Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на частки квартири [ADDRESS], які належать відповідачам по 1/5 частці кожному. В обґрунтування позову зазначає, що відповідачі, які є колишньою дружиною та дітьми позивача, погодилися продати позивачеві свої частки зазначеної квартири, позивач повністю сплатив гроші відповідачам, позивач постійно проживає в квартирі, утримує її, сплачує комунальні послуги, здійснює поточний ремонт квартири, однак відповідачі ухиляються від оформлення правочину, тому позивач змушений звернутися до суду з цим позовом. В судове засідання позивач не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує, просить його задовольнити (а.с. 12). Відповідачі в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, 23.11.2015 року надали до суду заяви про визнання позовних вимог (а.с. 43-45). Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи неявку в судове засідання належним чином повідомлених відповідачів, суд вважає за можливе розглядати цивільну справу у відсутності відповідачів та ухвалити заочне рішення по даній справі в порядку ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи, що сторони не зявилися в судове засідання, суд розглядає цивільну справу за наявними у справі матеріалами. Розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши докази, які містяться у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло № 687, виданого Бюро приватизації житла РПО «Краситель» 18.02.1994 року квартира [ADDRESS] належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] по 1/5 частці кожному. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданому 05.12.2007 року державним нотаріусом Рубіжанської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстром № 1468 [PERSON] належить 1/5 частка квартири [ADDRESS] (а.с. 3). Відповідно до ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Як вказує позивач у своєму позові, він сплатив відповідачам 13.01.2014 року по 15000,00 гривень за їх частки квартири, про що вони надали йому власноруч написані розписки, в яких зазначили, що гроші отримали, зобовязуються протягом 2014 року оформити договір купівлі-продажу часток квартири, претензій до позивача не мають. Інших доказів про спростування цих обставини матеріали справи не містять (а.с. 9-11). Отже, як вбачається з справи позивач добросовісно виконав договір із своєї сторони, а саме: він прийняв майно та розрахувався за нього з відповідачами, утримує це майно, однак відповідачі не оформили у нотаріальній конторі договір купівлі-продажу в загальному порядку. Разом з цим, відповідачі не відмовляються від укладення договору купівлі-продажу. Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів та інших правочинів, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати за рішенням суду. Відповідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Суд приходить до висновку, що позивач та відповідачі 13.01.2014 року прийшли згоди стосовно купівлі-продажу 3/5 частин квартири, волевиявлення їх було вільним і відповідало їх внутрішній волі, сторони мали на меті реальне настання правових наслідків, про що свідчить той факт, що сторони виконали свої обовязки: позивач передав гроші відповідачам, які в свою чергу прийняли гроші, надали розписки та зобовязалися укласти договір купівлі-продажу протягом 2014 року. Відповідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 23.11.2015 року відповідачі подали через канцелярію суду заяви про визнання позову (а.с. 43-45). Відповідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання позову відповідачем суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановлює ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2008 року вказано, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи, що відповідачі подали письмові заяви, які приєднані до справи, в яких безумовно визнають позовні вимоги, суд приймає визнання відповідачами позову. При цьому, судом враховано, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази які б свідчили про те, що визнання відповідачами позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Оскільки оформлення договору купівлі-продажу не може бути проведено на загальних підставах, які зазначені у Законі України «Про нотаріат», в звязку з незявленням до нотаріуса відповідачів, враховуючи визнання позову відповідачами, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно ст. 88 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідачів.

Outcome: approved