Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

У листопаді 2011 року [PERSON] звернулася до суду з позовом. Просила провести розподіл в натурі житлового будинку №19 з усіма надвірними будівлями по вул.Молодіжній у с.Тетерівка Житомирського району. При цьому посилалася на те, що їй належить 2/3 частини зазначеного будинку, а відповідачці 1/3 частина. Між ними склався певний порядок користування спільним нерухомим майном. Проте, фактичне користування не відповідає розміру належних співвласникам часток на підставі правовстановлюючих документів. Рішенням Житомирського районного суду від 30 грудня 2015 року позов задоволено. Виділено [PERSON] у власність належну їй частину житлового будинку №19 по вул.Молодіжній у с.Тетерівка Житомирського району, а саме: веранду 2-1 площею 5,0 кв.м., кухню 2-2 площею 4,6 кв.м., коридор 2-3 площею 3,9 кв.м., житлові кімнати 2-4, 2-5, 2-6 та 2-7 площами, відповідно, 5,8, 16,3, 11,1 та 15,2 кв.м., сарай «Г» площею 60 кв.м., криницю №2 площею 10 п.м. та туалет «У», що складає 2/3 частини спірного житлового будинку. Визнано за останньою право власності на цю частину житлового будинку. Припинено на цю частину житлового будинку право власності [PERSON] Цим же рішенням стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за відступ від ідеальної частки житлового будинку, яким остання користується, у розмірі 38540 грн. та судовий збір у розмірі 313 грн. 29 коп., а решту 72 грн. 11 коп.- у дохід держави У поданій апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне дослідження та зясування обставин справи, просить зазначене рішення суду скасувати в частині стягнення на користь [PERSON] грошової компенсації у розмірі 38540 грн., а в решті рішення залишити без змін. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції безпідставно встановлено, що її право власності у встановленому законом порядку не зареєстровано. Житловий будинок сторонам належить на праві спільної часткової власності, зокрема, [PERSON] належить 2/3 частини житлового будинку, а їй 1/3 частина. Проте, стягуючи з неї грошову компенсацію, суд не вказав про зміну розміру ідеальних часток. Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що за договором дарування від 24.12.1993 року [PERSON] одержала в дар від [PERSON] 1/3 частину житлового будинку по вул.Молодіжній (а.с.7). Зазначений договір посвідчений секретарем сільської ради. Відповідно до п.19 Додатку №1 до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої у Міністерстві комунального господарства УРСР 31.01.1966 року (яка діяла на час виникнення у відповідачки права на спірне домоволодіння), до переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, віднесено і договори купівлі-продажу, міни і дарування будинків (домоволодінь), а також договори про відчуження будинків (домоволодінь) на умовах довічного користування, посвідчені місцевими радами депутатів трудящих в межах їх компетенції. Зазначені положення узгоджуються з вимогами ст.227 ЦК УРСР, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин. Тобто, право власності відповідачки на частину спірного будинку належним чином підтверджено. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВВТ №649961 від 17 лютого 2005 року [PERSON] є власницею 2/3 частин будинку №19 по вул.Молодіжній в с.Тетерівка Житомирського району з надвірними будівлями та земельної ділянки площею 0,1663 га. для обслуговування житлового будинку і господарських будівель в порядку спадкування після смерті [PERSON], померлого 13.10.2002 року (а.с. 8). З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВЕ №759695 право власності [PERSON] зареєстроване у встановленому законом порядку (а.с. 9). Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. За правилами ст.367 ЦК України майно, що є у спільній часткові власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разу поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Тобто, поділ в натурі спільного майна передбачає передачу кожному із співвласників частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки. В даному випадку суд, вирішуючи спір, помилково ототожнив поняття «поділ в натурі» та «виділ частки». Так, припиняючи право власності [PERSON] на виділену позивачці [PERSON] частину будинку та визнаючи за позивачкою право власності на виділену їй частину будинку, суд не звернув уваги на те, що таке право відповідачкою не оспорюється, а право на частку у праві спільної часткової власності може бути припинено у співвласника, який отримав грошову компенсацію за належну йому частку у спільному майні, з дня її отримання у випадку виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності (ч. 2 ст. 364 ЦК України). На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності у разі поділу (ст. 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників. За наведених обставин, та відповідно до положень ч.3 ст.303 ЦПК, апеляційний суд вважає необхідним вийти за межі вимог, заявлених в резолютивній частині апеляційної скарги та скасувати оскаржуване рішення в цілому, оскільки воно постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права (ст.11 ЦПК та ст.367ЦК). При цьому суд враховує, що обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач посилалася на те, що судом не визначена ідеальна частка в будинку, яка їй буде належати після розподілу та фактично розподіл між двома співвласниками не був проведений. Поділ жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо поділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Так, з матеріалів справи вбачається, що між сторонами склався певний порядок користування спільним нерухомим майном, згідно якого існує дві відокремлені квартири. Проте, їх розмір не відповідає належним співвласникам часткам на підставі право-встановлюючих документів. Відповідно до висновку №194/09-2015 судової комісійної будівельно-технічної експертизи технічно можливим та найбільш доцільним є наступний варіант поділу будинку за умови відступу ідеальної частки: - [PERSON] виділяється коридор 1-1 площею 4 кв.м., кухня 1-2 площею 6,7 кв.м., кладова 1-3 площею 3,8 кв.м., житлова кімната 1-4 площею 16 кв.м., житлова кімната 1-5 площею 15,3 кв.м., та господарські будівлі і споруди: гараж (літерою «Б»), сарай (літерою «В») та 1/3 частини огорожі («№1»). - [PERSON] виділяється веранда 2-1 площею 5 кв.м., кухня 2-2 площею 4,6 кв.м., коридор 2-3 площею 3,9 кв.м., житлова кімната 2-4 площею 5,8 кв.м., житлова кімната 2-5 площею 16,3 кв.м. житлова кімната 2-6 площею 11,1 кв.м., житлова кімната 2-7 площею 15,2 кв., та господарські будівлі і споруди: сарай (літерою «Г»), уборна (літерою «У»), криниця (№2) та 2/3 частини огорожі (№1) (а.с 191-207). Зазначений доказ сторонами не спростований. У зв»язку з цим, позивачка просила стягнути на її користь грошову компенсацію в сумі 38540 грн. (а.с.227). У поданому до суду письмовому клопотанні представник відповідача визнала позов на умовах, запропонованих експертом, та розмір грошової компенсації в сумі 38540 грн.(а.с.228-229). За таких обставин поділ слід провести саме на зазначених вище умовах. Оскільки, в результаті поділу відповідачці [PERSON] передається частина жилого будинку, яка перевищує її частку, суд стягує з неї грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.

Outcome: approved