Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

У липні 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, просить визнати недійсними укладені з відповідачем угоди від 01.01.2008 року про порядок надання та погашення грошових коштів та угоди від 31.12.2008 року щодо розподілення грошових коштів та інвестування діяльності ТОВ «Бізнес парк» з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що зазначені угоди не містять жодних істотних умов щодо будь-якого виду договорів чи правочинів, у тому числі щодо предмета, ціни, строків, конкретних зобов'язань та інших елементів, за наявності яких такі документи можна б було кваліфікувати як угоди. Одночасно зазначає, що ці угоди були укладені між фізичними особами в інтересах юридичних осіб, які не мали повноважень для укладення їх від імені юридичних осіб, крім того, вказані угоди не були спрямовані на розподіл коштів чи будь-яких майнових активів, а були домовленостями щодо інвестиційних зобов'язань та майбутнього розподілу доходів після завершення інвестиційного проекту, прийняття в експлуатацію і початку функціонування офісного комплексу. Таким чином вважає, що означені угоди були укладені без дотримання вимог чинного законодавства, а тому підлягають визнанню недійсними. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на викладені в ньому обставини, просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином шляхом опублікування у пресі, причини своєї неявки суду не повідомив. Заяву про розгляд справи до суду не надав. На підставі ч.4 ст.169, ст.224 ЦПК України, суд визнав за можливим провести заочний розгляд справи за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення по справі, на підставі наявних в ній доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення представника позивача, з'ясуваши обставини справи, перевіривши їх доказами шляхом дослідження, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 01.01.2008 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] була укладена угода про порядок надання та погашення грошових коштів. (а.с.5-6) Відповідно до умов вказаної угоди сторони домовились про порядок надання готівкових та безготівкових коштів та погашення заборгованості позивача перед відповідачем. Згідно вказаного порядку сторони домовились про вчинення дій від імені наступних юридичних осіб: ТОВ «Білий ведмідь», АТ «АйЗфСи», ТОВ «Технопорт-Д», ДП «»ТМ Партнер», ТОВ «Бізнес Парк», ТОВ «Євромейл», ТОВ «Інтерком», ЗАТ «Інформаційні комп'ютерні системи». Так, згідно з п.п. 1.2, 2,3 вказаної угоди погашення та надання грошових коштів здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на рахунки зазначених вище юридичних осіб та з рахунків цих осіб, у тому числі і щодо фінансування бізнес-проектів. Відповідно до п.3.2 цієї угоди після виконання умов цієї угоди фізична особа [PERSON] зобов'язаний укласти договір купівлі-продажу 30% корпоративних прав ТОВ «Інтерком» з ТОВ «Євромейл». І згідно цього договору [PERSON] зобов'язаний надати [PERSON] протокол зборів акціонерів ЗАТ «Інформаційні комп'ютерні системи», згідно якого акціонери цього товариства відмовляються від першочергового права придбання корпоративних прав та не заперечують проти продажу вищезазначених корпоративних прав ТОВ «Євромейл» за ціною 3540,00грн. 31.12.2008 року між тими ж сторонами була укладена угода щодо розподілення грошових коштів та інвестування діяльності ТОВ «Бізнес Парк», відповідно до умов якого сторони домовились про розподіл кредитних коштів, отриманих ТОВ «Інтерком» під заставу корпусу №3. Крім того, згідно умов цього договору сторони взяли на себе зобов'язання, що до 20.03.2009 року розробити та підписати бюджет ТОВ «Бізнес парк» на період з 01.02.2009р. по 31.12.2009р. (а.с.7-10) Обґрунтовуючи вимоги, позивач просить визнати вказані угоди недійсними з тих підстав, що вони не містять предмету, ціни, строку (день, місяць, рік) конкретних зобов'язань, укладені особами, які не мали на це будь-яких повноважень, а також без настання будь-яких правових наслідків для осіб, що уклали ці угоди, що на думку позивача суперечить вимогам ч.ч.2, 4,5 ст. 203 ЦК України. Проте, суд не може погодитись з позовними вимогами з наступних підстав. У силу припису ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має вчинятися у формі, встановлений законом (ч.4 ст. 203 ЦК України). Правочин має бути спрямований на настання правових наслідків, що обумовлені ним. (ч. 5 ст. 203 ЦК України). Частиною 1 статті 202 ЦК України визначено поняття правочину, а саме правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (ч.1 ст. 628ЦК України) За змістом ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з роз'ясненнями п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними №9 від 06.11.2009р. відповідно до частини першої статті 215 ЦК ( 435-15 ) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК ( 435-15 ) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК ( 435-15 ) не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. З аналізу умов вищезазначених угод, суд вбачає, що по суті ці угоди не є правочинами, оскільки їх зміст не направлений на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків самих сторін угод. Крім того, оспорювані угоди не містять мети укладення для самих сторін цих угод, не тягнуть будь-яких правових наслідків для їх сторін. Відповідно до ст. 60 ч.1 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При розгляді справи представник позивача не довів наявність сукупності підстав, передбачених ст.215 ЦК України, необхідних для визнання вказаних угод недійсними. З огляду на викладене, аналізуючи норми чинного законодавства, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. У зв'язку з відмовою у задоволенні позову на підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати стягненню не підлягають. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed