Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

У липні 2015року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про стягнення заборгованості по заробітній платі. В обґрунтування позову зазначив, що Наказом № 178 о/с від 29.09.1997 року він був прийнятий на роботу з 9 вересня 1997 року до Відділу охорони здоров'я УМВС України в Донецькій області на посаду начальника Центру психіатричної допомоги та професійного психофізіологічного відбору, що в подальшому, з 1 грудня 2006 року вказаний відділ був перейменований в Відділ медичного забезпечення Головного правління МВС України в Донецькій області. 28 листопада 2014 року позивач звільнився із займаної посади у Відділі медичного забезпечення Головного управління МВС України в Донецькій області на підставі наказу № 241 о/с від 28.11.2014 р. за згодою сторін, п. 1ст. 36 Кодексу законів про працю України. Проте при звільненні з позивачем не було проведено повного розрахунку, так як не виплачено заборгованість по заробітній платі та компенсацію за не використану відпустку, у зв'язку з чим позивач вимушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. 30.11.2015 позивачем було змінено позовні вимоги в яких останній просить суд стягнути з відповідача Сектору медичного забезпечення головного управління Міністерства внутрішніх України в Донецькій області 17 701, 37 грн. в рахунок погашення заборгованості по виплаті заробітної плати, 38 398, 36 грн. компенсації за затримку розрахунку при звільненні, 5 000, 00 грн. витрат на послуги адвоката, 3 000, 00 грн. моральної шкоди, 1 996, 00 грн. в рахунок погашення заборгованості з виплати компенсації за невикористану відпустку. Ухвалою суду від 15.09.2016 залучено до участі у справі Державну установу «Територіальне медичне об,єднання Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області» в якості правонаступника відповідача - Сектору медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області. Ухвалою суду 12.10.2016 р. залучено до участі у справі в якості співвідповідачів: Сектор медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області та Державну казначейську службу. В судове засідання позивач та його представник не з'явилися, про місце і час розгляду справи повідомлялися належним чином. Представники відповідача ДУ «Територіальне медичне об'єднання Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області» - Дяконова К.І. та Задоєнко О.В., в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог, зазначивши, що позовні вимоги вважають необґрунтованими та безпідставними. Представник відповідача ГУ МВС України в Донецькій області на адресу суду направив заперечення в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача Державної казначейської служби в судове засідання не з'явився, про місце і час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що Наказом № 178 о/с від 29.09.1997 року був прийнятий на роботу з 09 вересня 1997 року до Відділу охорони здоров'я УМВС України в Донецькій області на посаду начальника Центру психіатричної допомоги та професійного психофізіологічного відбору, що в подальшому, з 1 грудня 2006 року, був перейменований в Відділ медичного забезпечення Головного правління МВС України в Донецькій області. 28 листопада 2014 року позивач звільнився із займаної посади у Відділі медичного забезпечення Головного управління МВС України в Донецькій області на підставі наказу № 241 о/с від 28.11.2014 р., п. 6 ст. 36 Кодексу законів про працю України(а.с. 6, 7-17 том І). Так, позивач вказує, що при звільненні з ним не було проведено повного розрахунку, так як не виплачено заборгованість по заробітній платі та компенсацію за не використану відпустку, на підтвердження чого надав довідки № 18/971 від 28.11.2014 року щодо наявність заборгованості по заробітній платі та довідки № 18/972 від 28.11.2014 року щодо розрахунку компенсації за невикористану відпустку (а.с. 19-20 том І) Згідно із ч. 1 ст. 94 Кодексу законів про працю України (далі за текстом КЗпП України) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботи. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 4 постанови № 13 від 24.12.1999 року Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляді справ про оплату праці осіб, які працюють за трудовим договором, судам слід відмежовувати сферу державного регулювання оплати праці від сфери її договірного регулювання. Державне регулювання оплати праці полягає, зокрема, у встановлені розміру мінімальної заробітної плати та інших зазначених у законодавстві норм і гарантій оплати праці працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, а також умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ, організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету (ст. ст. 8,12 Закону України «Про оплату праці») Відповідно до п.3 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям, затвердженого постановою КМУ від 07.11.2014 року № 595, заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) виплачується та виплати за час щорічної відпустки працівникам і військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи, яка переміщена на контрольовану територію, здійснюються, якщо установа продовжує функціонувати і працівники і військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу) виконують свої обов'язки. Переміщення установи на контрольовану територію, а також її функціонування на цій території здійснюється за рішенням органу вищого рівня (у разі переміщення органу місцевого самоврядування - за рішенням відповідної місцевої ради). Указом Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року було введене в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» про початок антитерористичної операції на сході України, в тому числі на території Донецької області. Згідно із ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. В липні 2014 року у зв'язку із захопленням адмінбудівлі Головного управління на виконання вимог телеграм МВС України від 04.07.2014 № 13569, від 04.07.2014 № 1357/Ав місцем дислокації Головного управління МВС України в Донецькій області визначено місто Маріуполь(а.с. 83 том. І). 06 жовтня 2014 року відбулася нарада з працівниками відділу, під час якої заступником начальника ВМЗ ГУМВС в області Оніщак С.П. всім присутнім було доведено, що новим місцем дислокації ВМЗ ГУМВС визначено місто Маріуполь в зв'язку із передислокацією усіх структурних підрозділів ГУМВС кожному необхідно визначитись де продовжувати подальшу роботу. 08.10.2014 року надійшов службовий лист ГУМВС України в Донецькій області від 08.10.2014 року № 3628/Пв, в якому повідомлялось, що особовому складу належить приступити до роботи за новим місцем дислокації Відділу медичного забезпечення ГУМВС в області у місті Маріуполь з 09.11.2014 року. З 09 жовтня 2014 року Відділ медичного забезпечення Головного управління розпочав свою роботу м. Маріуполь Донецької області. [PERSON], до м. Маріуполя разом з ВМЗ ГУМВС в області не переїхав. На підтвердження вказаного факту ВМЗ ГУМВС області було складено акти про прибуття 7 працівників ВМЗ ГУМВС в області до нового місця дислокації та виконання ними обов'язків. Крім того інформація щодо виконання службових обов'язків співробітниками ВМЗ, які прибули до нового місця дислокації у м. Маріуполь підтверджується табелем обліку робочого часу за період жовтня 2014-листопада 2014 року. Інформація щодо [PERSON] в актах та табелях обліку робочого часу відсутня(а.с. 76-79 том І). На підставі доповідної записки ВМЗ ГУМВС в області від 13.11.2014 року наказом Головного управління від 14.11.2014 року № 401 о/с [PERSON] звільнено з роботи за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпПУ (у зв'язку з відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з установою). Враховуючи викладене, посилання [PERSON] на факт наявності заборгованості із виплати заробітної плати у підприємства перед позивачем є необґрунтованим, оскільки наданими відповідачем доказами підтверджується той факт, що в період жовтня-листопада 2014 року останнім не здійснювались його службові обов'язки. Відповідно до розпорядження Міністра внутрішніх справ від 04.07.2014 року № 13569, списки особового складу, який прибув до нового місця дислокації із зазначенням персональних даних та індивідуального податкового номеру буди направлені до Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС. Особовому складу, який не прибув у визначений час до місця дислокації, виплата заробітної плати були припинена. Що стосується довідки № 18/971 від 28.11.2014 року щодо наявності заборгованості по заробітній платі та довідки № 18/972 від 28.11.2014 року щодо розрахунку компенсації за невикористану відпустку - наведені довідки не можуть бути належними доказами обґрунтованості позовних вимог [PERSON] в розумінні ст. ст. 57-59 ЦПК України. Наведені довідки видано за підписом начальнику ВМЗ ГУМВС Олефіренка В.Л. та головного бухгалтера [PERSON], на довідках міститься печатка підприємства - ВМЗ України у Донецькій області. Відповідно до листа начальника УФЗБО ГУМВС України в Донецькій області від 23.07.2015 року за № 291/15 УФ, за період вересень-листопад 2014 року фінансову та бюджетну звітності від ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області за підписом Головного бухгалтера [PERSON] не отримували. Крім того, з 14 жовтня 2014 року жодного документу (накази, довідки, інше) ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області у м. Донецьку, правонаступником якого є ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області», не видавалося. Згідно з висновком службового розслідування від 05 листопада 2014 року за фактом втрати печаток та штампів ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області, затвердженим т.в.о. начальника ГУМВС України в Донецькій області полковником міліції С.В. Пілігрім, визнані недійсними, зокрема, кругла гербова печатка ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області, кутовий штамп з адресою ВМЗ ГУМВС в області. 14 листопада 2014 року на підставі зазначеного висновку службового розслідування начальником ТУ МВС України в Донецькій області у зв'язку з тим, що печатка залишилася на непідконтрольній Україні території, була затверджена заявка-погодження на виготовлення печатки ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області із зображенням Державного герба України. 04.12.2014 року у регіональній газеті «РІО» від 04.12.2014 року було опубліковано інформацію про що вказані вище печатки та штампи ВМЗ визнано недійсними. 14.10.2014 року наказом ГУ МВС України № 1733 тимчасове виконання обов'язків начальника ВМЗ ГУМВС України з 14.10.2014 року покладено на майора міліції Любинецьку О.М.(а.с. 82 том І) Наказом ГУ МВС в Донецькій області від 28.11.2014 року № 413 о/с за п. 64 «б» було звільнено начальника ВМЗ Олефіренка В.Л. (а.с. 13-19 том ІІ) Наказом від 14.11.2014 року № 401 о\\с на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України з 14.11.2014 року було звільнено головного бухгалтера бухгалтерії лікарні з поліклініки ГУМВС в області [PERSON].(а.с. 13-19 том ІІ) 14.10.2014 року наказом № 1 начальнику ВМЗ ГУМВС в Донецькій області на 0,5 ставки бухгалтера за сумісництвом лікарні з поліклінікою ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області з 14.10.2014 року із функціями головного бухгалтера прийнято Міщенко Л.В. (а.с. 13-19 том ІІ) З огляду на викладене, довідки, видані [PERSON] за № 18/971 та № 18/972 від 28.11.2014 року не можуть бути належними доказами наявності заборгованості по виплаті заробітній платі, оскільки вони підписані не уповноваженими особами та містять печатки підприємства, які визнано недійсними. Відповідно до частини 1 статті 83 КЗпП України, ст. 24 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Проте, накази про надання чергових відпусток [PERSON], фінансові документи щодо використання щорічних відпусток залишилися на території, яка не контролюється органами державної влади України, враховуючи викладене на теперішній час в матеріалах справи не міститься допустимих доказів, які б підтверджували наявність у [PERSON] невикористаної відпустки. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Враховуючи той факт, що у даному випадку немає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі, то суд приходить до висновку, що не підлягає стягненню з відповідача і середній заробіток за час затримки розрахунку, враховуючи недоведеність наявності факту заборгованості підприємства перед [PERSON] з виплати заробітної плати. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховую той факт, що у даному випадку не має місце причинно-наслідковий зв'язок між діями і віповідача та заподіяння позивачці моральної шкоди, враховуючи, що судом не встановлено вини у діях відповідача, то у цій частині позовні вимоги [PERSON], також не підлягають задоволенню. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли своє доведення під час судового розгляду, та є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає. На підставі ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88, 169, 209, 212-215, 224 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed