Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, свої вимоги мотивує тим, що з 30.03.1996р. по 22.08.2012р. вона з відповідачем перебували у шлюбі, від даного шлюбу мають малолітню дочку [PERSON], [INFO]. Між сторонами склалися неприязні стосунки, відповідач поводив себе агресивно, 19.05.2012р. побив позивачку, у зв'язку з чим позивачка вимушена була з дитиною виїхати з квартири, де вони спільно проживали. Після цього позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, рішенням суду від 22.08.2012р. шлюб між сторонами розірваний. Також рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25.12.2012р. за позивачкою було визнано право власності на квартиру [ADDRESS], яка до рішення суду на праві власності належала відповідачу і де він до теперішнього часу продовжує проживати. Проживання та реєстрація відповідача у вказаній квартирі порушує права позивачки як одноосібної власниці квартири, визначені ст.ст. 319, 383 ЦК України. Посилаючись на ст. 391 ЦК України, яка передбачає право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, а також на ст. 405 ЦК України, яка визначає, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону і житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником, позивачка просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зобов'язати Ленінський РВ УДМС України в Запорізькій області зняти відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Також позивачка просить виселити відповідача зі спірної квартири, з підстав передбачених ст.ст. 116, 157 ЖК, в обґрунтування чого вказує, що відповідач зловживає спиртними напоями, під час подружнього життя чинив скандали, висловлювався нецензурною лайкою, бив позивачку, в тому числі в присутності дитини, що свідчить про те, що спільне проживання з ним в одній квартирі є неможливим. Вказані обставини встановлені судовими рішеннями і не потребують доказування. Також зазначає, що між нею і відповідачем не укладалося ніяких угод і домовленостей про найм цього житла, позивачка взагалі з ним після розірвання шлюбу не бачилася. Оскільки відповідач не є членом сім'ї позивачки, не є власником квартири або наймачем, і своїми діями та поведінкою робить неможливим для позивачки з дочкою проживання з ним в одній квартирі, просить задовольнити позов у повному обсязі. В судовому засіданні позивачка, її представник позов підтримали, просили задовольнити у повному обсязі з наведених вище підстав. Додатково представник позивачки пояснив, що вважає, що відповідач користується спірною квартирою як попередній (колишній) власник цієї квартири, що дає позивачці безумовне право вимагати визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою. Відповідач, його представник проти позову заперечували, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] не зловживає спритними напоями та не вживає наркотичні засоби. Жодних належних доказів про спричинення позивачці тілесних ушкоджень не надано, ці обставини не відносилися до предмету доказування і відповідно не встановлені судовими рішеннями, на які посилається позивачка. Законних підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, немає, оскільки він є колишнім членом сім'ї власника житла, безперервно користується цим житлом і несе витрати по його утриманню. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] і [PERSON] перебували у шлюбі з 30.03.1996р. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.08.2012р., яке набрало законної сили 03.09.2012р., шлюб між ними розірвано (а.с.8). Під час перебування у шлюбі, 29.01.2002р., згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], була придбана квартира [ADDRESS]. Покупцем за цим договором є [PERSON], за ним було зареєстровано право власності на вказану квартиру. З часу придбання квартири [PERSON] і [PERSON] стали проживати в ній, зареєстрували за вказаною адресою своє місце проживання, що визнається сторонами у справі. Сторонами також визнається, що позивачка перестала проживати у вказаній квартирі з травня 2012 року. Рішенням суду від 22.08.2012р. про розірвання шлюбу також було встановлено, що сім'я сторін фактично розпалася і з 19.05.2012р.вони не проживають разом, спільного господарства не ведуть, ніяких відносин не підтримують. Після розірвання шлюбу позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 29.01.2002р. в частині покупця, переведення прав покупця, визнання особистого права власності на квартиру. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25.12.2012р. позов [PERSON] задоволено. При вирішенні справи судом було прийнято до уваги доводи позивачки, що про порушення свого права вільно володіти, користуватися і розпоряджатися належною їй квартирою [ADDRESS] м. Запоріжжі позивачкадізналася з 19.05.2012р. Позов задоволено з тих підстав, що квартира [ADDRESS] була придбана під час шлюбу, однак за особисті грошові кошти дружини [PERSON], тому ця квартира є особистою приватною власністю дружини [PERSON] Рішення набрало законної сили 07.01.2013р. (а.с.36-37). Відповідач [PERSON] отримав копію вказаного заочного рішення у грудні 2013 року разом з позовною заявою [PERSON] про визнання його втратившим право користування квартирою і виселення, що розглядається. На підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25.12.2012р. [PERSON] зареєструвала право власності на вказану квартиру, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.10). Таким чином, з урахуванням підстав, з яких за позивачкою було визнано право власності на спірну квартиру, ця квартира належала позивачці з моменту її придбання, тобто з 29.01.2002р., коли сторони перебували у шлюбі. Відповідач [PERSON] став проживати та зареєстрував своє місце проживання за вказаною адресою під час перебування у шлюбі з позивачкою, тобто набув право користування спірною квартирою як член сім'ї власника. З урахуванням наведеного, суд дійшов до висновку, що правовідносини з приводу користування спірною квартирою виникли між сторонами у справі як між власником і колишнім членом сім'ї власника, а не між власником і попереднім власником житла, як вказує позивачка. Власник майна відповідно до ст. 391 ЦК України може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення не були пов'язані з позбавленням володіння і відшкодування завданих цим збитків. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Стаття 405 ЦК України, на яку посилається позивач, визначає право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Стаття 156ЖК України встановлює, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язанідбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Питання про укладення договору відповідно до норм, передбачених главою 32 ЦК України, ні власником житла [PERSON] ні [PERSON] не порушувалося. Відсутність домовленості між власником квартири [PERSON] і колишнім членом її сім'ї [PERSON] щодо умов та порядку користування житлом не може бути підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, в яку він вселився як член сім'ї власника і в якій безперервно проживає з 2002 року по теперішній час. Вимагаючи усунення перешкод у здійсненні права власності відповідно до ст. 391 ЦК України, позивачка просить виселити відповідача на підставі ст. 116 ЖК України, яка врегульовує питання виселення осіб, які маючи право користування житлом, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі. Так, відповідно до ст. 157, згідно ч.1 ст.116 ЖК Україниякщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. В обґрунтування підстав позову про виселення відповідача позивачка посилається на те, що відповідач зловживає спиртними напоями, веде себе аморально, застосовував до позивачки фізичне насилля. На підтвердження вказаних обставин надано письмові докази, дослідженням яких встановлено наступне. З висновку спеціаліста Запорізького обласного бюро судово-медичної експертизи №685 від 22.05.2012р. вбачається, що [PERSON] звернулася 22.05.2012р. з питання встановлення характеру, ступеню тяжкості тілесних ушкоджень. З її слів були встановлені обставини справи, зокрема, що 19.05.2012р. приблизно о 22.30 год. в квартирі [ADDRESS] була побита відомим, який наносив удари руками по обличчю, голові і рукам. За медичною допомогою не зверталася. Згідно висновку, [PERSON] булиспричинені легкі тілесні ушкодження (а.с.7). У червні 2012 року позивачка зверталася до Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області із заявою вжити заходи до її чоловіка, який 07.06.2012р. за адресою [ADDRESS] (за новим місцем її проживання), погрожував їй фізичною розправою. В ході перевірки заяви грубого порушення громадського порядку встановлено не було. [PERSON] звернулася із заявою подальшу перевірку не проводити, оскільки матеріальна шкода їй не спричинена, фізична сила не застосовувалася, претензій ні до кого не має і просить більше її не турбувати з цього питання (а.с.55). Після цього [PERSON] зверталася до правоохоронних органів 19.09.2012р. з приводу погроз колишнього чоловіка, скандалу. Перевіркою було встановлено, що між сторонами неприязні стосунки виникли у зв'язку з подачею позивачкою позову до суду з приводу поділу квартири, під час конфлікту фізична сила до неїне застосовувалася, шкода не завдана (а.с.36). Постановою слідчого від 24.09.2012р. за заявою [PERSON] від 24.09.2012р. було відмовлено у порушенні кримінальної справи за фактом того, що [PERSON] в прийомному відділенні 10 міської клінічної лікарні за місцем її роботи погрожував їй, виражався нецензурною лайкою. При цьому в ході перевірки дільничним інспектором було встановлено, що [PERSON] прийшов на роботу до колишньої дружини домовитися про продаж квартири, яку вони придбали у шлюбі, однак вона категорично відмовилася продавати квартиру та піти назустріч у вирішенні житлового питання. В приміщення лікарні він не заходив, нецензурною лайкою він не виражався, фізичною розправою не погрожував (а.с.57). Згідно постанови дільничного інспектора від 31.10.2012р. про відмову в порушенні кримінальної справи, в ході перевірки заяви [PERSON] від 22.10.2012р. про насилля в сім'ї з боку [PERSON], опитуванням сторін конфлікту встановлено, що між ними склалися неприязні стосунки, оскільки зі слів дружини чоловік зловживав спиртними напоями, а чоловік небезпідставно підозрював дружину в подружній зраді, що призвело до розірвання шлюбу. В частині висловлювання образ і погроз [PERSON] не заперечував своїх протиправних дій, оскільки на момент їх висловлювання відчував сильні душевні муки з приводу розлучення і розтавання з сім'єю (а.с.58). Щодо складання відносно [PERSON] протоколу про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 КУпАП, а також направлення копії матеріалу до Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області щодо спричинення тілесних ушкоджень [PERSON], як це зазначено у постанові від 31.10.2012р.про відмову в порушенні кримінальної справи, то таких документів суду сторонами не надано. [PERSON] пояснив, що до адміністративної відповідальності він не притягався. [PERSON] пояснила, що вона не зверталася до правоохоронних органів з метою встановлення вини [PERSON] у спричиненні їй тілесних ушкоджень і притягнення його до відповідальності. Відповідач в судовому засіданні не заперечував, що після того, як дізнався, що дружина йому зраджує і бажає розірвати шлюб, в ході сварки він вдарив свою дружину. Після розірвання шлюбу вони не підтримують стосунків. Після розірвання шлюбу звертався до дружини з приводу вирішення питання про поділ квартири, яку вважав спільним майном подружжя, однак її ставлення до цього питання спровокувало його на некоректні висловлювання. На підтвердження неможливості спільного проживання з відповідачем позивачкою надано також висновок дільничного інспектора Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області від 31.03.2014р. за результатами розгляду заяви [PERSON] з проханням провести профілактичну бесіду з колишнім чоловіком, оскільки той присилає на телефон смс-повідомлення образливого характеру, обмалював стіну у під'їзді за її місцем проживання. Вказані обставини перевірити не виявилося можливим, перевірку за заявою припинено (а.с.59). Таким чином, знаданих позивачкою доказів вбачається, що неналежна поведінка відповідача, з приводу якої позивачка декілька разів зверталася до відділення міліції і з яких лише в одному випадку повідомлені факти знайшли підтвердження, вказує на відсутність ознак систематичності. При цьому заходи запобігання і громадського впливу до відповідача не застосовувалися. Пояснення свідків [PERSON], яка являється матір'ю позивачки, і [PERSON], яка працює разом з позивачкою, стосувалися обставин, які були предметом вищезазначених перевірок правоохоронних органів за заявою [PERSON] від 24.09.2012р. і від 31.03.2014р. Пояснення свідка [PERSON], що [PERSON] телефонував позивачці і нецензурно виражався, не є доказом того, що вінпорушує правила співжиття і робить неможливим для позивачки проживання з ними в одній квартирі. Свідки [PERSON], [PERSON], які проживають по сусідству в будинку [ADDRESS] у м. Запоріжжі, пояснили, що сім'ю [PERSON] знають з часу їх вселення до квартири, ніколи не були свідками сварок або конфліктів між подружжям. [PERSON] з часу вселення і по теперішній час постійно проживає за вказаною адресою. Доводи позивача, що факти зловживання відповідачем спиртними напоями, застосування ним фізичної сили до позивачки встановлені судовими рішеннями про розірвання шлюбу та про визнання права власності на квартиру, і в силу ч.3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню, судом не приймаються, оскільки у рішенні про розірвання шлюбу ці факти викладені як пояснення позивачки, а не встановлені судом обставини, а зазначені у заочному рішенні про визнання права власності на квартиру висновки суду про неприязні стосунки сторін та зловживання відповідачем спиртними напоями, через які розпалася сім'я, не є встановленими судом обставинами і не являються преюдиційними. Надані відповідачем сертифікат про проходження профілактичного наркологічного огляду, медична довідка про проходження психіатричного оглядів, службова характеристика судом оцінюються критично, оскільки свідчать про професійну придатність відповідача для роботи у шкідливих умовах, і їх відомості не стосуються обставин співжиття [PERSON] з іншими особами в одній квартирі(а.с.77-79). З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що підстави, які дають право для застосування норм ст.116 ЖК України, відсутні. Оскільки позивач не посилається на будь-яке порушення його прав Ленінським відділом Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, який залучений до участі у справі в якості третьої особи, а також приймаючи до уваги висновки суду про відсутність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та його виселення, вимоги позову зобов'язати Ленінський відділ Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області зняти відповідача з реєстраційного облікує безпідставними і задоволенню не підлягають. Таким чином, позов [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, виселення, зобов'язання зняти з реєстраційного обліку, задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed