Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-12 00:00:00

У липні 2018 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], у якому просить розірвати укладений між ними договір довічного утримання та повернути йому все майно, передане ним у власність відповідачки. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що він є інвалідом 1-ї групи по зору, потребує сторонньої допомоги, у зв'язку з чим 14 грудня 2004 року він уклав договір довічного утримання зі своєю колишньою дружиною [PERSON], яка є відповідачкою у справі. Згідно вказаного договору [PERSON] прийняла у власність 2/5 частину житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS], та зобов'язалась довічно його утримувати, забезпечувати продуктами, одягом, доглядом та надавати іншу необхідну допомогу. Протягом 14 років відповідачка сумлінно виконувала умови договору. У липні 2018 року Відповідачка повідомила його про те, що вона не має можливості виконувати умови договору та бажає виїхати за кордон на заробітки. Розірвати договір довічного утримання добровільно не бажає. Просить позов задовольнити. Сторони, належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, в судове засідання не з'явились. Позивач [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав. Відповідачка [PERSON] надала суду заяву, в якій вона просить розглядати справу у її відсутності, позов визнала повністю, заперечень не має. Суд приймає визнання позову відповідачкою на підставі статті 174 ЦПК України. У відповідності до статті 197 ЦПК України, в зв'язку з неявкою сторін в судове засідання розгляд справи технічними засобами не фіксувався. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 14 грудня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області, зареєстрований в реєстрі за № 2736. Відповідно до п.1 вказаного договору відчужувач [PERSON] передає, а набувач [PERSON] отримує у власність 2/5 частини житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] з відповідними надвірними будівлями. Ці 2/5 частини житлового будинку належать [PERSON] на підставі Договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області Покровською Л.І. 23 грудня 1992 року за р.№3-582 та зареєстровано в Ізюмському МБТІ 17 лютого 1993 року за реєстровим №2381, реєстраційний номер №8961814. В користування [PERSON] переходить частина житлового будинку, що складається із жилої кімнати розміром 16,7 кв.м., №8 коридора 1, розміром 4,2 кв.м., сан.узла 4, розміром 0,9 кв.м., ванної 5, розміром 3,6 кв.м., коридор, розміром 2,4 кв.м., шкаф 7, розміром 2,3 кв.м., кухні 9, розміром 10,5 кв.м., шкафа 10, розміром 0,5 кв.м., а також сарай «Б», «Д», льох «В», гараж «Г». Згідно пункту 4 укладеного договору [PERSON] зобов'язалася довічно утримувати [PERSON], забезпечувати його харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою та залишити в його безплатному довічному користуванні 2/5 частини житлового будинку. Відповідно до пункту 6 договору довічного утримання від 14 грудня 2004 року договір може бути розірваний зі згоди сторін, а у випадку невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однією із сторін в судовому порядку (а.с. 6). Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. Згідно зі статті 756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. В силу частин другої, третьої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору в судовому порядку зобов'язання сторін припиняються з моменту набрання рішенням суду законної сили. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] наполягає на розірванні договору довічного утримання, оскільки відповідачка не матиме можливості виконувати зобов'язання за договором, а відповідачка, в свою чергу, не заперечує проти розірвання договору довічного утримання, про що надала суду заяву від 13 серпня 2018 року (а.с. 25). Проаналізувавши встановлені обставини по справі, враховуючи факт визнання відповідачкою позову, суд дійшов висновку, що вказаний договір підлягає розірванню. Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного та

Outcome: approved