Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

У листопаді 2014 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] (позивач) до Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в м.Києві (відповідач) про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органу державної влади, в якій позивач просив: - стягнути з відповідача понесені ним збитки у розмірі 14 000,00 грн. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач у позові зазначив, що 03.11.2013р. ним було подано письмову заяву до ГУ МВС України в м.Києві з проханням надати інформацію щодо вжитих заходів з приводу повідомлення позивачем про скоєння злочину посадовою особою при виконанні службових обов'язків із зазначенням номеру справи в Єдиному реєстрі досудових розслідувань. Проте протягом встановленого законодавством строку відповіді на звернення позивача, не надано. У зв'язку з бездіяльністю відповідача, позивач був змушений звернутися до Окружного адміністративного суду м.Києва за захистом свого порушеного права., який своєю постановою від 18.02.2014р. визнав бездіяльність Головного управління МВС України в м.Києві і зобов'язав надати відповідь на звернення позивача. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.06.2014р. постанову Окружного адміністративного суду м.Києва, залишено без змін. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03.09.2014р., постанову Окружного адміністративного суду м.Києві та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду залишено без змін. Як зазначає у позовній заяві позивач, у порушення ст. 40 Конституції України, відповідач порушив його право звернення, порядок розгляду його звернення та право на отримання відповіді на звернення. З урахуванням ситуації, яка склалася, позивач для відновлення своїх порушених прав був змушений звернутися до суду. Оскільки він не є фахівцем у галузі права, був змушений звернутися за правовою допомогою для складання позову та захисту своїх прав у суді. Послуги з підготовки позовної заяви, заперечень на апеляційну та касаційні скарги, представництва інтересів у суді позивачу надавала юридична фірма «Голдблум енд Партнерс». Понесені витрати позивача підтверджуються рахунками на оплату № 1 від 01.11.2013р., № 2 від 20.08.2014р., актом виконаних робіт від 22.08.2014р., що підтверджують внесення позивачем плати за надані юридичні послуги у сумі 14 000, 00 грн., які надавалися юридичною компанією «Голдбум енд Партнерс». Таким чином, позивач вважає, що своєю бездіяльністю відповідач завдав йому матеріальні збитки на суму 14 000, 00 грн., оскільки саме таку суму йому довелося витратити на послуги юридичної компанії «Голдблум енд Партнерс». З огляду на викладене, позивач просив його позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала з підстав наведених у позові та просила його задовольнити. Представник відповідача Ковальчук І.В. позов не визнав, надав суду письмові заперечення (а.с.21-23), у яких посилався на те, що заявлена сума до стягнення не є збитком у розумінні положень Цивільного кодексу України щодо відшкодування матеріальних збитків, а є складовою судових витрат відповідно до ст.87Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), і питання про їх стягнення вирішується при розгляді конкретної судової справи, яка розглядається в порядку адміністративного судочинства. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Як вбачається зі змісту постанови Окружного адміністративного суду м.Києва від 18.02.2014р., під час розгляду справи адміністративним судом, позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій вимога щодо відшкодування моральної шкоди замінена вимогою про стягнення з відповідача витрат на юридичну консультацію та підготовку позовної заяви у розмірі 3 450, 00 грн. та підтримав позов в цілому. Суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Однак, в цілому задовольняючи позов, суд не вбачав підстави для відшкодування понесених витрат на правову допомогу, оскільки позивачем не було надано жодних фінансових документів (чеків, квитанцій), які б свідчили про оплату ним витрат на правову допомогу, в тому числі, у зв'язку з відсутністю акту виконаних робіт, який би підтверджував факт отримання позивачем послуг з консультації юриста та підготовки позовної заяви. (а.с.2-3). Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Переглядаючи в апеляційному порядку постанову Окружного адміністративного суду м.Києва, суд апеляційної інстанції в своїй ухвалі від 16.06.2014р. дійшов висновку, що висновки суду першої інстанції є обґрунтованими, обставини справи встановлено правильно, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Однак, щодо позовної вимоги про відшкодування понесених позивачем витрат на правову допомогу, колегія суддів дійшла наступного висновку. Так в судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач пояснив наступне, що він фактично відмовився в суді першої інстанції від позовної вимоги про стягнення з відповідача 10 000, 00 моральної шкоди, змінивши її на позовну вимогу про стягнення витрат на юридичну консультацію та підготовку позовної заяви у розмірі 3 450, 00 грн. Суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що судом першої інстанції процесуального рішення з цього приводу не приймалося, що не призвело до неправильного вирішення справи по суті. Витрати на правову допомогу, згідно зі ст. 87 КАС України, належить до витрат, пов'язаних з розглядом справи, які в свою чергу, входять до складу судових витрат. Таким чином, постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 18.02.2014р. залишено без змін. (а.с. 4). Вищий адміністративний суд України, перевіряючи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, доводи касаційної скарги, дійшов висновку, що суди дійшли обґрунтованого висновку задовольняючи позов [PERSON] про зобов'язання відповідача надати позивачу відповідь на його звернення. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03.09.2014р. постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 18.02.2014р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16.06.2014р. залишено без змін. (а.с. 5-6). Таким чином, питання щодо відшкодування коштів у розмірі 14 000,00 грн. на правову допомогу в адміністративній справі вирішено адміністративним судом. Поряд з цим слід зазначити, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. В обґрунтування своєї позиції, стороною позивача надано договір про надання юридичних послуг від 01.11.2013р. (а.с. 8-10), додаткову угоду № 1 від 23.12.2013р. до договору від 01.11.2013р. про надання юридичних послуг, зі змісту якої вбачається, що у виконавця (ТОВ «Голдблум енд Партнерс») відбулися кадрові зміни, що вказане Товариство діє в особі директора Ван Бо, рахунок на оплату № 2 від 20.08.2014р. на суму 6 000, 00 грн. (а.с. 12), рахунок на оплату № 1 від 01.11.2013р. на суму 8 000, 00 грн. (а.с. 13), акт виконаних робіт № 1 від 22.08.2013р. (а.с. 14). Відповідно до змісту ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2, особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, тому вона не може замінювати в процесі особу, якій надає правову допомогу, та бути її представником і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в частині другій статті 56 ЦПК. При вивченні доказів в порядку ст.ст. 212 - 215 ЦПК України, зокрема договору про надання юридичних послуг від 01.11.2013р., додаткової угоди № 1 від 23.12.2013р. до Договору, рахунків на оплату, акту виконаних робіт № 1 від 22.08.2013р., судом не встановлено, даних та розрахунків про кількість годин, які затратив для надання правової допомоги адвокат чи будь-який інший фахівець у галузі права по даній справі, а з платіжних документів не можливо встановити за який саме вид юридичних послуг здійснювалася оплата. Натомість в матеріалах справи міститься довідка ТОВ «Голдблум енд Партнерс» за підписом Директора Ван Бо від 06.10.2014р. зі змісту якої вбачається, що юридична фірма, відповідно до договору про надання юридичних послуг від 01.11.2013р., укладеного з [PERSON], при розгляді вищевказаної справи, надала останньому юридичні послуги із загальним витраченим часом 10 (годин), при цьому було надано усну консультацію щодо пред'явлення позову до ГУ МВС України в м.Києві, підготовлено позовну заяву, представництво інтересів в Окружному адміністративному суді м.Києва, заперечення на апеляційну скаргу ГУ МВС України в м.Києві на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва, участь в судовому засіданні в Київському апеляційному адміністративному суді, заперечення на касаційну скаргу ГУ МВС України в м.Києві. (а.с. 7). Однак, зазначена довідка не може братися судом до уваги, оскільки її фактично було надано після розгляду адміністративної справи, в якій надавались послуги. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено, що компенсація судових витрат здійснюється за участю особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно з ч.3 ст.87 КАС України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать: витрати на правову допомогу. За ст.ст. 97, 98 КАС України суд за клопотанням однієї зі сторін визначає грошовий розмір судових витрат, які повинні бути їй компенсовані; суд вирішує питання щодо судових витрат у постанові суду або ухвалою; особи, які беруть участь у справі, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі можуть оскаржити судове рішення щодо судових витрат, якщо це стосується їхніх інтересів. Отже вимоги позивача щодо стягнення суми коштів у розмірі 14 000, 00 грн. не є збитком у розумінні Цивільного законодавства України, яким серед іншого, визначено поняття матеріальних збитків, а є витратами на правову допомогу, здійсненими позивачем в процесі розгляду адміністративної справи за його позовом до Головного управління МВС України в м.Києві і питання щодо їх компенсації та розміру повинно вирішуватись судом при розгляді відповідної адміністративної справи саме за правилами КАС України. Саме при розгляді адміністративної справи позивач мав надати належні та допустимі докази щодо здійснених витрат на правову допомогу. Як зазначалось вище щодо судових витрат на правову допомогу при розгляді адміністативної справи за позовом [PERSON] було звернуто увагу в ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду від 16.06.2014р. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем обрано спосіб захисту свого права, не передбачений законом, а тому не знаходить законних підстав для задоволення даного позову. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню, Враховуючи наведене, на підставі на ст.ст. 11, 16, ЦК України, ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»,

Outcome: dismissed