Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

У липні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Головного Управління національної поліції в Дніпропетровській області, третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур про зняття арешту з майна. В обґрунтування позову посилаючись на те, що Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2019 року задоволено клопотання Слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області Лисуненко М.В. в кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018040000001049 від 07.12.2018 та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка є речовим доказом у кримінальному провадженні № 12018040000001049 від 07.12.2018, шляхом заборони будь-яким особам розпоряджатися вказаною квартирою. Постановою слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області Лисуненко М.В. від 19 вересня 2019 року кримінальне провадження № 12018040000001049 від 07.12.2018 закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Відповідні відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Єдиним власником квартири [ADDRESS] ) є [PERSON] . Оскільки на теперішній час кримінальна справа закрита позивач просив суд зняти арешт з нерухомого майно за адресою: [ADDRESS] ). Ухвалою суду від 20 липня 2020 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та по справі призначено підготовче провадження. Ухвалою суду від 07 жовтня 2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. 02 грудня 2020 року справу розглянуто по суті та ухвалено рішення суду. В судове засідання позивач не з`явився, надавши до суду заяву з проханням розглядати дану справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача - Головного Управління національної поліції в Дніпропетровській області в судове засідання не з`явився, надавши суду відзив на позов, в якому просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Крім того, 02.12.2020 надано клопотання щодо розгляду справи у відсутності представника відповідача та прийняти рішення відновідно до вимог чинного законодавства. Представник третьої\~особи - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи були сповіщені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, не надали заяву про розгляд справи за їх відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що в провадженні СУ ГУНП в Дніпропетровській області перебували на розгляді матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018040000001049 від 07.12.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України. Так, 29.08.2018 невстановлена особа за допомогою рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська по справі №199/2012/17 шахрайським шляхом заволоділа об`єктом нерухомості, а саме квартирою [ADDRESS] , чим спричинила іпотекодавцю в особі ПАТ «Дельта Банк» матеріальні збитки. Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2019 року, справа №202/72/19, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка є речовим доказом у кримінальному провадженні №12018040000001049 від 07.12.2018, шляхом заборони будь-яким особам розпоряджатися вказаною квартирою. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 1646327512101) який розташований за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] . 19 вересня 2019 року постановою слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області кримінальне провадження №12018040000001049 закрито на підставі п.2 ч.1\~ст.284 КПК України, утім, арешт з майна розташованого за адресою: [ADDRESS] не знято. Згідно із ч.1\~ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно\~ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Зі змісту\~ст.386 ЦК України\~вбачається, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Положеннями ст.317, ч.1 ст.319, ч.1 ст.321 ЦК України\~передбачено право власника володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ст.1 Першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог\~статті 9 Конституції України, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у\~статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій\~статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована\~статтею 391 цього Кодексу\~можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Арешт майна в розумінні\~КПК України\~має тимчасовий характер і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої\~статті 174 КПК України\~у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення\~статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає. Згідно зі\~статтею 174 КПК України\~як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним\~\~КПК України. Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої\~статті 19 Конституції України\~зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~\~Конституцією\~та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті\~7, частиною першою статті\~9 КПК України\~є законність, що передбачає обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог\~Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Закриття кримінального провадження є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття означеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість. Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої\~статті 19 ЦПК України\~можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження. З огляду на викладене, вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Аналогічний висновок викладено у\~\~ Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 72/2904/17-ц. З огляду на зазначене, суд не може прийняти до уваги посилання представника відповідача - Головного Управління національної поліції в Дніпропетровській області у відзиві на позовну заяву про неправомірність звернення позивача з питання зняття арешту з майна саме в порядку цивільного судочинства і не вирішення цього питання в порядку\~КПК України.\~\~ В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує права позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. За встановлених судом обставин, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, суд вважає можливим віднести судові витрати на рахунок позивача.

Outcome: approved