Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

У липні 2017 року позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просила суд з урахуванням заяви про зміну предмету позову: визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] від 13.07.2017, посвідчений нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчуком В.О. та зареєстрований за реєстровим № 1959. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.06.2015 по справі № 369/3097/13-ц було частково задоволено її позовні вимоги, визнано факт проживання її однією сім`єю та [PERSON] з 01.01.2004 по січень 2008 року. В решті позовних вимог, а саме: у визнанні права спільної сумісної власності на житловий будинок по [ADDRESS] за нею та [PERSON] , було відмовлено. Позивач стверджувала, що в ході розгляду вказаної справи було встановлено, що на час будівництва спірного житлового будинку сторони спільно проживали, разом планували витрати, отримували доходи, разом приймали рішення про отримання кредиту на будівництво, його погашення як позивачем, так і відповідачем, тобто вона надала докази на підтвердження вкладання коштів у його будівництво, тому суд прийшов до висновку, що даний будинок є спільним майном [PERSON] та [PERSON] . Позивач вказувала, що, відмовляючи в позові в частині визнання права спільної сумісної власності на зазначений будинок, суд виходив з того, що він є об`єктом незавершеного будівництва, на який не передбачено визнання права власності, таке рішення було мотивовано тим, що нею не було надано доказів того, що проведене будівництво здійснювалось відповідно до затвердженої проектної документації, з дотриманням будівельних норм та правил, а тому вказаний будинок не може вважатись об`єктом незавершеного будівництва. Зі слів, спірний житловий будинок збудований нею та [PERSON] під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відповідав всім будівельним нормам та стандартам, але, [PERSON] , користуючись своїм правом власності на земельну ділянку, на якій знаходиться цей будинок, не дозволив провести необхідні дослідження та експертизи для доведення її позовних вимог. Позивач вказувала, що під час розгляду справи [PERSON] відмовився реєструвати право власності на зазначений житловий будинок, розуміючи, що наслідком таких його дій може бути визнання права власності на 1/2 частину цього будинку за нею. Позивач стверджувала, що 22.06.2017 була проведена державна реєстрація права власності на спірний житловий будинок і при цьому будь-яких додаткових робіт проведено не було. Позивач повідомила, що 13.07.2017 [PERSON] продав їх спільно набутий спірний житловий будинок відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчуком В.О. Таке відчуження відбулось без її відому, при відсутності на такі дії її згоди. З огляду на викладене, позивач звернулась до суду із цим позовом. Ухвалою судді від 26.07.2017 було відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 26.07.2017 було накладено арешт на житловий будинок [ADDRESS] . Ухвалою суду від 25.10.2017 було витребувано у приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчука Володимира Олександровича належним чином завірену копію договору купівлі-продажу житлового будинку від 13.07.2017, зареєстрованого за № 1959, та належним чином завірені копії нотаріальної справи та документів, на підставі яких було посвідчено вказаний договір купівлі-продажу житлового будинку від 13.07.2017. Ухвалою суду від 29.01.2018 було призначено підготовче засідання, залучено до участі у справі у якості співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 26.04.2018, занесеною до протоколу судового засідання, було залучено до участі у справі у якості третьої особи [PERSON] . Ухвалою суду від 20.06.2018 було: призначено по справі судову комплексну оціночно-будівельну та будівельно-технічну експертизи, на вирішення якої поставлено питання: 1.Який рік будівництва будинку [ADDRESS] ? У випадку неможливості встановлення точної дати будівництва, визначити яка дата є найбільш вірогідною: 2008 рік (техпаспорт від 23 липня 2011 року) чи 2017 рік (техпаспорт від 24 травня 2017 року)? 2.Яка ринкова вартість будинку [ADDRESS] на 13 липня 2017 року?; проведення експертизи доручено експертам Незалежного інституту судових експертиз та попереджено їх про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України; затрати по проведенню експертизи покладено на позивача; провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. 19.09.2018 на адресу суду Незалежним інститутом судових експертиз було повернуто матеріали цієї справи у зв`язку із відсутністю оплати за проведення судової експертизи. Ухвалою судді від 19.09.2018 провадження по справі було поновлено і призначено справу до розгляду. Ухвалою суду від 22.10.2018 було: призначено по справі судову комплексну оціночно-будівельну та будівельно-технічну експертизи, на вирішення якої поставлено питання: 1.Який рік будівництва будинку [ADDRESS] ? У випадку неможливості встановлення точної дати будівництва, визначити яка дата є найбільш вірогідною: 2008 рік (техпаспорт від 23 липня 2011 року) чи 2017 рік (техпаспорт від 24 травня 2017 року)? 2.Яка ринкова вартість будинку [ADDRESS] на 13 липня 2017 року?; проведення експертизи доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз та попереджено їх про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України; затрати по проведенню експертизи покладено на позивача; провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. 15.03.2019 на адресу суду Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз було повернуто матеріали цієї справи у зв`язку із відсутністю оплати за проведення судової експертизи. Ухвалою судді від 19.03.2019 провадження по справі було поновлено і призначено справу до розгляду. Ухвалою суду від 25.05.2019 було закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. 16.10.2020 відповідач [PERSON] подав до суду клопотання про застосування позовної давності до вимог [PERSON] . Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, представник позивача подав заяву про розгляд справи без їх участі. Відповідач [PERSON] та його представники в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини своєї неявки та позицію щодо позову суду не повідомили. Разом з тим, один із представників відповідача є представником і відповідача [PERSON] , який подав заяву про розгляд справи без їх участі, проти позовних вимог заперечував, проте заяву підписував виключно як представник [PERSON] . Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання не з`явились, представник відповідача подав заяву про розгляд справи без їх участі, проти позовних вимог заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини своєї неявки та свою позицію щодо позову суду не повідомила. Третя особа в судове засідання також не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини своєї неявки та свою позицію щодо позову суду не повідомила. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, зібрані у справі докази, дослідивши матеріали справи № 369/3097/13-ц, показання свідка у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.06.2015, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18.11.2015, було: позов [PERSON] до [PERSON] , Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, третя особа - Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області, публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», про встановлення факту проживання однією сім`єю, поділ спільного майна подружжя - задоволено частково; встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] з 01.01.2004 по січень 2008 року; у решті позовних вимог відмовлено. Зі змісту вказаного рішення суду відмовлено у задоволенні позову [PERSON] в частині визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок по [ADDRESS] за нею та [PERSON] в рівних частинах з тих підстав, що чинним законодавством не передбачено визнання права власності на об`єкт незавершеного самочинного будівництва. Також у згаданому рішенні суд встановив, що: відповідно до листа відділу містобудування та архітектури Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області №81/627 від 18.07.2007 на земельній ділянці, яка належить [PERSON] , знаходиться старий житловий будинок, сарай, які підлягають знесенню, та самочинно побудований житловий будинок. Вказано, що при будівництві порушені протипожежні норми; постановою інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області №587 від 08.08.2007 за самовільне будівництво на [PERSON] накладено штраф; рішенням виконавчого комітету Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №151 від 17.08.2007 надано дозвіл на видачу технічної документації на самочинно побудований житловий будинок габаритними розмірами 10,90х8,95 м; на час будівництва спірного житлового будинку сторони спільно проживали, разом планували витрати, отримували доходи, разом приймали рішення про отримання кредиту на будівництва, його погашення як позивачем, так і відповідачем, тобто позивачка надала докази на підтвердження вкладання коштів у його будівництво, тому суд прийшов до висновку, що даний будинок є спільним майном сторін. В рішенні не було встановлено ступінь готовності самочинного на той час житлового будинку незавершеного будівництвом станом на час припинення сторонами проживання сім`єю без шлюбу, а також його технічні характеристики. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.06.2017 вбачається, що на ім`я [PERSON] 22.06.2017 було зареєстровано право власності на житловий будинок площею 149,8 кв.м, житловою площею 82,7 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , що розміщений на земельній ділянці з кадастровим номером 3222488201:01:008:0005, на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації № КС142171501308 від 30.05.2017, виданої Департаментом ДАБІ у Київській області. Додаткові відомості до об`єкта нерухомого майна: житловий будинок літ. «Г», сарай літ. «Б», погріб під будівлею літ. «під Б», вбиральня літ. «В»: вигрібна яма І, вимощення ІІ, колодязь ІІІ, огорожа № 1-2. Згідно з технічним паспортом від 23.07.2011 за адресою: [ADDRESS] , станом на цю дату знаходились житловий будинок за літ. «Г», 2008 року побудови, загальною площею 151,0 кв.м, житловою площею 19,5 кв.м, площа під будинком 97,1 кв.м, вказано, що приміщення в мансарді цього будинку є незавершеним будівництвом, сарай літ. «Б», 1965 року побудови, погріб під будівлею «під літ. Б», 1962 року побудови, вбиральня під літ. «В», 1962 року побудови, ворота металеві № 1, 2004 року побудови, огорожа № 2, 2004 року побудови, криниця № 3, 2004 року побудови, вигрібна яма І, 2004 року побудови, тротуар ІІ, 2001 року побудови. 13.07.2017 [PERSON] уклав з [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що розміщений на земельній ділянці з кадастровим номером 3222488201:01:008:0005, площею 0,1718 га, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного округу Київської області Тимчуком В.О. за реєстровим № 1959, відповідно до якого право власності на цей будинок було набуте [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині кожним, що також підтверджується й витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.07.2017 та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.10.2017. У п. 5 вказаного договору купівлі-продажу житлового будинку зазначено, що він укладений за нотаріально засвідченою згодою дружини продавця [PERSON] . Вказана інформація підтверджується також самою заявою [PERSON] , посвідченою приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного округу Київської області Тимчуком В.О. за реєстровим № 1958. Реєстрацію шлюбу 10.06.2009 між [PERSON] та [PERSON] підтверджено свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Також вказаний договір було посвідчено на підставі технічного паспорта від 24.05.2017, відповідно до якого за адресою: [ADDRESS] , станом на цю дату знаходились житловий будинок за літ. «Г», 2017 року побудови, площа під будинком 97,1 кв.м, сарай літ. «Б», 1965 року побудови, погріб під будівлею «під літ. Б», 1962 року побудови, вбиральня під літ. «В», 1962 року побудови, вигрібна яма І, 2008 року побудови, вимощення ІІ, 2008 року побудови, колодязь ІІІ, 2005 року побудови, ворота з хвірткою № 1, 2005 року побудови, огорожа № 2, 2005 року побудови. Рішенням Шпитьківської сільської ради № 60 від 20.01.2016 було перейменовано вулицю Леніна на [ADDRESS] . Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.07.2017 на ім`я відповідача [PERSON] 12.07.2005 було зареєстровано право власності на домоволодіння загальною площею 33,5 кв.м, житловою площею 22,2 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування, посвідченого 24.06.2005 Першою Київською обласною ДНК за реєстровим № 3-1647, технічний опис майна: житловий будинок літ. «Г» в стадії будівництва, готовність 45%, загальну і житлову площу визначити не можливо, в житловому будинку літ. «А» збільшена загальна площе на 3,5 кв.м на підставі рішення виконкому Шпитьківської сільської ради № 184 від 18.10.2007. Згідно з листом КП «БТІ КСРРКО» № 706 від 18.11.2019 щодо спірного житлового будинку відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна рік побудови будинків, господарських будівель та споруд вказує замовник, що відображається в абрисі (ескізі) та засвідчується його підписом, при складанні технічного паспорта від 24.05.2017 під час визначення року побудови житлового будинку КП «БТІ КСРРКО» керувалося цією Інструкцією та хронологією даних з матеріалів інвентаризаційної справи № 584, на момент складання технічного паспорта 24.05.2017 технічний паспорт, складений 23.07.2011, в матеріалах інвентаризаційної справи не перебував, відповідно, [PERSON] був ознайомлений лише з матеріалами інвентаризаційної справи, враховуючи місце розташування житлового будинку на земельній ділянці, а також його план та експлікацію, зазначений в обох паспортах є одним й тим самим будинком. Відповідно до акту депутата Шпитьківської сільської ради від 22.02.2019 на земельній ділянці по [ADDRESS] , площею 0,1718 га, розташований спірний житловий будинок, 2007 року побудови, загальною площею 149,8 кв.м (житлова - 82,7 кв.м) з надвірними будівлями і спорудами, забудову сумісно здійснювали позивач та [PERSON] , у період часу здійснення забудови та до дати обстеження ніякі будівельні роботи, зокрема, будівництво, перебудова, добудова, реконструкція чи руйнування будь-яких споруд на зазначеній земельній ділянці не здійснювались. Допитаний у судовому засіданні 19.05.2021 свідок [PERSON] суду надав свідчення, що в 2017 році мансарда включена в загальний об`єм і площу будинку. Площа мансарди враховується у внутрішню площу. У паспорті 2011 року мансарда становить 76,1 кв.м., а в технічному паспорті 2017 року вона також входить у внутрішню площу. Було незавершене будівництво, а потім закінчений будинок-і це один і той самий будинок. Відмінність стану між технічним паспортом 2011 року і 2018 року є оздоблювальні роботи. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як передбачено ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. З огляду на ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.ч. 2, ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За вимогами частин першої, другої та четвертої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Як передбачено ч.1 статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. З огляду на ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. У п.п. 8.65-8.67 Постанови ВП ВС від 29.06.2021 у справі № 916/2813/18 вказано, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі № 6-3058цс16. Водночас із зазначеної постанови випливає, що для визнання договору недійсним суду слід також встановити недобросовісність того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна. Велика Палата Верховного Суду вважає, що положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від зазначеного висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі № 6-3058цс16. Сформульовані вище висновки частково не узгоджуються з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, наведеного в зазначеній постанові, шляхом уточнення, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 30.07.2020 у справі № 670/23/18 наголосив на тому, що у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них. В подальшому, зазначена правова позиція підтримана Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постановах від 18.11.2020 у справі № 318/1345/17, від 27.01.2021 у справі № 463/1540/14-ц, від 14.04.2021 у справі № 552/3469/18, від 01.06.2021 у справі № 910/15940/20, від 23.06.2021 та Касаційним господарським судом у постанові від 24.12.2020 у справі № 910/10734/18. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) було зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. З огляду на ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 51 ЦПК України Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У відповідності з приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням проаналізованих правових норм в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що спірний житловий будинок дійсно є тим житловим будинком, що був раніше предметом спору між [PERSON] та [PERSON] , коли він мав статус самочинного об`єкту незавершеного будівництвом. Так, в рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.06.2015 у справі № 369/3097/13-ц було встановлено, що на час, коли спірний житловий будинок був самочинним об`єктом незавершеного будівництва, то він був об`єктом спільного сумісного майна [PERSON] та [PERSON] . Проте, у цьому ж рішенні було встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] з 01.01.2004 по січень 2008 року. При цьому судом не було встановлено, який саме відсоток спірного житлового будинку було побудовано за час проживання сторонами сім`єю без шлюбу. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] набув собі у власність на підставі договору дарування від 24.06.2005 спірний житловий будинок, ще коли він був об`єктом незавершеного будівництва готовністю 45%, з технічного паспорту за 2011 рік вбачається, що на той час мансарда ще не була добудована, тобто й після припинення сторонами сімейних відносин будинок не був 100% готовністю. Позивачем не було надано суду доказів того, який саме відсоток в будівництві спірного житлового будинку було побудовано за період з 01.01.2004 по січень 2008 року, тобто за час, коли вони з [PERSON] проживали разом сім`єю без шлюбу. А отже, суд позбавлений можливості визначити частку позивача у спірному житловому будинку. Більш того, з матеріалів справи вбачається, що будівництво спірного будинку було завершено та отримано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації під час шлюбу [PERSON] з третьою особою, тобто третя особа також є учасником спільної сумісної власності на спірний житловий будинок, що в тому числі підтверджується і її нотаріально засвідченою заявою нотаріусу під час укладання оспорюваного договору. Проте, позивач не просила залучити третю особу до участі у справі у якості співвідповідача, тобто вимога про визнання за позивачем права власності на 1/2 спірного житлового будинку заявлена не до всіх належних відповідачів, з власної ініціативи залучати співвідповідачів суд не має можливості. Вказане є підставою для відмови позивачу у задоволенні її вимоги про визнання за нею права власності на частину спірного житлового будинку. Стосовно вимог позивача про визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу, то з огляду на останню правову позицію ВП ВС суду не було надано доказів недобросовісності відповідачів [PERSON] та [PERSON] , тобто того, що вони були обізнані у тому, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю не лише подружжя [PERSON] , а й позивача. Крім того, з огляду на надання згоди на укладання оспорюваного договору його стороною була і третя особа, від імені якої діяв як співвласник [PERSON] , проте, знову ж таки, позивач не попросила суд залучити її до участі у справі у якості співвідповідача, з власної ініціативи суд зробити це не міг. Вказане є підставою для відмови позивачу у задоволенні її вимоги про визнання договору недійсним. А отже, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. У зв`язку із відмовою у задоволенні позову відповідно до ст. 141 ЦПК України суд залишає судові витрати за позивачем. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed