Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

у листопаді 2017 позивач звернувся до суду з позовом до Чернівецького відділення ПрАТ «СК «Уніка», ПрАТ «СК «Уніка» про відшкодування матеріального збитку, заподіяного внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позовні вимоги обґрунтував тим, що 04.02.2017 сталась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів «Toyota Camry» державний номерний знак [NUMBER] під його керуванням та «Renault Kangoo» державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] Оскільки цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Renault Kangoo» державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] була застрахована ПрАТ «СК «Уніка» на підставі Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів АН/9891458 від 23.03.2016, тому за пропозицією [PERSON], який погодився щодо обставин скоєння ним дорожньо-транспортної пригоди і визнав свою вину у вчиненому повністю, ними було складено європротокол без участі працівників поліції. Про настання дорожньо-транспортної пригоди та про здійснення страхової виплати ним було повідомлено ПрАТ «Уніка», однак від останнього надійшов лист про те, що правові підстави для визнання події страховим випадком відсутні, оскільки не настала цивільно-правова відповідальність [PERSON], так як останній не визнає своєї вини, а тому у виплаті страхового відшкодування йому було відмовлено. ПрАТ «СК «Уніка» відмовляється в добровільному порядку відшкодувати завданий йому матеріальний збиток, а тому просив стягнути на його користь 27 183,00 грн. матеріальної шкоди, розмір якої визначений згідно висновку № 125/2 від 30.03.2017 автотоварознавчого дослідження. Ухвалою судді Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24.11.2017 відкрито провадження у справі. Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 09.01.2018 справу передано за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.09.2018 матеріали справи передано судді Хоменко В.С. На підставі норми п. 9 ч. 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України від 18.03.2004 № 1618-IV у редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (15.12.2017), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою від 18.09.2018 справу прийнято до провадження суддею Хоменко В.С. з проведенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Відповідач відзив на позовну заяву не подав. У відповідності до гл. 10 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема, малозначні справи. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін (ч. 2 ст. 274 ЦПК України). При цьому у відповідності до ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п'яти днів з дня отримання відзиву. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків». На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Судом встановлено, що 04.02.2017 сталась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів «Toyota Camry» державний номерний знак [NUMBER], належного [PERSON], та «Renault Kangoo» державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] На місці події сторонами було оформлено документи про обставини дорожньо-транспортної пригоди без участі працівників поліції, де [PERSON] зазначив, що не надав переваги в русі транспортному засобу під керуванням позивача під час повороту ліворуч (а. с. 54). На момент дорожньо-транспортної пригоди власником автомобіля «Renault Kangoo» державний номерний знак [NUMBER] - [PERSON] було застраховано відповідальність згідно із полісом АК/5682695 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, виданим ПрАТ «СК «Уніка»02.02.2017 (а. с. 55). 15.02.2017 [PERSON] подав до страхової компаній повідомлення про місцезнаходження свого транспортного засобу та прохав направити особу для проведення огляду останньої, а також направив заяву про виплату страхового відшкодування (а. с. 25, 26, 30). Відповідно до ст. 34.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду зобов'язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, вказаний обов'язок страховою компанією виконаний не був. Тому, [PERSON] було замовлено автотоварознавче дослідження, копію висновку якого № 125/2 від 30.03.2017 про те, що вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля «Toyota Camry» державний номерний знак [NUMBER], становить 27 183,00 грн., 12.05.2017 ним було направлено страховій компанії (а. с. 27-29). Однак, страхова компанія листом № 3881 від 06.06.2017 відмовила у виплаті страхового відшкодування з посиланням на п. 32.1 ст. 32 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки [PERSON] своєї вини не визнає, а тому цивільно-правова відповідальність його як особи, що застрахувала свою відповідальність, не настала (а. с. 53). Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013, відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Пункт 17 даної Постанови визначає про те, що необхідною умовою виникнення обов'язку страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, які на відповідній правовій підставі володіють транспортними засобами, є настання страхового випадку (події, внаслідок якої завдано шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована за договором). Згідно п. 32.1 ст. 32 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відповідно до цього Закону страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону. Відмовляючи у здійсненні страхового відшкодування за подією від 04.02.2017 ПрАТ «СК «Уніка» посилалась на те, що відсутні дані про вину [PERSON], котрий хоча і склав європротокол, проте, в подальшому в ході опитування надав страховій компанії інформацію про те, що своєї вини не визнає. Проте, суд не приймає до уваги вказане, з огляду на наступне. Згідно з приписами ст.33.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. У такому разі водії транспортних засобів після складення зазначеного в цьому пункті повідомлення мають право залишити місце дорожньо-транспортної пригоди та звільняються від обов'язку інформувати відповідні підрозділи Національної поліції про її настання. Європротокол - спеціальний бланк повідомлення про настання дорожньо-транспортної пригоди, який заповнюється водіями-учасниками ДТП на місці аварії, потім надається страховику та стає підставою для виплати страхового відшкодування потерпілим. Європротокол може заповнюватися як в паперовому вигляді, на спеціальному бланку, так і в електронній формі, з використанням системи «Електронний Європротокол». Таким чином, європротокол - це спрощена форма оформлення ДТП його учасниками без виклику патрульної поліції, при цьому заповнений бланк Європротоколу є документальним підтвердженням факту ДТП. Судом встановлено, та не спростовано сторонами, зокрема, стороною відповідача, що учасники ДТП, котра мала місце 04.02.2017, мали діючі страхові поліси цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, травмованих при дорожньо-транспортній пригоді не було, а тому останні погодили між собою зазначену вище обставину, патрульну поліцію не викликали, самостійно заповнили бланк европротоколу - повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. З наявного в матеріалах справи повідомлення вбачається, що [PERSON] підписав вказаний протокол. Зазначене повідомлення про ДТП (європротокол) є достатнім доказом вини [PERSON] в дорожньо-транспортній пригоді, що відбулась 04.02.2017, оскільки обравши добровільне фіксування обставин ДТП, останній таким чином сам підтвердив свою вину у вчиненні вказаної ДТП. Крім того, кожна зі сторін не пізніше трьох робочих днів із дня настання ДТП повинна звернутися до свого страховика з однією із частин Європротоколу. Страховою компанією не спростовано того, що [PERSON] до них не звертався. З матеріалів справи вбачається зворотне, що на думку суд, також свідчить про визнання особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, своєї вини. Вказане в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України не спростовано. Пунктом 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України встановлено, що реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Частинами 1 та 2 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Пунктом 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Норми статей 1166, 1188 ЦК України передбачають презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є правовою підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Аналіз наведених норм, з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди. З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України), відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК). Потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Стороною відповідача зазначена вище презумпція не спростована, що дає підстави суду для висновку про наявність вини [PERSON] як заподіювача шкоди. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. ПрАТ «СК «Уніка» надано суду доказів на підтвердження власної позиції. Натомість, позиція позивача є доведеною, обставини того, що автомобіль позивача був пошкоджений внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля «Renault Kangoo» державний номерний знак [NUMBER], забезпеченого ПрАТ «СК «Уніка», а тому останнє повинне відшкодовувати завдану позивачу майнову шкоду. Як наслідок, враховуючи вказане та положення п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд надходить до висновку про те, що ПрАТ «СК «Уніка» відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Згідно висновку № 125/2 від 30.03.2017 автотоварознавчого дослідження про вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля «Toyota Camry» державний номерний знак [NUMBER], становить 27 183,00 грн. Вказана сума, на думку суду, підлягає стягненню. Проте, вказана сума підлягає стягненню саме з ПрАТ «СК «Уніка» без солідарної відповідальності Чернівецького відділення ПрАТ «СК «Уніка», оскільки останнього не існує, натомість у м. Чернівці діє Чернівецька обласна дирекція ПрАТ «СК «Уніка», яка не є філією чи представництвом страхової компанії, а тому не може бути співвідповідачем у справі, так як не є юридичною особою та не наділена цивільною правоздатністю і дієздатністю. Питання судових витрат слід вирішити у відповідності до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial