного договору, оскільки вказаним пунктом встановлена відповідальність позичальника у разі порушення ним умов договору, товариство має право нарахувати позичальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, але не більше ніж15% від залишку суми кредиту за кожний день прострочення повернення заборгованості, починаючи з першого дня по рушення до дня повного погашення заборгованості за договором. Законом України «Про захист прав споживачів»передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами. Проте, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом чотирнадцяти днів з моменту отримання копії примірника договору не скористалася. З урахуванням викладених обставин, слід дійти висновку про відмову у задоволенні позову. Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed