Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

У липні 2013 року позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеною позовною заявою. В обґрунтування заявлених вимог, посилався на те, що з 12.01.2001 року був зареєстрований в [ADDRESS]. У зв'язку з неприязними стосунками між сторонами та постійними сварками, позивач не має можливості проживати за місцем реєстрації. З урахуванням викладеного, просив суд вселити його в буд. [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач позов підтримав, на його задоволенні наполягав. Відповідачка проти задоволення позову заперечувала, просила суд відмовити в його задоволенні, надала суду заперечення. Треті особи в судове засідання з'явилися, проти задоволення позову заперечували. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач перебував в офіційному шлюбі з [PERSON], зареєстрованому 16 січня 1999 року Індустріальним ВДРАЦС реєстраційної служби ДМУЮ, актовий запис № 15. Від спільного життя мають дитину - [PERSON], [INFO]. Відповідачка [PERSON] - є матір'ю колишньої дружини позивача. З 12.01.2001 року позивач зареєстрований в [ADDRESS]. З зазначеного періоду часу позивач постійно проживав за вказаною адресою до 18 червня 2013 року, оскільки сталася сварка між ним та відповідачкою [PERSON] Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.10.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідачка [PERSON] є єдиним власником домоволодіння [ADDRESS]. Згідно ст. 317 ЦК України власник має право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а тому право відповідачки на користування та володіння житловим будинком виражається у формі її згоди чи заперечень щодо проживання будь-якої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Позивач [PERSON] зареєстрований в житловому будинку [ADDRESS], власницею якого є відповідачка [PERSON] Але між сторонами склалися неприязні та ворожі стосунки, також у позивача існує заборгованість понад 5 000,00 грн. по сплаті аліментів на отримання дитини, позивачем не сплачуються будь-які комунальні послуги, відсутній будь-який порядок встановлення користування домоволодінням, жодного разу не ставилося питання щодо розподілу особистого рахунку. Посилання позивача на ст. 156 ЖК України як правову підставу для вселення є помилковим, оскільки вона регулює інші правовідносини, що виникають між членами сім'ї власника жилого будинку, а позивач [PERSON] не є таким (членом сім'ї), оскільки рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.10.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Також позивачем не надано доказів, щодо відсутності у нього будь-якого іншого житла у користуванні або у власності. Відповідних клопотань щодо витребування доказів про наявність або відсутність житла у позивача - не надходило. Тому, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, враховуючи положення ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed