Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

У липні 2019 року АТ «Полтаваобленерго» в особі Кременчуцької філії звернулося до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу. На обґрунтування позову позивач вказував, що до 01 січня 2019 року здійснювали постачання електроенергії за адресою: [ADDRESS] , по особовому рахунку № [NUMBER] у відповідності з чинним законодавством про електроенергетику на підставі «Правил користування електричною енергією для населення», затверджених Постановою КМУ від 26 липня 1999 року за № 1357 та договору про користування електричною енергією № 111733 від 26 лютого 2010 року. Споживачами за даною адресою були [PERSON] та [PERSON] , які не здійснювали своєчасної оплати отриманих послуг, внаслідок чого виникла заборгованість за електричну енергію, спожиту в період з липня 2017 року по квітень 2018 року, яка станом на 15 липня 2019 року склала - 5474,46 грн. Позивач зазначав, що раніше вже звертався до Автозаводського районного суду м. Кременчука із заявою про видачу судового наказу. Ухвалою цього суду у видачі наказу було відмовлено. Вважають, що подачею заяви про видачу судового наказу перервався строк позовної давності. Після звернення нового власника [PERSON] було встановлено, що споживачем (власником) будинку за адресою: [ADDRESS] є також [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу. Просив стягнути з відповідачів борг за спожиту електричну енергію у розмірі - 5474,46 грн. та у повернення сплаченого судового збору - 1921 грн. Ухвалою суду від 05 вересня 2019 року було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, залучено сторін у справі, призначено судове засідання (а.с. 28). Ухвалою суду від 30 вересня 2019 року було залучено до участі у справі співвідповідачем [PERSON] (а.с. 33). 06 липня 2019 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 44-49). Вказувала, що частково заперечує проти викладених у позові обставин. Зазначила, що нею 12 травня 2005 року було придбано у власність 14/25 частин житлового будинку з господарськими будівлями за адресою : [ADDRESS] . 02 серпня 2018 року нею було придбано у власність 11/25 частин житлового будинку з господарськими будівлями за цією ж адресою. Наразі вона є одноосібною власницею цього будинку. Зазначала, що будинок складається із 2-х частин. Одна частина будинку приєднана до електромережі позивача, про що було укладено відповідний договір про постачання електричної енергії № 1169087 від 25 липня 2005 року та відкрито особовий рахунок № [NUMBER] на її ім`я. Друга частина будинку фактично не використовується, проте вона приєднана до електричної мережі позивача, про що попереднім власником будинку було укладено відповідний договір про постачання електричної енергії № 11733 від 26 лютого 2010 року та відкрито особовий рахунок № [NUMBER] на його ім`я. У вересні 2018 року, під час спроби укласти новий договір із позивачем про постачання електричної енергії на придбану нею другу половину житлового будинку, їй стало відомо про наявність заборгованості за спожиту енергію колишнім власником будинку. Позивачем їй було відмовлено в укладанні із нею договору про користування електричною енергією на підставі того, що із попереднім власником договір не було розірвано у зв`язку із наявною заборгованістю. Вказувала, що повністю заперечує наявність боргу у неї обов`язку сплачувати борги з електричної енергії попереднього власника, оскільки вона не є стороною договору за яким такий борг виник. Просила відмовити у задоволенні позову до неї в частині стягнення заборгованості. 16 березня 2020 року до суду від позивача було подано заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 127-129). Позивач просив стягнути з [PERSON] на свою користь борг за спожиту електричну енергію в сумі - 5474,46 грн. та у повернення сплаченого судового збору - 1921,00 грн. 21 травня 2020 року до суду від позивача надійшла уточнена позовна заява (а.с. 154-157). Просив стягнути з [PERSON] та [PERSON] у солідарному порядку на свою користь борг за спожиту електричну енергію в розмірі - 5474,46 грн. за період з липня 2017 року по квітень 2018 року та у повернення сплаченого судового збору - 1921,00 грн. Ухвалою суду від 15 липня 2020 року було задоволено клопотання представника позивача. Залучено до участі у справі замість [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належними відповідачами - [PERSON] та [PERSON] . У судове засідання представник позивача АТ «Полтаваобленерго» не прибув. Представник позивача [PERSON] уточнену позовну заяву підтримав у повному обсязі, просив задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені у ній, просив справу розглянути за відсутності представника позивача. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання повторно не прибули. Були належним чином судом повідомлені в черговий раз про час, дату та місце розгляду справи. Про причини своєї неявки суду не повідомили. Ухвалою суду від 16 листопада 2020 року було постановлено про заочний розгляд справи (а.с. 221). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом достовірно встановлено, що позивач АТ «Полтаваобленерго» до 01 січня 2019 року здійснювало постачання електричної енергії за адресою: [ADDRESS] , особовий рахунок № [NUMBER] , у відповідності із Законом України «Про електроенергетику» та Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою КМУ від 26 липня 1999 року за № 1357. Споживачами послуг за даною адресою були - [PERSON] та [PERSON] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не здійснювали своєчасної оплати за надані позивачем послуги з постачання електричної енергії в період часу - з липня 2017 року по квітень 2018 року, внаслідок чого у відповідачів виникла заборгованість за спожиту електричну енергію, яка станом на 20 травня 2020 року складає - 5474,46 грн. Відповідно до Деталізованої інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 107-117) власниками частини будинку, за яким позивачем відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , у період часу із липня 2017 року по квітень 2018 року були - [PERSON] та [PERSON] . У відповідності до п. 20 «Правил користування електричною енергією для населення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року за № 1357 (в редакції станом на день розгляду справи), розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати спожитої електричної енергії є календарний місяць. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну. Згідно Закону України «Про житлово - комунальні послуги», позивач АТ «Полтаваобленерго» в особі Кременчуцької філії зобов`язувався надавати відповідачам, як споживачам, вчасно та відповідної якості послуги з постачання електроенергії, а споживачі зобов`язувалися своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, передбачених договором. Відповідачі всупереч вимогам п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не своєчасно та не в повному обсязі оплачували вартість наданих позивачем послуг. Відповідно до розрахунку позивача (а.с. 160), за період з липня 2017 року по квітень 2018 року, станом на 20 травня 2020 року, заборгованість відповідачів перед позивачем за надані послуги становить - 5474,46 грн. Станом на день розгляду справи заборгованість відповідачами не плачена. Пунктом першим частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 26 Закону України «Про електропостачання» встановлено обов`язок споживача оплатити надані послуги. У відповідності до ст. 67 ЖК УРСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електричну і теплову енергію й ін. послуги) визначається за затвердженими у встановленому порядку тарифами. Згідно пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», (далі - Закон) споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. За змістом ст. 627, 629 ЦК України в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом або договором. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За розрахунком позивача борг відповідачів за спожиту електроенергію за період з липня 2017 року по квітень 2018 року становить - 5474,46 грн., який станом на день розгляду справі не сплачений. Суду не надано та не зазначено про існування достовірних доказів того, що відповідачі відмовлялися від споживання послуг з електропостачання у встановленому порядку або зверталися з претензіями щодо невиконання ним зобов`язань щодо постачання послуг, або надання неякісних послуг. Вищенаведені обставини та факти у їх сукупності надають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи представником позивача було обґрунтовано доведені ті обставини, на які він посилався, як на підстави своїх вимог. Суд, на підставі встановлених та наведених обставин, дослідивши зібрані та наявні в матеріалах справи докази в їх взаємному зв`язку та сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Враховуючи те, що на час виникнення заборгованості - з липня 2017 року по квітень 2018 року, будинок [ADDRESS] належав на праві спільної часткової власності відповідачам [PERSON] та [PERSON] , тому з відповідачів на користь позивача слід стягнути саме у дольовому порядку заборгованість за надані та послуги з електропостачання за період з липня 2017 року по квітень 2018 року на суму 5474,46 грн., а саме по 2737,23 грн. з кожного. Згідно п. 7 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, як розподілити між сторонами судові витрати. На підставі ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати в сумі 1921 грн. у дольовому порядку по 960,50 грн. з кожного.

Outcome: partial