Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-07 00:00:00

У липні 2018 року позивач звернулася до Святошинського районного суду м.Києва з позовом про визнання за нею права власності на кімнату площею 17.00 кв.м., шляхом викупу частки відповідачки у вигляді сплати грошової компенсації за різницю, яка складає 5,6 кв.м. в квартирі [ADDRESS] , а також припинити право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] в даній квартирі. Позов обґрунтовується наступним. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 11 жовтня 1993р. виданого Ленінградською районною державною адміністрацією м. Києва, співвласниками квартири [ADDRESS] були три особи: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] - померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 05.05.2008р. виданим Відділом державної реєстрації смерті ГТУЮ у м. Києві, актовий запис № 8656. За час свого життя, [PERSON] , склала заповіт від 25 липня 2002 року, посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори - Дмитрієвою Т.М., згідно якого заповіла належну їй на праві власності частину квартири [ADDRESS] - [PERSON] . Таким чином, відповідачка стала власником 2/3 частин вище вказаної квартири. 20 травня 2008р. - [PERSON] , який є чоловіком позивачки подарував належну йому 1/3 частини квартири [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , що підтверджується договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом КМНО - Назарчук Н.В., реєстровий запис № 1873. Приблизно в 2001р., відповідачка змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », шляхом укладення шлюбу з громадянином Німеччини та через деякий час виїхала на постійне місце проживання до Республіки Німеччина. З метою встановити місце проживання відповідачки, адвокатом позивачки надавались відповідні запити до ДМС України, Державної прикордонної служби України, МЗС України, проте у всіх відповідях на адвокатські запити було зазначено про відмову в наданні запитуваної інформації в зв`язку з її конфіденційністю. Для підтвердження факту відсутності відповідачки у спірній квартирі, адвокатом позивачки були надані запити до Святошинської РДА в м. Києві з проханням надати довідку про перелік осіб зареєстрованих у вище вказаній квартирі, до КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №3 Святошинського району м. Києва» з проханням надати інформацію, щодо факту перебування відповідачки на медичному обліку у даній установі, а також до відділення поштового зв`язку з проханням надати інформацію про отримання відповідачкою поштової кореспонденції на адресу по [ADDRESS] . Однак, на запити адвоката, всі відповіді були негативні з посиланням на конфіденційність запитуваної інформації. Виїхавши на постійне місце проживання до Республіки Німеччина, відповідачка припинила будь-яке спілкування зі своїми родичами, в тому числі і з батьком [PERSON] , який проживає у квартирі [ADDRESS] , разом з позивачкою. Належною їй власністю, а саме часткою у вище вказаній квартирі відповідачка не цікавиться, не виконує свої обов`язки власника по її утриманню, не сплачує понад 10 років всі необхідні платежі за комунальні послуги. Крім того, сторона позивача позбавлена можливості провести з відповідачкою перемовини, щодо викупу її частки, оскільки остання не збирається проживати у даній квартирі, адреса її проживання в Німеччині невідома, або навпаки запропонувати останній викупити частку позивачки. Факт не проживання відповідачки у вище вказаній квартирі з 2009 року підтверджується актом про не проживання, крім того, позивачка сплачує всі комунальні послуги за всю квартиру, в тому числі і за частку, яка належить відповідачці, що підтверджується довідкою про відсутність заборгованості за комунальні послуги та квитанціями про сплату комунальних послуг, а також відповідними договорами про надання послуг у квартиру укладених на ім`я позивачки. Станом на день подання позову, позивачка хоче реалізувати своє право на продаж належної їй частки у спірній квартирі, проте не може цього зробити, оскільки не має змоги в передбаченому законом порядку запропонувати пріоритетне право викупу іншому співвласнику за її відсутності на території України, а також відповідачка, коли останній раз бачилась з батьком та позивачкою, понад 10 років тому, повідомила, що на ґрунті неприязних відносин з батьком та нею, не збирається вести будь-які перемовини, щодо подальшого встановлення порядку користування квартирою або її продажем. Спірна квартира, відповідно до технічного паспорту має наступні технічні характеристики: загальна площа квартири - 54,9 кв.м., житлова площа - 34,2 кв.м. та складається з двох кімнат площею 17,2 кв.м. та 17,0 кв.м. Оскільки, частка позивачка у вказаній квартирі визначена в розмірі 1/3 частки, в перерахунку на квадратні метри вона складає 11,4 кв.м. від житлової площі, виходячи з розрахунку 34.2/ 3 = 11.4. Таким чином, частка позивачки є меншою від розміру обох кімнат в квартирі та від кімнати площею 17.0 кв.м., а тому відсутня технічна можливість виліпити частку позивачки в натурі. З урахуванням вище вказаного, позивачка вимушена звернутись до суду з та ним позовом для визнання за нею права власності на кімнату в спірній кзартирі площею 17.0 кв.м., шляхом викупу у вигляді сплати грошової компенсації відповідачці за різницю, яка складає 5,6 кв.м. виходячи з розрахунку 17,0 кв.м. (площа кімнати) - 11,4 кв.м. (частка у квадратних метрах, що належить позивачці) = 5,6 кв.м., оскільки вирішити даний спір в позасудовому порядку не є можливим. Також в разі потреби продати належну їй частку в квартирі, відповідачка не зможе виділити її в натурі в тих площах, які пропорційно можуть їй належати відповідно до розміру її частки, оскільки в такому разі, частка відповідачки є значною і остання не може бути позбавлена права власності на неї без згоди позивачки. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05.10.2018 р. відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримують та просять його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відзиву до суду не направив, клопотання про розгляд справи за своєї відсутності не подавав, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 11 жовтня 1993р. виданого Ленінградською районною державною адміністрацією м. Києва, співвласниками квартири [ADDRESS] були три особи: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.18). [INFO] р. [PERSON] - померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 05.05.2008р. виданим Відділом державної реєстрації смерті ГТУЮ у м. Києві, актовий запис № 8656 (а.с.43). Позивач посилається на те, що за час свого життя, [PERSON] , склала заповіт від 25 липня 2002 року, посвідчений державним нотаріусом дванадцятої Київської державної нотаріальної контори - Дмитрієвою Т.М., згідно якого заповіла належну їй на праві власності частину квартири [ADDRESS] - [PERSON] (а.с.44). Однак, позивач надає копію заповіту, не зазначає про місце знаходження його оригіналу та не просить його витребувати або належним чином засвідчену його копію. Суд визнає такий доказ хоча і належним, однак недопустимим у даній справі. Позивач з вищенаведеної обставини робить висновок, що відповідачка стала власником 2/3 частин вище вказаної квартири. Однак, при наявності заповіту автоматично не виникає права власності на майно. Спадкоємець стає власником нерухомого майна лише у випадку прийняття спадщини та оримання свідоцтва про набуття такого права за заповітом. Позивачем докази набуття [PERSON] права власності не надані. Отже, така обставина не доведена. 20 травня 2008р. - [PERSON] , який є чоловіком позивачки подарував належну йому 1/3 частини квартири [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , що підтверджується договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом КМНО - Назарчук Н.В., реєстровий запис № 1873 (а.с.20-21). Позивача, стверджує, що приблизно в 2001р., відповідачка змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », шляхом укладення шлюбу з громадянином Німеччини та через деякий час виїхала на постійне місце проживання до Республіки Німеччина. З метою встановити місце проживання відповідачки, судом направлена ухвала до Державної прикордонної служби України з вимогою наданням інформації про перетин державного кордону гр. [PERSON] , [INFO] , за останні п`ять років. За браком іншої додаткової інформації суду відмовлено у наданні запитуваної інформації (а.с.192). Державною міграційною службою України повідомлено, що [PERSON] , [INFO] , з питанням набуття громадянства у встановленому порядку не зверталася (а.с.194). Міністерством закордонних справ України отримання гр. [PERSON] , [INFO] , громадянства Федеративної республіки Німеччини, було відмовлено в наданні запитуваної інформації в зв`язку з її конфіденційністю (а.с.196). Таким чином є доведеним факт належного права власності: [PERSON] 1/3 частини квартири, [PERSON] 1/3 частини квартири та [PERSON] 1/3 частини квартири. Спірна квартира, відповідно до технічного паспорту має наступні технічні характеристики: загальна площа квартири - 54,9 кв.м., житлова площа - 34,2 кв.м. та складається з двох кімнат площею 17,2 кв.м. та 17,0 кв.м.(а.с.41-42). Оскільки, частка позивачка у вказаній квартирі визначена в розмірі 1/3 частки, в перерахунку на квадратні метри вона складає 11,4 кв.м. від житлової площі, виходячи з розрахунку 34.2/ 3 = 11.4. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 статті 356 Цивільного кодексу України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 357 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Положеннями ч. 3 цієї статті передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів всіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Частина 3 статті 358 ЦК України закріплює, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно статті 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Відповідно до ч.1 ст.356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 Цивільного кодексу України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження спільною частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п.1, 2, 3 ч.1 ст.365 Цивільного кодексу України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 02.07.2014 року у справі №6-68 цс14, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні. За ч.2 ст.365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України висловленою в постанові від 24.02.2016 року № 6-2784цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов`язань перед відповідачем. Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно п.1 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України у якості способу захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання таких прав. З огляду на аналіз зазначеним норма вбачається, що згода співвласника на припинення права власності на частку у спільному майні є обовязковою та її відсутність є підставою для відмови у припинення права спільної часткової власності. Частина 1 статті 1 протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними протоколом № 11, проголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Разом з тим, при вирішенні будь-якого спору, що виникає з реалізації права спільної часткової власності, крім спеціальних норм варто враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності, у взаємозв`язку і поєднанні з принципом врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. Для правильного вирішення спору за вимогами одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості цієї частки, виділ якої є неможливим, піддягає обов`язковому встановленню наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Відповідач не надавала добровільної відмови від права власності, та згоди на отримання компенсації. Суд, оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed