Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-08 00:00:00

У квітні 2020 р. [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідач) про стягнення заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , яка виникла за період з 01.11.2014 по день ухвалення судового рішення, що станом на 31.03.2020 становить 243 331,91 грн., та неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів в розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, починаючи з 01.11.2014, по день ухвалення судового рішення, але не більше суми заборгованості по аліментах. Позов обґрунтований такими обставинами. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та народили сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу сторін син проживає з позивачем та утримується за її рахунок, в той час як відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав і не надає. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29.01.2013 з відповідача на користь позивача стягнуті аліменти на утримання сина в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.09.2012, до досягнення дитиною повноліття. На виконання рішення суду про стягнення аліментів відкрите виконавче провадження, однак відповідач й надалі продовжує ухилятись від свого обов`язку по утриманню сина, аліменти не сплачує, внаслідок чого за період з листопада 2014 р. по березень 2020 р. включно утворилась заборгованість в розмірі 243 331,91 грн. Оскільки заборгованість за аліментами виникла з вини відповідача, позивач на підставі статті 196 Сімейного кодексу України має право на стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів. Ухвалою від 25.05.2020 суд відкрив провадження за даним позовом та призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали пославшись на наведені у позовній заяві обставини та обґрунтування. Відповідач та його представник позов не визнали пославшись на відсутність правових підстав для стягнення заборгованості зі сплати аліментів та відсутність вини відповідача у її виникненні. Заслухавши сторін, їх представників, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29.01.2013 (цивільна справа № 2-7031/12) з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх заробітків (доходів), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.09.2012, до досягнення дитиною повноліття. За даним рішенням було видано виконавчий лист, який перебуває на виконанні в Дарницькому районному відділі державної виконавчої служби у місті Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Судом установлено, що рішення суду про стягнення аліментів відповідачем не виконується. Відповідно до розрахунку державного виконавця, здійсненого станом на 01.03.2020, розмір заборгованості відповідача зі сплати аліментів за період з листопада 2014 р. по лютий 2020 р. становить 237 069,58 грн. (без урахування штрафів, накладених на підставі частини чотирнадцятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження»). З огляду на те, що [PERSON] не надавав державному виконавцю довідки про свій дохід, його заборгованість зі сплати аліментів розрахована виходячи із середньої заробітної плати працівника у м. Києві відповідно до вимог статті 195 Сімейного кодексу України. Стаття 196 цього Кодексу передбачає право одержувача аліментів на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. За змістом цієї норми обов`язковою умовою для стягнення пені є наявність вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, у виникненні заборгованості за аліментами. Зі змісту рішення суду про стягнення аліментів вбачається, що розгляд справи відбувся в присутності відповідача, рішення суду він не оскаржував, зпозовом про зменшення розміру аліментів у зв`язку зі зміною його матеріального та сімейного становища не звертався і жодних доказів, які б свідчили про відсутність його вини у виникненні заборгованості, не надав. Зважаючи на викладене, суд вбачає підстави для покладення на відповідача відповідальності за прострочення сплати аліментів у вигляді встановленої законом неустойки (пені). Відповідно до висновків Верховного Суду України, сформульованих у рішеннях за результатами розгляду цивільних справ про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, пеня нараховується за кожним періодичним платежем окремо з дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати, після чого розмір нарахованої пені за кожним щомісячним платежем підсумовується. Розмір пені за кожним місячним платежем розраховується по формулі: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати, та помножити та 1 відсоток. Отже загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою: P=(A1x1%xQ1)+(A2x1%xQ2)+…..(Anx1%xQn), де: Р - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів; A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць (сума аліментів які не були сплачені); Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів, починаючи з першого дня першого місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати; A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць (сума аліментів які не були сплачені); Q2- кількість днів прострочення сплати суми аліментів, починаючи з першого дня першого місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати; An- нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову; Qn- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць. На підтвердження розміру позовних вимог позивачем надано розрахунок, виконаний за вірною формулою та з урахуванням даних про несплачені суми аліментів і кількість днів прострочення кожного платежу, який здійснений станом на 01.04.2020. Водночас з огляду на те, що у даній справі рішення суду про стягнення аліментів виконується в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», належним та допустимим доказом розміру заборгованості відповідача зі сплати аліментів може бути лише розрахунок, обчислений державним виконавцем відповідно до статті 71 цього Закону та пункту 4 розділу XVIІнструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012. Оскільки у передбачений процесуальним законом строк позивачем не було надано розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, обчисленого державним виконавцем станом на 01.04.2020, підстав для розрахунку пені за прострочення сплати аліментів станом на вказану дату та на дату ухвалення рішення суд не вбачає. Здійсненими судом арифметичними розрахунками установлено, що розмір пені за прострочення сплати аліментів за період з 01.11.2014 по 01.03.2020 майже вдесятеро перевищує розмір заборгованості зі сплати аліментів. На наявність обставин, які відповідно до частини 2 статті 196 Сімейного кодексу України можуть бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, відповідач не посилався і доказів на підтвердження їх існування не надав. Зважаючи на викладене, суд визнає обґрунтованими та доведеними вимоги про стягнення пені в розмірі 100 відсотків заборгованості зі сплати аліментів, що становить 237 069,58 грн. Вирішуючи вимоги позову про стягнення заборгованості зі сплати аліментів, суд виходить з наступного. За обставинами справи установлено наявність чинного рішення суду про стягнення аліментів, яке виконується в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII). Відповідно до положень статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. За приписами статті 2 цього Закону засадами виконавчого провадження є верховенство права; обов`язковість виконання рішень; законність; диспозитивність; справедливість; неупередженість та об`єктивність; гласність та відкритість виконавчого провадження; розумність строків виконавчого провадження; співмірність заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців. Згідно статті 13 Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Стаття 18 Закону № 1404-VIII зобов`язує виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом. Згідно статті 71Закону № 1404-VIII порядок стягнення аліментів визначається законом. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Даною нормою також передбачено, що за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: 1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі . За приписами статті 194 Сімейного кодексу України аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. Якщо за виконавчим листом, пред`явленим до виконання, аліменти не стягувалися у зв`язку з розшуком платника аліментів або у зв`язку з його перебуванням за кордоном, вони мають бути сплачені за весь минулий час. Заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, - до досягнення нею двадцяти трьох років. За нормою частини третьої статті 195 цього Кодексу, якою врегульовано питання визначення заборгованості за аліментами, присудженими в частці від заробітку (доходу), розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Аналіз наведених законодавчих положень в їх сукупності дає підстави для висновку, що стягнення заборгованості зі сплати аліментів, які стягуються на підставі рішення суду в порядку, визначеному Законом № 1404-VIII, при відсутності спору про їх розмір, віднеситься до повноважень виконавця, у провадженні якого перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа про стягнення аліментів. Зважаючи на викладене, вимоги позову про стягнення заборгованості зі сплати аліментів є явно необґрунтованими і неприйнятним з огляду на законодавство. Відповідно до положень статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Частина 6 цієї норми визначає, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно наведених у позовній заяві розрахунків загальний розмір заявлених позивачем вимог становив 2 247 898,53 грн., а даним рішенням вимоги позивача задоволено на 237 069,58 грн., тобто на 11/100 частин від заявлених вимог. Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір». Звідси, з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1% від суми задоволених позовних вимог, що становить 2 370,70 грн. З матеріалів справи вбачається, що витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката у цій справі склали 30 000 грн., що підтверджується наданими суду доказами, а саме: додатковою угодою від 06.04.2020 № 3 до договору про надання правової допомоги з наданням всіх повноважень як представнику та захиснику від 22.02.2020, згідно якої сторони погодили вартість правових послуг у даній цивільній справі в розмірі 30 000 грн., та квитанцією до прибуткового касового ордера № 18 від 15.04.2020 на вказану суму. Відповідач не оспорював співмірність та пов`язаність з розглядом даної справи понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу. Отже з огляду на результат розгляду справи суд покладає на відповідача 11/100 частин витрат позивача на професійну правничу допомогу, що становить 3 300 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial