Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір доручення від 14 жовтня 2014 року, укладений [PERSON], яким уповноважено на розпорядження спільним майном [PERSON], та договір купівлі-продажу від 25 липня 2015 року автомобіля TOYOTA TUNDRA, 2012 року випуску, укладений [PERSON] за дорученням [PERSON], з [PERSON] Рішенням від 18 грудня 2015 року Ніжинський міськрайонний суд позовні вимоги [PERSON] задовольнив частково. Визнав недійсним договір купівлі-продажу від 25 липня 2015 року транспортного засобу TOYOTA TUNDRA, 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) 5TFUY5F13CХ211051, зеленого кольору, укладеного [PERSON] за дорученням [PERSON] з [PERSON] В іншій частині позову відмовив. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту зясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції, визнаючи договір купівлі-продажу недійсним, не витребував жодних належних доказів на підтвердження факту його укладення. Заявник посилається на невірне застосування судом ст. 65 СК України, оскільки при укладенні договору купівлі-продажу від 25 липня 2015 року чоловік позивача, [PERSON], взагалі не був його стороною. Крім того, вказує на те, що [PERSON], на імя якого була видана довіреність щодо розпорядження транспортним засобом, є стороною у правочинах, які [PERSON] просить визнати недійсними, і скасування яких безпосередньо стосується його прав і обовязків, проте, він був залучений до участі у справі лише як третя особа без самостійних вимог. Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] в частині визнання договору купівлі-продажу від 25 липня 2015 року недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що спірний транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя, і, всупереч вимогам ст.ст. 60, 63, 65, 70 СК України, договір купівлі-продажу автомобіля відбувся без згоди позивача. Підставою для відмови у задоволенні вимоги щодо визнання недійсним договору доручення від 14 жовтня 2014 року суд зазначив те, що цивільним законодавством передбачена згода одного з подружжя при укладенні саме договору купівлі-продажу, а не при видачі доручення одному з подружжя на здійснення такого договору. В частині зазначеної позовної вимоги рішення не оскаржується. З висновком районного суду в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу не може погодитись апеляційний суд, оскільки він не відповідає вимогам чинного законодавства, яким регулюються спірні правовідносини, враховуючи наступне. У справі встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, який зареєстровано відділом ДРАЦС реєстраційної служби Чернігівського МУЮ 14 лютого 2012 року (а.с. 27). Під час шлюбу сторонами був придбаний автомобіль TOYOTA TUNDRA, 2012 року випуску, д.н.з. [NUMBER], який згідно повідомлення Ніжинського центру надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів, 14 жовтня 2014 року був зареєстрований за [PERSON] (а.с. 7). У цей же день, [PERSON] видав довіреність на імя [PERSON], якою уповноважив останнього розпоряджатися (продати, передати в найм (оренду), позичку тощо) належним йому транспортним засобом автомобілем [NUMBER] (а.с. 165). 29 липня 2015 року вказаний транспортний засіб було перереєстровано на нового власника [PERSON], що підтверджується довідкою-рахунком № 292122, виданою ТОВ «ДАКАРАС» (а.с. 68). Як передбачено ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх власників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Приписами ч. 2 ст. 65 СК України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. У своїй постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України, висновок якого в силу положень ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись при вирішенні даної справи, зазначив, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Зважаючи на наведені вище положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про наявність підстав для задоволення вимог про визнання договору купівлі-продажу автомобіля, пославшись на недотримання під час його укладання вимог ст. 65 СК України. Як вже зазначалось, автомобіль TOYOTA TUNDRA був придбаний в період перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі. 14 жовтня 2014 року, тобто у день придбання автомобіля, [PERSON] видав довіреність на імя [PERSON], який є його батьком, щодо розпорядження транспортним засобом. За умовами довіреності розпорядження включало в себе: продаж, за умови сплати усіх обовязкових податків та зборів, обмін, передачу в найм (оренду), позичку, тощо. Довіритель своїм підписом засвідчив також, що положення ст. 65 СК України про розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, йому нотаріусом розяснено. [PERSON] у подальшому, 25 липня 2015 року, здійснив продаж спірного автомобіля [PERSON] Відповідно до положень ч.ч. 1 та 3 ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку вона представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Отже, предметом доказування при вирішенні вимог позову щодо визнання правочину недійсним є не лише питання правомірності або неправомірності дій відповідача [PERSON], а і оцінка дій [PERSON] при виконанні наданих довіреністю повноважень. Таким чином, суд першої інстанції безпідставно послався лише на визнання позову відповідачем [PERSON], оскільки останній оспорюваного договору купівлі-продажу не вчиняв. Разом з тим, апеляційний суд, позбавлений можливості надати оцінку діям повіреного при виконанні своїх повноважень, оскільки [PERSON] залучений до участі у справі в якості третьої особи, а не відповідача. Колегія суддів за положеннями діючого цивільно-процесуального законодавства не може змінити цей визначений позивачем статус, а відповідних клопотань у суді першої інстанції заявлено не було. Не залучення відповідачем [PERSON], який згідно з довіреністю мав право розпоряджатися транспортним засобом, унеможливлює вирішення питання про визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки прямо впливає на права та інтереси особи, що виконувала повноваження на підставі відповідного правочину, у тому числі унеможливлює подання [PERSON] зустрічного позову, укладення мирової угоди під час розгляджу даної справи, тощо, і призведе до порушення його прав у випадку визнання правочину недійсним. Наведені обставини також являються доводами апеляційної скарги [PERSON], для якої питання правомірності набуття транспортного засобу повязано із зясуванням обставин правомірності дій повіреного при його відчуженні. Ураховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що при ухваленні судового рішення допущенні порушення у застосуванні норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, скасовує рішення в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу і ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір, сплачений останньою при подачі апеляційної скарги.

Outcome: partial