Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

У липні 2019 року позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про відступлення права вимоги. Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем та публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» (далі - ПАТ «УПБ») було укладено договори банківського вкладу від 06 лютого 2015 року №326170 та від 24 жовтня 2014 року №306423. Відповідно до умов зазначених договорів позивач передала ПАТ «УПБ» грошові кошти в доларах США. 27 травня 2015 року позивач, як первісний кредитор, [PERSON] , як новий кредитор та ПАТ «УПБ», як боржник уклали договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого [PERSON] набув право вимоги відповідно до договорів банківського вкладу укладених між [PERSON] та ПАТ «УПБ», в тому числі, право замість [PERSON] вимагати від ПАТ «УПБ» сплати на користь нового кредитора грошових коштів у розмірі визначеному в п. 2 договору про відступлення права вимоги. Відповідно до пункту 3.1 цього договору відповідач зобов`язувався сплатити позивачу вартість права вимоги в розмірі 39 269,27 доларів США в строк до 31 травня 2016 року. Додатковою угодою строк виконання зобов`язання визначено до 31 травня 2017 року. В порушення умов зазначеного договору відповідач не сплатив позивачу вартість права вимоги. У зв`язку з чим, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором про відступлення права вимоги в сумі 41 748,07 доларів США, з яких 39 269,27 доларів США основного боргу, 2 478,80 доларів США як 3% річних та судові витрати в сумі 9605 грн. 08 серпня 2019 року ухвалою судді відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 22 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду. В судове засіданні сторони не з`явились, представник позивача подав заяву, в якій просив слухати справу у його відсутність, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Заяв та клопотань від нього в адресу суду не надходило. Згідно з частиною 1 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 4 статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 27 травня 2015 року [PERSON] , як первісний кредитор [PERSON] , як новий кредитор та ПАТ «УПБ», як боржник, уклали договір про відступлення права вимоги. Пунктом 1.1 договору передбачено, що первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги за договорами банківського вкладу від 24 жовтня 2014 року №306423 на суму 26880,62 доларів США та від 06 лютого 2015 року №326170 на суму 12 388,65 доларів США, укладеними первісним кредитором з ПАТ «УПБ». Згідно з пунктом 2.1 зазначеного договору вартість права вимоги складає 39269,27 доларів США. Пунктом 3.1 договору передбачено, що новий кредитор зобов`язаний сплатити первісному кредитору вартість права вимоги в строк до 31 травня 2016 року. Додатковою угодою від 27 травня 2015 року до зазначеного договору строк сплати вартості вимоги визначено до 31 травня 2017 року. В силу ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Разом з тим, у визначний сторонами строк відповідач грошові кошти у розмірі 39 269,27 доларів США позивачу не повернув. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Враховуючи наведене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму боргу згідно з пунктом 2.1 договору про відступлення права вимоги в розмірі 39269,27 доларів США. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Оскільки при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі про відступлення права вимоги, то 3 % річних слід стягнути виходячи з суми боргу в іноземній валюті, а саме в розмірі 2 478,80 доларів США. За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позову. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved