Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-30 00:00:00

У липні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики стверджуючи, що 09 серпня 2013 року між нею (позивачем) та [PERSON] був укладений договір позики, за яким [PERSON] отримала в борг 5000,00 грн. Відповідачка взяла на себе зобов'язання повернути борг до 18.08.2013 року, проте у встановлений строк зобов'язання не виконала, борг не повернула. Позивачка вказує, що відсотки за користування кредитом складають 775 грн., тому загальна сума боргу становить 5775 грн. У зв'язку з вищенаведеним позивачка звернулася до суду з даним позовом та просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь суму боргу в розмірі 5775 грн. та судові витрати в сумі 2250 грн. У судове засідання позивач не з'явився, представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Згідно ст.224 ЦПК України суд вважає за можливе, зі згоди представника позивача, розглянути позов за відсутністю представника відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка. Статтею 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 625 ЦК України, встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Судом встановлено, що між [PERSON], як позикодавцем з одного боку та [PERSON], як позичальником з іншого боку, було укладено договір позики відповідно до якого [PERSON] передала, а [PERSON] отримала позику в розмірі 5000,00 грн. На підтвердження отримання коштів за договором, було складено відповідну розписку (а.с.10). Відповідно до умов договору позики, які зазначені у розписці, позичальник взяв на себе зобов'язання повернути позику до 18.08.2013 року. До теперішнього часу позичальник кошти не повернув та не виплатив проценти за користування позикою, кількість прострочених днів сплати боргу становить - 328. За ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Три відсотки річних за прострочення боргу за 328 днів становить: 5000,00 грн. х 3% х 328/368/100 = 134,79 грн. За даними Держстату України, індекс інфляції у 2013 році склав 0,5%. При вирахуванні інфляційних втрат суд керується даними Держкомстату та Листом Верховного Суду України №62-97р від 03.04.1997 року. Також, суд погоджується з розрахунком, наданим позивачем до позову (а.с.11), згідно якого сума заборгованості з врахуванням індексу інфляції складає 5640,00 грн. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Також, відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України, підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, які підтверджуються квитанцією у розмірі 243,50 грн.(а.с.2). Згідно з п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України до судових витрат серед іншого належать і витрати на правову допомогу. Відповідно до ст.ст.84, 88 ЦПК України, та ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] уклала з адвокатом [PERSON] договір про надання правової допомоги (а.с.15), згідно якого останній здійснював представництво позивача в Іллічівському міському суді Одеської області. Відповідно до квитанції від 11 липня 2014 року (а.с.13) позивач [PERSON] здійснила оплату послуг адвоката у розмірі 2000 грн. У рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 р. № 23-рп/2009 висловлена правова позиція щодо правової допомоги, згідно з якою правова допомога є багатоаспектною і включає, крім інших її видів, також представництво в судах. Вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки судові витрати на правову допомогу в сумі 2000 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved