Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

У листопаді 2014 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та Миколаївської міської ради про припинення права спільної часткової власності та визнання права власності на будівельні матеріали та роботи в порядку спадкування. В позові зазначала, що після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , вона та відповідчка, як єдинокровними дочками померлого, 20 вересня 1974 року у П`ятій Миколаївській державній нотаріальній конторі отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частину житлового будинку по [ADDRESS] кожна. [PERSON] - її матір та дружина померлого - відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом та свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, виданого тоді ж і тим же органом, отримала право власності на 2/3 частки вказаного будинку. На час відкриття спадщини спадкове майно складалося з одноповерхового житлового будинку 1960 року забудови, до якого входили 1-1 сіни пл. 7,4 кв.м., 1-2 житлова кімната пл. 16,9 кв.м., 1-3 житлова пл. 13,1 кв.м.. 1-4 житлова пл.4,3 кв.м., 1-5 житлова пл. 5,3 кв.м., а також господарські споруди - сараї літ. Б і В, шия погребу літ. Гпд, вбиральня літ. Д, огорожа №4,5,6,7, замощення №1, басейн №1. Зазначені будови розташовні на земельній ділянці 800 кв.м. Зазначене підтверджується даними інвентарної справи МБТІ. Відповідачка після смерті батька в будинку не проживала, ніяких витрат на його утримання, ремонт не несла. За період з 1979 по 2004 роки її матір шляхом будівництва збільшила площу будинку, отриманого у спадщину, на 11,70 х 5,89, крім того побудовано сіни літ. а1 6,30 х 1,98, гараж-літня кухня літ. Е 8,58 х 4,55, вбиральня літ. Ж 1,30 х 1,75, сарай літ. З 3,20 х 3,04. Всі ці споруди є самовільними. [INFO] матір позивачки [PERSON] померла. За життя вона все належне їй майно заповідала позивачці. Спадщину, що відкрилась після смерті матері, позивачка прийняла. Відповідачка після смерті [PERSON] зверталась до суду з позовом про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, виданих у 1974 році, та збільшення спадкової частки, але рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 19.11.2008 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 22.01.2009 року, в задоволенні позову було відмовлено. Посилаючись на те, що майна в тому вигляді, в якому воно інувало на час відкриття спадщини у 1970 році, не існує, що воно є неподільним, що відповідачка має інше житло, просила припинити право власності відповідачки на 1/6 частку спірного будинку в тому об`ємі, в якому воно існувало на час відриття спадщини у 1970 році, стягнути з позивачки на користь відповідачки вартість вказанї частки, яка складає 17224,00 грн., визнати за позивачкою право власності на будівельні матеріали, використані для збільшення розміру будинку та будівництва господарських споруд. У липні 2019 року [PERSON] подала заяву про зменшення позовних вимог, в якій посилаючись на ті ж самі обставини, що і у первісно поданому позові, просила припинити права власності відповідачки на 1/6 частку спірного будинку в тому об`ємі, в якому воно існувало на час відриття спадщини у 1970 році, стягнути з позивачки на користь відповідачки грошову компенсацію, що складає вартість вказанї частки, у розмірі 32030,00 грн. В судовому засідання позивачка та її представник підтримали уточнені позовні вимоги, просили їх задовольнити, представник відповідачки просив відмовити в задоволенні позову. Протокольною ухвалою суду від 10.12.2019 року Миколаївську міську раду виключено з числа учасників справи. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані докази, суд прийшов до наступних висновків. Встановлено, що сторони у справі після смерті свого батька [PERSON] , померлого [INFO] , 20 вересня 1974 року отримали у П`ятій Миколаївській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частину житлового будинку по [ADDRESS] кожна, тобто є співвласниками будинку. [PERSON] - матір позивачки (вона ж дружина померлого) відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом та свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, виданого тоді ж і тим же органом, отримала право власності на 2/3 частки вказаного будинку. [INFO] [PERSON] померла. За життя вона все належне їй майно заповідала позивачці. Спадщина, шо відкрилась після смерті матері, позивачкою прйнята. Документи про право власності не містять опису технічної характеристики спірного домоволодіння. Згідно листа Миколаївського міжміського бюро технічної інвентарізації від 28.10.2013 року № 2008 первина технічна інвентарізація спірного домоволодіння була проведена 21.08.1974 року і було встановлено, що на вказаний час воно складалося з одноповерхового житлового будинку 1960 року забудови, до якого входили 1-1 сіни пл. 7,4 кв.м., 1-2 житлова кімната пл. 16,9 кв.м., 1-3 житлова пл. 13,1 кв.м., 1-4 житлова пл.4,3 кв.м., 1-5 житлова пл. 5,3 кв.м., а також господарські споруди - сараї літ. Б і В, шия погребу літ. Гпд, вбиральня літ. Д, огорожа №4,5,6,7, замощення №1, басейн №1.(а.с. 10-12). Відповідно до технічного плану, складеного тим же органом 20.02.2005 року, у період 1979-1984 роках самовільно побудовано: житловий будинок збільшено в розмірах 11,70 х 5,89, сіни літ. а1 - 6,30 х 1,98, гараж-літня кухня літ. Е - 8,58 х 4,55, вбиральня літ. Ж - 1,30 х 1,75, сарай літ. 3 - 3,20 х 3,04 (а.с. 22-26), тобто після смерті батька сторін. Відповідно вимог частин першої та другої статті 376 ЦК України право власності на вказані споруди не виникло. Згідно з висновком судової будівельно-земельно-технічної експертизи № 125-036 від 31.05.2016 року, складеним експертом РТПП Миколаївської області Лесків С.В. , ринкова вартість спірного домоволодіння станом на 21.08.1974 року складає 192177,00 грн., частка кожного з співвласників складає 7,83 кв.м. загальної площі, в тому числі 6,6 кв.м. житлової площі, виділ в натурі 1/6 частини неможливий (а.с. 117-134). Верховний Суд України у постанові від 13.12.2014 року по справі № 6-130 цс 13 висловив таку правову позицію: у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а і об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти не є об`єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами ст. ст. 364, 367 ЦК України. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року, 15 травня 2013 року, 2 липня 2014 року. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Відповідачка [PERSON] в спірному будинку не проживає майже 50 років, не зареєстрована в ньому, забезпечена іншою житловою площею, в спірному будинку на неї приходиться 7,83 кв.м. загальної площі, в тому числі 6,6 кв.м. житлової площі, тобто її частка є незначною і не може бути виділена в натурі, між сторонами тривалий час мають місце неприязні відносини. Таким чином, слід зробити висновок про те, що спільне володіння і користування сторонами спірним майном є неможливим; припинення права власності відповідачки на 1/6 частину спірного приміщення не завдасть їй істотної шкоди як співвласнику; позивачка використовує це приміщення для проживання, вона внесла на депозит суду суму вартості 1/6 частини спірного житлового приміщення, визначену висновком експертизи. З огляду на зазначене суд дійшов висновку про задоволення позову та наявність правових підстав для припинення права спільної часткової власності відповідачки [PERSON] на 1/6 частину спірного домоволодіння , стягнення на її користь грошових коштів, що знаходяться на депозитному рахунку ТУ ДСА у Миколаївській області 32030,00 грн., що складають грошову компенсацію 1/6 частини будинку, виходячи з його вартості 192177,00 грн. Наданий відповідачкою звіт про оцінку майна № 002 від 12.04.2018 року, яким визначено вартість спірного домоволодіння в 544873,00 грн. суд не приймає до уваги, оскільки зі змісту звіту вбачається, що при вазначенні вартості будинку враховано його теперішній стан, тобто з врахуванням самочинних прибудов, а не станом на час отримання документів про право власності на нього - вересень 1974 року. Відповідачка є особою з інвалідністю другої групи, тому відповідно до положень частини шостої статті 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачкою, не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачки.

Outcome: approved