Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва із вказаним позовом, у якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 01.12.2015 року, просила поділити набуте за час перебування у шлюбі спільне майно подружжя, визнавши за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Виділити позивачці з урахуванням інтересів малолітньої [PERSON], [INFO] рухоме майно: диван дитячий вартістю 3780,00 грн., мякий диван вартістю 5765,00 грн., випрямник для волосся вартістю 118,00 грн., зволожувач повітря вартістю 211,00 грн., телевізор вартістю 6999,00 грн., морозильну камеру вартістю 4249,00 грн., ноутбук вартістю 3742,00 грн., а всього на зальну суму 829864,00 грн. з урахуванням ринкової вартості ? частини квартири [ADDRESS]. Виділити відповідачу [PERSON] рухоме майно: ПВХ - вікна на загальну суму 15350,00 грн., радіатори опалення на загальну суму 3168,00 грн., двері вартістю 3600,00 грн., витяжку вартістю 1097,00 грн., варочну поверню вартістю 1258,00 грн., меблі кухонні вбудовані на загальну суму 10190,00 грн., вбудовану посудомийну машину вартістю 3249,00 грн., роботи та матеріали з реставрації ванни вартістю 3249,00 грн., а всього на загальну суму, з урахуванням ринкової вартості ? частини квартири [ADDRESS] 845668,00 грн. Стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки компенсацію за різницю вартості майна в розмірі 21569,00 грн. та вартість сплаченого судового збору в розмірі 3654,00 грн., а всього 25223,00 грн. В судовому засіданні представник позивачки уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на викладені у позовній заяві дані та обставини. Також на думку представника позивачки, при вирішенні цього спору потрібно взяти до уваги інтереси малолітньої дитини [PERSON], [INFO], яка знаходиться на повному утриманні позивачки, адже відповідач матеріально не допомагає, аліментів на утримання дитини не сплачує. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, вказуючи на те, що спірна квартира була придбана часткового за рахунок коштів у сумі 328650 грн., отриманих в результаті продажу квартири [ADDRESS]. В свою чергу вказана квартира була набута відповідачем на підставі договору дарування квартири, на підставі якого відповідачу належить 2/3 квартири та договору купівлі-продажу частини квартири, відповідно до якого відповідачу належить 1/3 частина квартири. Вважають, що 2/3 частини квартири [ADDRESS] належали відповідачу на праві приватної власності, а 1/3 частини квартири належали відповідачу та позивачу на праві спільної сумісної власності. Зазначили, що квартира [ADDRESS] була придбана за 645834,00 грн. Оскільки на придбання вказаної квартири були частково використані кошти відповідача у сумі 219100,00 грн. від продажу квартири [ADDRESS], йому на праві приватної власності належить 34/100 частини квартири [ADDRESS]. Отже частина квартири, яка належить позивачці та відповідачу на праві спільної сумісної власності подружжя, та яка підлягає поділу, відповідно складає 66/100 частини. Щодо заявленого позову про поділ рухомого майна вважають, що позивачка просить поділити майно, яке є невід'ємним покращенням спірної квартири, та яке не може бути поділено між сторонами. Зокрема це стосується ПВХ вікон, радіаторів, дверей, витяжки, дверей міжкімнатних, робіт з реставрації ванни, варочної поверхні, кухонних вбудованих меблів, вбудованої посудомийної машини. В іншій частині позовних вимог відповідач та представник відповідача не заперечували проти розподілу спільного рухомого майна згідно запропонованого позивачкою варіанту поділу, шляхом виділення позивачці рухомого майна на суму 19099,00 грн., а відповідачу на суму 5765,00 грн. за умови виплати позивачкою компенсації у сумі 6667,00 грн. у зв'язку із непропорційним розподілом спільного майна. Суд, заслухавши представника позивачки, відповідача, представника відповідача, допитавши в судовому засіданні у якості свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах наданих доказів приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню частково виходячи з таких підстав. Відповідно до вимог ч.2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до частини 1 ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Судом встановлено, що 29.01.2011 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб (а.с.8 - копія свідоцтва про укладення шлюбу), від якого вони мають малолітню доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження (а.с.10 - копія свідоцтва про народження). Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.05.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.29 - зворот копія рішення суду). Під час перебування у шлюбі сторони придбали наступне майно: за договором № 1567 від 05.04.2013 року ПВХ вікна вартістю 15350,00 грн. (а.с.11), на підставі товарного чеку № 268 від 24.04.2013 року радіатори на опалення вартістю 3168,00 грн. (а.с.12), на підставі договору № 24 від 09.04.2013 року міжкімнатні двері вартістю 3600,00 грн. (а.с.13), на підставі товарного чеку № фРН-0518/0073 від 18.05.2013 року витяжку Ventolux VENEZIA 60 (600) К вартістю 1097,00 грн. та варочну поверхню Le Chef GH 6003 W вартістю 1258,00 грн., (а.с.14), на підставі договору купівлі-продажу № ФЛФТ-52116 від 28.08.2013 року ноутбук ASUS X75A-TY117D вартістю 3742,00 грн. (а.с.15), на підставі замовлення № 337757 від 11.05.2013 року меблі кухонні вбудовані вартістю 10190,69 грн. (а.с.16-18), на підставі товарного чеку від 31.10.2013 року двері міжкімнатні вартістю 1876,00 грн., на підставі товарного чеку від 26.06.2014 року м'який диван вартістю 5765,00 грн. (а.с.21), на підставі заяви № 002-29042-170714 від 17.07.2014 року про отримання споживчого кредиту морозильну камеру SHAIGE F22SM вартістю 4249,90 грн. та вбудовану посудомийну машину HOTPOINT ARISTON LST вартістю 3249,90 грн. (а.с.22), на підставі товарного чеку диван «Лібері» вартістю 3780,00 грн. (а.с.26), відповідно до гарантійного талону від 30.10.2013 року телевізор PHILIPS вартістю 6999,00 грн. (а.с.26,27), на підставі товарного чеку № фРН 0608/0079 від 08.06.2012 року випрямляч для волосся Scarlett SC-064 вартістю 118,00 грн. та зволожувач повітря Orion ORH 0220 вартістю 211,00 грн. (а.с.28). Також відповідно до договору побутового підряду від 23.04.2013 року та акту приймання-передачі виконаних робіт в квартирі [ADDRESS] було виконано роботи по реставрації ванни в розмірі 880,00 грн. (а.с.24). 16.04.2013 року відповідно до договору купівлі-продажу квартири була придбана квартира [ADDRESS] (а.с.74 - копія договору купівлі-продажу), який зареєстровано в реєстрі права власності на нерухоме майно (а.с.38 - копія витягу з реєстру). Відповідно до вказаного договору купівля спірної квартири здійснено за домовленістю сторін у розмірі 645834,40 грн. Заявляючи вимогу про поділ спірного майна, [PERSON] посилалася на те, що вищевказане майно придбано сторонами у справі за спільні кошти під час перебування у шлюбі. Відповідач продав належну йому квартиру, оскільки придбавши спільну квартиру позивакча сподівалась, що його квартира, в якій 1/6 частина належала також і їй, оскільки 1/3 частина проданої квартири була викуплена ними, як подружжям у колишньої дружини відповідача, буде здаватись в найм і від вилучених коштів в квартирі буде проведено ремонт. Дійсно, в спільній квартирі було проведено ремонт, але на його проведення витрачались кошти в тому числі і надані батьками позивачки. Як з'ясувалось вже після розірвання шлюбу, то вимогу продати квартиру, яка належить відповідачу поставили батьки відповідача, щоб позивачка ніяким чином не могла користуватись його коштами, тобто, щоб відповідач не використав особисті кошти в інтересах сім'ї. Під час шлюбу відповідач пояснював, що гроші потрібні батькам, що гроші він хоче використати на відкриття власного бізнесу. Також вказувала на те, що в період перебування у шлюбі з відповідачем ними купувалася побутова техніка в кредит. Заперечуючи проти позовних вимог позивачки відповідач [PERSON] вказував на те, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана часткового за рахунок коштів у сумі 328650 грн., отриманих в результаті продажу квартири [ADDRESS]. В свою чергу вказана квартира була набута на підставі договору дарування квартири від 12.09.2007 року, на підставі якого йому належить 2/3 частини квартири, договору купівлі-продажу частини квартири, з розстроченням платежу, відповідно до якого йому належить належить 1/3 частина квартири. Таким чином 2/3 частини квартири [ADDRESS] належали йому на праві приватної власності, а 1/3 частини квартири належали йому та позивачу як подружжю на праві спільної сумісної власності. Отже кошти в сумі 328650,00 грн., отримані в результаті продажу вказаної квартири, розподілялись наступним чином: 219100,00 грн. кошти, які належали йому на праві приватної власності, 109 550,00 грн., кошти, які належали йому та позивачці на праві спільної сумісної власності подружжя. Спірна квартира була придбана за 645834,00 грн. Отже оскільки на придбання вказаної квартири були частково використані його особисті кошти в розмірі 219100,00 грн. від продажу квартири [ADDRESS], то йому на праві приватної власності належить 34/100 частини квартири [ADDRESS] (219000,00 грн. /645834,00 грн.). Отже частина квартири, яка належить позивачу і йому на праві спільної сумісної власності подружжя, та яка підлягає поділу, відповідно складає 66/100 частини. Як на підставу свої заперечень стосовно позову відповідачем було надано договір купівлі-продажу квартири від 18.04.2013 року. Предметом цього договору є жила однокімнатна квартира [ADDRESS] (а.с.75-78- копія договору). Відповідно до вказаного договору [PERSON] продав належну йому на праві приватної власності вищевказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу частини квартири з розстроченням платежу, згідно якого [PERSON] належить 1/3 частка квартири, та договору дарування квартири від 12.09.2007 року, згідно якого [PERSON] належить 2/3 частки квартири. За взаємною згодою сторін продаж квартири вчинено за ціною 328650,00 грн. Допитана в судовому засіданні за клопотанням відповідача свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідач [PERSON] є онуком її сестри і вона вважає його своїм онуком. Вона має свій бізнес та мала можливість надати, та надала відповідачу грошові кошти в позику навесні 2013 року в розмірі 40000,00 дол. США. Володя пояснив, що ці гроші потрібні йому строком на неділю для купівлі квартири. Згодом гроші були повернуті. Не вимагала від відповідача розписки про позику грошей, бо знала, що згодом він їх поверне. Відповідно до ст. 60 СК України майно, яке подружжя придбало у шлюбі, належить дружині й чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав через поважну причину (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що будь-яка річ, придбана за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності,незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до вимог ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до вимог ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в Постанові №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за привалами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Відповідно до п. 24 Потсанови до складу майнв, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд вважає, що наданий відповідачем договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 18.04.2013 року не підтверджує факт придбання саме за ці кошти спірного майна. Зважаючи також на той факт, що спірна квартира була придбана раніше, чим продаж квартири [ADDRESS]. Суд, також критично ставиться до показів свідка [PERSON] та не бере їх до уваги стосовно того, що грошові кошти в розмірі 40000,00 дол. США нею передавались в борг [PERSON] саме для купівлі квартири, оскільки даний висновок нею зроблений самостійно, крім того не є належним та допустимим доказом, оскільки надання грошових коштів у позику є правочином, який вчиняється письмово. Законодавством передбачається обов'язкова письмова форма щодо правочинів між фізичними особами на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 ЦК України. Однак належних та допустимих у розумінні ст. 57-60 ЦПК України доказів про отримання від [PERSON] в позику грошових коштів в розмірі 40000,00 дол. США, зокрема на придбання спірної квартири відповідачем суду не надано та судом в процесі розгляду справи не здобуто. Зокрема згідно ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Відповідно до п.3 ст. 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цого Кодексу. Отже відповідач в судовому засіданні не довів, що спірне майно, зокрема квартира [ADDRESS] не може входити до спільної власності подружжя з підстав її придбання за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Суд вважає, сторони придбали його за спільні кошти як подружжя. Що стосується позовних вимог про поділ спільного рухомого майна з урахуванням інтересів малолітньої дитини, то вони підлягають задоволенню частково виходячи з наступного. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року, а саме пункту 30, при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засад рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Як обставини, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, втрачає його на шкоду інтересам сім'ї, але й випадки, коли один із подружу не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч.1 ст. 60 СК). Судом приймається до уваги те, що на даний час позивачка вимушена орендувати житло і забезпечувати дитину самостійно, оскільки відповідач аліменти у розмірі, який було визначено за мировою угодою не надає, що не заперечувалось і самим відповідачем в судовому засіданні. Враховуючи вищенаведене, на підставі ч. 3 ст. 70 СК України, суд вважає необхідним відійти від принципу рівності часток кожного із подружжя в спільному сумісному майні та, враховуючи інтереси малолітньої дитини- [PERSON], [INFO], збільшити частку позивача у спільному майні подружжя, виділивши позивачці рухоме майно, що складається з наступного: диван дитячий вартістю 3780,00 грн, випрямник для волосся вартістю 118,00 грн., зволожувач повітря вартістю 211,00 грн., телевізор вартістю 6999,00 грн., морозильну камеру 4249,00 грн., ноутбук вартістю 3742,00 грн. на загальну суму 19099,00 грн. З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що за період проживання в шлюбі сторони проводили ремонті роботи в квартирі за адресою: [ADDRESS]. Зокрема ними придбавались будівельні матеріали на проведення ремонту та здійснювались інші необхідні витрати на підтримання квартири у належному стані. При цьому суд вважає, що роботи з реставрації ванни, здійснена заміна вікон, придбання радіаторів опалення, двері, міжкімнатні двері, вбудовані меблі кухонні, витяжка, варочна поверхня, вбудована посудомийна машина - є невідємним предметами квартири, без яких використання її за призначенням неможливе, замовленні вбудовані меблі та техніка не можуть бути використані в інших приміщеннях, оскільки замовленні для конкретного приміщення з конкретними розмірами та визнаються судом як невідємні поліпшення самої квартири. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи, що свідчить про поліпшення житлових умов, як наслідок можливе збільшення вартості квартири. За таких обставин у суду відсутні підстави для поділу вказаного майна. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи позивачем підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити частково, виділивши [PERSON], збільшивши її частку з урахуванням інтересів дитини [PERSON], [INFO], рухоме майно: диван дитячий вартістю 3780,00 грн, випрямник для волосся вартістю 118,00 грн., зволожувач повітря вартістю 211,00 грн., телевізор вартістю 6999,00 грн., морозильну камеру 4249,00 грн., ноутбук вартістю 3742,00 грн. на загальну суму 19099,00 грн., а [PERSON] виділити рухоме майно: м'який диван вартістю 5765,00 грн. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: partial