Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

у листопаді 2013 року позивач звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної у м.Києві державної адміністрації про зміну договору найму житлового приміщення. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що двокімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 52,8 кв. м, належить на праві власності їй та відповідачам у рівних долях. На даний час вона займає житлову кімнату площею 18,3 кв. м, відповідач [PERSON] - кімнату площею 14,5 кв. м, а відповідач [PERSON] взагалі понад шість років не проживає у зазначеній квартирі та нею не цікавиться. Зазначила про те, відповідачами чиняться перешкоди для її проживання у вказаній квартирі, зокрема, це виявляється в тому, що [PERSON] та її співмешканець зловживають спиртними напоями, ображають та б'ють її, виганяють з квартири. Крім того, лише нею одною провадиться оплати всіх комунальних послуг. Тому, посилаючись на положення ст. 360 ЦК України, просила суд зобов'язати [PERSON] не чинити їй перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS], змінити договір найму житлового приміщення, а також зобов'язати Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації укласти з нею окремий договір найму на квартиру [ADDRESS] та відкрити на її ім'я окремий особовий рахунок на 1/3 частину зазначеної квартири. Позивач в ході розгляду справи підтримала позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просила суд позов задовольнити з обставин, викладених в позовній заяві. Відповідачі в ході розгляду справи не заперечували проти виділення позивачу в користування кімнати в квартирі, проте, врешті, проти пред'явленого до них позову заперечили, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість (а.с. 46-48). Третя особа, будучи в установленому законом порядку повідомленою про час та місце розгляду справи, явку свого представника в судове засідання не забезпечила. Надала заяву про те, 10 червня 2011 року Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації припинило свою діяльність внаслідок ліквідації Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, а новостворена Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація не є правонаступником ліквідованої Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації (а.с. 44). Заслухавши сторін, які не заперечували проти розгляду справи за відсутності третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних долях, про що відділом приватизації житла Голосіївської районної державної адміністрації на підставі розпорядження № 30653 від 12 грудня 2005 року видано свідоцтво про право власності на житло, яке зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 12 січня 2006 року в реєстровій книзі за № 2650 (а.с. 12). Спірна квартира [ADDRESS] загальною площею 52,8 кв. м складається з двох кімнат, жилою площею 14,5 кв. м та 18,3 кв. м відповідно. Судом встановлено та не заперечено сторонами у справі, що позивач [PERSON] займає житлову кімнату площею 18,3 кв. м, відповідач [PERSON] - площею 14,5 кв. м. Згідно довідки форми № 3 КП «ЖЕО-103» № 21571 від 07 вересня 2013 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровано чотири особи: позивач [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9). При зверненні до суду та безпосередньо в судовому засіданні позивачем була заявлена вимога щодо зміни договору найму житлового приміщення в квартирі [ADDRESS] та зобов'язання Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної у м.Києві державної адміністрації укласти з нею окремий договір найму житлового приміщення й відкрити на її ім'я окремий особовий рахунок на 1/3 частину спірної квартири. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна у натурі, яка відповідає його частці у праві спільної власності. Тобто, закон надає право кожному із співвласників володіти та користуватися тією частиною спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, а також, виходячи з положень ст. 361 ЦК України, самостійно розпоряджатися своєю часткою . Отже, співвласник майна, що є спільною частковою власністю, має право володіти, користуватися і розпоряджатися частиною спільного майна в натурі, яка відповідає його частці, оскільки ЦК України встановлює правомочність кожного із співвласників у відношенні належної йому частки, а також правомочність усіх учасників спільної часткової власності по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном, а саме: здійснювати право власності за спільною згодою. Разом з тим, судом встановлено, що позивачем у справі не ставить при зверненні до суду вимога щодо визначення порядку користування спірною квартирою. Відповідно до п. 3 ст. 3, ст. ст. 6, 626 та 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно положень ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. За ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир у багатоквартирних будинках зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку та прибудинкової території, відповідно до їхньої частки в майні будинку. З матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] як співвласником квартири [ADDRESS] та КП «ЖЕО-103 Голосіївського району» укладено договір № 6033 про участь у витратах та утримання будинку та прибудинкової території, за умовами власник будинку зобов'язався забезпечувати ремонт та обслуговування будинку [ADDRESS] та прибудинкової території, а співвласник [PERSON] зобов'язалась приймати участь у витратах на виконання названих робіт (а.с. 10-11). Разом з тим, договір найму, який вимагає позивач змінити в матеріалах справи відсутній. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст. 3 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин (ст. 15 ЦПК України). Оскільки позивач в судовому засіданні, використовуючи надані їй цивільно-процесуальним законодавством права, що були роз'яснені їй судом, на власний розсуд, наполягала на тому, щоб було змінено саме договір найму житлового приміщення, який в розпорядження суду не наданий, через що суд позбавлений можливості навіть встановити як факт наявності зазначеного договору, так і факт наявності обставин для його зміни, передбачених ст. 651 ЦК України, суд, з огляду на наведені вище положення законодавства, не знаходить підстав для задоволення позову [PERSON] в цій частині. Розглядаючи позов в частині зобов'язання [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користуванні квартирою, суд встановив наступне. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звернувшись до суду, позивач в обґрунтування зазначеної своєї вимоги посилалась на те, що [PERSON] та її співмешканець зловживають спиртними напоями, ображають та б'ють її, виганяють з квартири. Відповідач, в свою чергу, заперечила проти вказаних тверджень позивача, посилаючись на те, що дій щодо створення з її боку перешкод позивачу не вчиняється. Разом з тим, суд не приймає до уваги зазначені твердження сторін, оскільки останні не є доведеними з точки зору вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Крім того, в ході розгляду справи сторони, в тому числі й позивач, не скористались жодним із наданих їм як особам, які беруть участь у справі, цивільно-процесуальним законодавством правами, а також порядком витребування доказів, який передбачений правилами ст.ст. 133-137 ЦПК України, та не витребували в установленому законом порядку доказів, необхідних їм для обґрунтування своїх позицій. Тому, враховуючи вищевикладене, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилалась сторона позивача як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову [PERSON] і в цій частині. З приводу вимоги позивача щодо зобов'язання Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації укласти з нею окремий договір найму на квартиру [ADDRESS] та відкрити на її ім'я окремого особового рахунку на 1/3 частину зазначеної квартири суд вважає за необхідне зазначити про відсутність підстав також і для її задоволення з огляду на те, що згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 16 ЦК України надано право кожній особі на звернення до суду за захистом свого особистого права та інтересу. Положеннями ч. 2 ст. 16 ЦК України регламентовано, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» згідно положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, тобто, пред'явити позов - матеріально-правову вимогу, виражену в певній, визначеній законом, процесуальній формі, звернену через суд або інший орган цивільної юрисдикції, про захист порушеного, оспореного чи невизнаного права або інтересу. При цьому, виходячи з положень ст. 119 ЦПК України, в ньому мають бути відображені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що стверджують позов. Проте, всупереч наведеним положенням законодавства, позивач не надав суду, як того вимагає ст. 60 ЦПК України, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що з боку третьої особи - Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації мало місце порушення, невизнання чи оспорювання права позивача. Тому, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в частині зобов'язання Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації укласти з позивачем окремий договір найму на квартиру [ADDRESS] та відкрити на ім'я останньої окремий особовий рахунок на 1/3 частину зазначеної квартири. З огляду на викладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст. 11 ЦПК України,

Outcome: dismissed