Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

У листопаді 2015 року КЕВ м. Чернігів звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх\~ вимог позивач посилався на те, що відповідачі тривалий час не проживають в спірній квартирі та не використовують квартиру за цільовим призначенням, а тому є такими, що втратили право користування квартирою на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України. В грудні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив зобов`язати КЕВ м.Чернігів укласти з ним письмовий договір найму житлового приміщення за адресою [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що на спірну квартиру йому видано ордер № 23 від 24 травня 1994 року, проте відповідач відмовляється укласти договір найму цього приміщення. Ухвалою Ічнянського районного суду від 02 грудня 2015 року первісний та зустрічний позови об`єднані в одне провадження для спільного розгляду. Рішенням Ічнянського районного суду від 14 грудня 2015 року позовні вимоги КЕВ м.Чернігова задоволено, визнано [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . В задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовлено. Додатковим рішенням Ічнянського районного суду від 04 січня 2016 року стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь КЕВ м.Чернігів в рахунок повернення витрат судовий збір в сумі 1218 грн. солідарно. В апеляційній скарзі [PERSON] просить змінити рішення суду першої інстанції від 14.12.2015 року та ухвалити нове рішення, яким в позові КЕВ м.Чернігів до нього відмовити, а зустрічний позов задовольнити в повному обсязі. [PERSON] наполягає на тому, що підстави для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, відсутні. Вказує, що він не був відсутнім в спірній квартирі понад 6 місяців, в квартирі знаходяться його речі, він сплачує комунальні послуги, іншого житла не має. Також [PERSON] подана апеляційна скарга, в якій він просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції від 04 січня 2016 року, оскільки суд не взяв до уваги, що він є інвалідом другої групи, а тому звільнений від сплати судового збору. В письмових запереченнях КЕВ м.Чернігів просить відхилити апеляційну скаргу [PERSON] на рішення суду від 14.12.2015 року та залишити без змін рішення суду першої інстанції, вважаючи його законним та обгрунтованим. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.\~\~ Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.\~\~ Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги\~ і заперечення\~ та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню. Проте, наведені вимоги процесуального закону судом першої інстанції дотримані не були. Задовольняючи позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом, суд першої інстанції виходив з того, що останній зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , проте тривалий час не проживає в ній, з його дозволу в квартирі проживає інша особа. З таким висновком не може погодитись апеляційний суд враховуючи наступне. Відповідно до частин 1, 2, 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами 2, 3 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Звертаючись до суду з позовом, позивач КЕВ м.Чернігів посилався лише на доповідну начальника підприємства (будинкоуправління) [PERSON] на ім`я начальника КЕВ м.Чернігів про не проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] (а.с.4). Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України від 02.12.2010 року визнано, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. За змістом\~ ст.ст. 71, 72 ЖК України наймач жилого приміщення та члени його родини можуть бути визнані в судовому порядку такими, що втратили право користування жилим приміщенням\~ в разі їхньої відсутності на спірній жилій площі більше шести місяців без поважних причин. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 у п.10 Постанови року (з наступними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України) необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні; у осіб, які потребують догляду; внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.\~\~ Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції, що надана позивачем в обґрунтування позовних вимог доповідна може бути беззаперечним доказом відсутності відповідача [PERSON] в спірній квартирі без поважних причин протягом строку, встановленого законодавством. Під час розгляду справи апеляційним судом за наданими представником [PERSON] копіями квитанцій встановлено, що останній здійснює оплату житло-комунальних послуг. Представником КЕВ м. Чернігова не заперечувалось, що на даний час борг по оплаті комунальних послуг відсутній.\~ За показами свідків [PERSON] та [PERSON] , допитаними в суді апеляційної інстанції, встановлено, що [PERSON] не вибув із спірної квартири, періодично двічі-тричі на місяць проживає у спірному житлі, виконує обовязки наймача, оплачує комунальні послуги. В квартирі\~ знаходяться його особисті речі, меблі та інше майно. Крім того [PERSON] є військовим пенсіонером та інвалідом другої групи, а тому за станом свого здоровя двічі на рік проходить санаторно-курортне лікування. Факт проживання [PERSON] в спірному приміщенні також встановлений рішенням Ічнянського районного суду від 19 квітня 2011 року, а також постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2011 року, копії яких додані до матеріалів справи. Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2011 року, яка набрала законної сили,\~ було визнано неправомірними дії командира військової частини [NUMBER] [PERSON] в частині недопуску [PERSON] на територію населеного пункту смт. Дружба (м. Ічня-2) до [PERSON] та [PERSON] . Тобто підтверджений факт чинення перешкод з боку КЕВ м.Чернігова у доступі на територію м. Ічня-2, де також розташована квартира, в якій він зареєстрований та проживає. Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Наявні в матеріалах справи докази беззаперечно не підтверджують, що відповідач [PERSON] добровільно залишив квартиру, що його речей немає в спірній квартирі та що він відсутній в цьому приміщені понад 6 місяців без поважних причин. За таких обставин висновки суду щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] не відповідають дійсним обставинам справи. Що стосується визнання [PERSON] такою, що також втратила право користування квартирою [ADDRESS] , то апеляційний суд погоджується із висновком суду про наявність підстав для задоволення позову в цій частині. Матеріалами справи підтверджено, що відповідач [PERSON] дійсно тривалий час не проживає в спірній квартирі, проживає в с. Августівка, де працює. Твердження [PERSON] про те, що її до квартири не пускає відповідач [PERSON] не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не мають правового значення для розгляду даної справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В справі відсутні докази того, що саме позивачем Квартирно-екплуатаційного відділу м. Чернігів чинились чи чиняться перешкоди [PERSON] у користуванні спірною квартирою. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову [PERSON] , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем заявлені вимоги укласти з ним письмовий договір найму житлового приміщення в [ADDRESS] , проте ця квартира не є предметом первісного позову, оскільки позивач зареєстрований в квартирі [ADDRESS] . Відповідно до положень чинного законодавства договір найму може бути укладений лише щодо вільного житлового приміщення, придатного для проживання. Згідно інформації, наданої позивачем в суді апеляційної інстанції, встановлено, що в квартирі [ADDRESS] проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , тобто зазначена квартира не є вільною, що виключає можливість укладення з [PERSON] договору найму цього житлового приміщення.\~ Отже, позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню саме з наведених вище мотивів. Апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги [PERSON] на додаткове рішення Ічнянського районного суду\~ від 04 січня 2016 року. Судом встановлено, що [PERSON] є інвалідом 2 групи, що підтверджується копією відповідного посвідчення (а.с.36), а тому він на підставі п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України „Про судовий збір звільняється від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Враховуючи приписи ст. 88 ЦПК України та задоволення позовних вимог лише до відповідача [PERSON] , апеляційний суд приходить до висновку, що за розгляд справи в суді першої інстанції з відповідача [PERSON] належало до стягнення 487 грн. 20 коп. (ставка судового збору за подання позову немайнового характеру, що діяла на момент подання позову). Отже, додаткове рішення суду від 04 січня 2016 року належить змінити, стягнувши з [PERSON] на користь Квартирно-екплуатаційного відділу м. Чернігів у відшкодування судових витрат 487 грн. 20 коп. На підставі вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційних скарг [PERSON] .

Outcome: partial