Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

У листопаді 2015 року до Ленінського районного суду м.Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] про стягнення боргу з [PERSON] в розмірі 7140 гривень, вказавши у позові, що у грудні 2014 року, [PERSON] отримала від [PERSON] позику в розмірі 2200 гривень, зобовязавшись при цьому повернути борг не пізніше 21 січня 2015 року. При цьому, вона власноручно написала розписку. 21.01.2015 року, [PERSON] борг не повернула, а навпаки просила ще раз зайняти грошові кошти для придбання товару в сумі 2400 гривень. [PERSON] була написана розписка про термін повернення боргу 21.02.2015 року, проте, в день, коли борги за двома попередніми розписками повинні бути сплачені, відповідачка знов звернулася до позичальника з проханням надати їй 2340 гривень на закупівлю товару. Також, вона надала ще одну розписку та запевнила позивача, що через місяць оплатить увесь борг повністю. З того часу, відповідачка знаючи про існуючий борг, відмовляється його сплатити, посилаючись на відсутність коштів. З цих підстав, позивач змушений був звернутися до суду за захистом своїх прав. У судовому засіданні, позивач, наполягаючи на фактах, викладених у позовній заяві просив суд задовольнити його вимоги у повному обсязі, з підстав, викладених у ньому. Також, просив суд стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 487, 20 гривень. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, про час та місце його проведення повідомлялася згідно ч.9\~ст.74 ЦПК України, причини своєї неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без її участі не заявляла, заперечень проти позову не надавала. Судом були використані всі можливі способи сповіщення відповідачки про час та місце розгляду справи, але вони виявилися марними. Оскільки у судове засідання належним чином повідомлені відповідачка не зявилася, суд, на підставі ст.169,\~224 ЦПК\~України, за згодою позивача, \~\~ухвалює заочне рішення. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані у судовому засіданні письмові докази , суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Законом припускається можливість застосування судової форми захисту цивільних справ та інтересів. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Виходячи зі змісту та розуміння цієї норми Закону, слід розуміти, що при тому існувало порушення цього права. З наданих позивачем доказів вбачається , що саме діями відповідача були порушенні його права та інтереси. По встановленим ЦПК України нормам (ст.. 60 ЦПК України), кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Судом встановлено, що\~\~21.12.2014 року, 21.01.2015 року, 21.02.2015 року та 21.03.2015 року між позивачем та відповідачкою було укладено договір позики, згідно якого відповідачка позичила у позивача гроші в сумі 7140 гривень. Вищенаведене підтверджується поясненнями позивач та розписками від 21.12.2014, 21.01.2015, 21.02.2015 та 21.03.2015 року відповідно. Відповідно до\~ст.1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ч. 2\~ст. 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1\~ст. 1049 ЦК України\~передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Оскільки відповідачка вчасно не повернула борг в сумі 7140 гривень, то позивач має право на примусове стягнення . Суд вважає, що позивачем обрано спосіб захисту порушеного права, який передбачено законом і відповідає змісту порушеного права. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За такими обставинами, оцінивши у сукупності докази та установленні фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на законі і доведені відповідними доказами. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, шляхом стягнення з відповідача 7140 гривень боргу. Крім того, у відповідності до\~ст.. 88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої\~сторони\~понесені\~нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача підлягає стягненню 487,20 гривень.

Outcome: approved