Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просила розірвати шлюб сторін, виділити їй автомобіль, що є спільною сумісною власністю, та стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON]. Обґрунтовуючи свій позов, [PERSON] вказала, що з серпня 2016 року разом не проживають, подальше спільне життя і збереження сім'ї стало неможливим, оскільки виникли ускладнення у взаємовідносинах, різні погляди на життя та у вихованні дітей, що у тому числі виразилося у невиконанні відповідачем своїх обов'язків щодо забезпечення сім'ї та утримання дитини. Позивач у судовому засіданні підтримала свій позов та просила задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та свої пояснення на заперечення відповідача. Представник позивача підтримала думку свого довірителя, просила суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач, будучи присутнім у судовому засіданні, не заперечував проти задоволення позову у частині розірвання шлюбу, проти решти вимог - просив суд відмовити позивачеві, посилаючись на їх необґрунтованість та свої доводи у письмових запереченнях. Суд, заслухавши обґрунтування та заперечення сторін, допитавши, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Шлюб сторін зареєстрований 19.01.2007 відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського РУЮ у м. Києві, відповідно до свідоцтва про шлюбу за актовим записом № 24 серії [NUMBER] /а. с. 7/. У шлюбі [INFO] народився спільний син [PERSON], що посвідчено свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського РУЮ у м. Києві 14.02.2008 /а. с. 8/ За час перебування у шлюбі, 20.05.2008 відповідачем придбано автомобіль марки KIA (модель RIO, сірого кольору, 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER], [NUMBER], легковий хетчбек-В), для чого у ВАТ ВТБ Банк взято кредит з виплатою протягом семи років під 16 % річних у сумі 70920 грн., згідно з договором № 55Г03-08 від 12.06.2008 /а. с. 56-60, 61-67/. Згідно з свідоцтвом про реєстрацію серії [NUMBER], вказаний транспортний засіб зареєстрований за відповідачем /а. с. 51/. Відповідно до звіту про оцінку автомобіля KIA (модель RIO, сірого кольору, 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER], [NUMBER], легковий хетчбек-В, реєстраційний номер [NUMBER]), його вартість станом на 02.03.2017 становить 52000 грн. /а. с. 33-55/. Відповідач працює водієм у ПАТ «Київський радіозавод», має постійний дохід з заробітної плати, окрім того, за його словами, додатково працює, використовуючи автомобіль /а. с. 23, 26/. Свідок [PERSON] показала суду, що з відповідачем знайома більше тридцяти років, проживає в одному будинку з позивачем. По суті обставин свідок, вказала, що син [PERSON] проживає разом з матір'ю - позивачем, відповідач майже рік не проживає з ними, в основному забезпечує дитину та займається нею позивач. Хлопчик ходить на секцію з волейболу, карате, відвідує басейн. Свідок вказала, що відповідач постійно телефонує сину, зі школи забирає по різному: раз на тиждень, раз на два-три тижні. Відповідач дуже рідко і мало допомагає дитині фінансово. Також свідок [PERSON] вказала, що неодноразово була присутня при розмовах сторін, під час яких позивач просила відповідача надати гроші, наприклад, на атестацію по карате, на що останній відповів, що на даний час грошей у нього немає, а мова йшла про 350 грн. Протягом останнього року спірного автомобіля свідок не бачила. У користування позивачу автомобіль, який був придбаний коли народилися дитина як подарунок до народження сина, не надавався, хоча позивач просила відповідача надати його. Відповідач працює водієм, свій автомобіль для роботи не використовує, до будинку, де проживає свідок, приїжджає на різних автомобілях. Зі слів відповідача, як показала свідок, місце фактичної роботи не відповідає офіційному працевлаштуванню, за його словами, працює відповідач у космічному агентстві. Відповідач є зареєстрованим за адресою позивача, але за комунальні послуги не сплачує. Взимку відповідач купував речі дитині, двічі протягом року проводив з ним час більше тижня. Продукти привозив пару разів, звичайно його не бачила з пакетами продуктів. Згідно з ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 60 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Статтею 51 Конституції України проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з приписами статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до статті 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до статті 10 Цивільного кодексу України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За частиною 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями статті 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема статей 5, 8 вказаного міжнародного договору. Судом встановлено, що шлюбно-сімейні відносини сторонами не підтримуються, обидві сторони просили суд шлюб, який між сторонами фактично розпався, а сім'я носить формальний характер, розірвати, тому суд дійшов висновку про задоволення позову у цій частині. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За приписами частини 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. До того ж, обов'язок утримувати дитину у рівній мірі покладається як на матір, так і батька, причому, обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов'язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 184 Сімейного кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів судом враховуються: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. За частиною 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з частиною 2 ст. 184 СК України, розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Оскільки, спеціального закону про індексацію аліментів не прийнято, а в Україні діє Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991, то розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, на підставі ч. 2 ст. 184 СК України, підлягає індексації за аналогією закону згідно п. 8 ст. 8 ЦПК України у порядку, передбаченому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення». Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27.02.1991 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Згідно з частинами 1, 2 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. З огляду на встановлені у справі обставини, що мають юридичне значення, суд вважає необхідним присудити стягнення аліментів з відповідача на утримання сина [PERSON], 2008 року народження, у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 щомісячно, починаючи з 23.11.2016 і до досягнення дитиною повноліття, оскільки відповідачем не доведено належними доказами та допустимими доказами його участь у житті сина, оскільки суд розцінює критично копії списків у матеріалах справи та копії чеків /а. с. 27-32/. Окрім того, доводи про те, що відповідач утримує матір похилого віку, суд не бере до уваги, оскільки на підтвердження цих слів надано суду лише витяг з медичної картки стаціонарного хворого, з якого слід зробити висновок, що вона проживає окремо від сина, у м. Умань Черкаської області. Статтею 41 Конституції України встановлено право громадянина володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України майно, набуте одним із подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто є особистою приватною власністю дружини/чоловіка. Судовим розглядом встановлено, що автомобіль придбаний відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачем, яка не працювала у зв'язку із здійсненням догляду за сином [PERSON], який народився за чотири місяці до вказаної події, таким чином є предметом спільної сумісної власності сторін. Доводи позивача, що на її кошти та за допомоги її батьків сплачувалися перші виплати за кредитом, на кошти якого було куплено спірний транспортний засіб, не підтверджено належними доказами, так само як і відповідач не довів суду, що майно було набуто ним за кошти, які належали йому особисто та що автомобіль ним використовується у роботі. Відповідно позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Згідно з ст. 88 ЦПК України, з відповідача належить стягнути суму судового збору у розмірі 551,20 грн. у дохід держави.

Outcome: approved