Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернувся до суду в інтересах малолітньої [PERSON] із позовом до відповідачів, в якому просив: - усунути перешкоди, які чинить орган опіки та піклування Печерської РДА у м. Києві щодо спілкування дідуся [PERSON] з малолітньою онукою [PERSON] та надати йому право на періодичні побачення з онукою; - витребувати у органа опіки та піклування Печерської РДА у м. Києві довідку з медичного закладу про стан здоров'я малолітньої [PERSON] за проходженням лікаря педіатра, гінеколога, офтальмолога, кардіолога та невропатолога, а також довідку та характеристику з навчального закладу в якому навчається малолітня [PERSON] за період з 2013 по 2015 рік, довідку з місця проживання, а саме з місця тимчасової реєстрації малолітньої [PERSON] за період з 2012 по 2015 рік; - зобов'язати Печерський районний центр соціальних служб для дітей, сім'ї та молоді надати довідку, в якій зазначено умови, які створено для соціального супроводження дитячого будинку сімейного типу, в якому перебуває малолітня [PERSON], а саме які створено умови для підтримки контактів дитини з її біологічними родичами, батьками; - зобов'язати орган опіки та піклування Печерської РДА у м. Києві надати інформацію про батьків-вихователів, які згідно діючого законодавства України несуть відповідальність за здоров'я, розвиток, виховання та навчання [PERSON]; - відшкодувати [PERSON] моральну шкоду у розмірі 5000000 грн., шляхом стягнення на його користь 1000000 грн. з Уповноваженої Верховної Ради України з прав людини, 1000000 грн. з Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, 1000000 грн. з Адміністрації Президента України, 1000000 грн. з Уповноваженого Президентом України з прав людини, 1000000 грн. з Київської міської державної адміністрації. В обґрунтування позову зазначив, що рішенням суду його доньку [PERSON] було позбавлено батьківських прав стосовно малолітньої [PERSON] та над останньою встановлено опіку, передавши її органу опіки Печерської районної в м. Києві державної адміністрації. 16.12.2014 комісією з питань захисту прав дитини Печерської районної в м. Києві державної адміністрації ухвалено та визначено способи виховання малолітньої [PERSON] та внесено пропозиції до органу опіки і піклування Печерської районної в м. Києві державної адміністрації особисто домовлятись з дідусем про зустрічі з онукою, попередньо узгодивши дату та час з опікуном дитини. Разом з тим, орган опіки та піклування порушує рішення комісії з питань захисту прав дитини Печерської районної в м. Києві державної адміністрації та не надає [PERSON] періодично бачитись та спілкуватись з малолітньою онукою, чинить йому перешкоди у спілкуванні з онукою. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив задовольнити. Представники відповідачів проти задоволення вимог позову заперечували та просили відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення позивача та представників відповідачів, дослідивши матеріали справи прийшов до наступного. Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03.10.2012, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва, громадянка [PERSON] позбавлена батьківських прав по відношенню до своєї малолітньої доньки [PERSON] Відповідно до розпорядження Печерської районної в м. Києві державної районної адміністрації від 24.12.2012 №697 малолітній [PERSON] надано статус «дитини, позбавленої батьківського піклування». Після надання дитині статусу, Службою у справах дітей проведена робота щодо підбору форми влаштування дитини. Пріоритетною формою влаштування є сімейні форми виховання. Тому службою у справах дітей був обраний дитячий будинок сімейного типу, в якому виховуються лише одні дівчата і який знаходився у м. Сімферополь (АР Крим). Батьки вихователі встановили з дитиною контакт, дівчинка дала згоду на влаштування її до дитячого будинку сімейного типу. Під час засідання комісії з питань захисту прав дитини Печерської районної у м. Києві державної адміністрації та під час попередньої зустрічі [PERSON] з онукою, яка відбулась 16.12.2014 було домовлено, що зустрічі з онукою будуть відбуватись за попередньою домовленістю особисто з ним та у зручний для дитини час. З метою захисту прав та інтересів дитини, що зазнала фізичного та психологічного насилля з боку позбавленої батьківських прав [PERSON], прийнято рішення не розголошувати дату та час зустрічей дитини з дідусем (протокол № 22 засідання комісії з питань захисту прав дитини Печерської районної у м. Києві державної адміністрації від 16.12.2014). 16.03.2015 була організована зустріч громадянина [PERSON] з онукою (лист від 19.03.2015 № 105-105/Д-9/3-475). На зустріч дитина прийшла з своїм опікуном. Дідусь нічого не запитував у опікуна, не цікавився життям дитини, лише дуже налякав [PERSON]. Під час зустрічі з дідом [PERSON] постійно тримала за руку опікуна. Після зустрічі очі у дитини були повні сліз. На даний час малолітня [PERSON] усиновлена громадянами України. За правилами ч. 1 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Частиною 5 ст. 256-7 СК України визначено, що вихованці мають право підтримувати особисті контакти з батьками та іншими родичами, крім випадків, коли це може завдати шкоди їхньому життю, здоров'ю та моральному вихованню. Механізм провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини визначає Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної з захистом прав дитини, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866. Відповідно до п. 35 вказаного Порядку після встановлення статусу дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування, районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті ради за місцем походження такої дитини вживає вичерпних заходів до влаштування її в сім'ю громадян України (усиновлення, під опіку, піклування, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу). Згідно з ч. 1 ст. 228 СК України особи, яким у зв'язку з виконанням службових обов'язків доступна інформація щодо усиновлення (перебування осіб, які бажають усиновити дитину, на обліку, пошук ними дитини для усиновлення, подання заяви про усиновлення, розгляд справи про усиновлення, здійснення нагляду за дотриманням прав усиновленої дитини тощо), а також інші особи, яким став відомий факт усиновлення, зобов'язані не розголошувати її, зокрема і тоді, коли усиновлення для самої дитини не є таємним. Враховуючи те, що в ході судового розгляду не було встановлено факту вчинення органом опіки та піклування Печерської РДА у м. Києві перешкод [PERSON] у спілкуванні з малолітньою онукою [PERSON], яке б завдало шкоди моральному вихованню дитини, крім того на даний час малолітня [PERSON] усиновлена громадянами України, то суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову про усунення таких перешкод. Суд знаходить безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про витребування певних довідок та характеристик щодо малолітньої [PERSON] у відповідачів, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 232 СК України з моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов'язки між батьками та особою, яка усиновлена, а також між нею та іншими її родичами за походженням. Вирішуючи позов в частині вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За правилом ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4). Пунктом 4 вказаної Постанови Пленуму визначено, що відповідно до ст.137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. У п. 5 Постанови Пленуму зазначено, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оскільки в ході судового розгляду позивачем не доведено факт заподіяння йому Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією, Адміністрацією Президента України, Уповноваженим Президентом України з прав людини та Київською міською державною адміністрацією моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру та не надано доказів на підтвердження таких посилань, то суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. На підставі ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed