Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-18 00:00:00

У липні 2016 року[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, неповнолітньому [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу батька [PERSON] до повноліття дитини та надання дозволу [PERSON] або її офіційному представникові, без згоди батька [PERSON], оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON], [INFO] за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення ним повноліття. В обґрунтування позову зазначено, що позивач [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 24 вересня 1983 року по 18 вересня 2015року. Шлюб розірвано на підставі рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинськ по справі № 207/2593/15 -ц від 18 вересня 2015 року. 20 травня 2016 року позивачем було змінено ім'я, а саме, з [PERSON] на дошлюбне прізвище [PERSON], про що складено відповідний актовий запис № 13 Баглійським районним у місті Дніпродзержинську відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. За рішенням суду, місце проживання сина, після розлучення визначено разом з позивачем. Відповідно до рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинськ з відповідача на користь позивачки стягуються аліменти на утримання сина. Згідно довідки комунального закладу «Дніпродзержинська станція швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» сума сплати позивачем аліментів незначна, місячна сплата складає 625 - 709 гривень (а.с. 16). Отже, розмір аліментів, які одержує неповнолітній син недостатні для забезпечення його фізичного, духовного розвитку та лікування, оскільки складає менш 50% від установленого законодавцем прожиткового мінімуму відповідно до віку дитини. Позивач стверджує, що з моменту розлучення і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає. Дитина проживає разом з матір'ю, яка самостійно несе усі витрати по утриманню сина, при цьому неодноразово в усній формі зверталась до відповідача з проханням прийняти участь в утриманні спільного сина. Однак звернення залишалися відповідачем без задоволення. Отже, позивачка сама утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Вона має намір забезпечити повноцінний відпочинок сину [PERSON] за кордоном, оскільки її батьки та родичі проживають на даний час вРосії. Рідні дідусь та бабуся запросили її з сином приїхати до них на відпочинок за їх рахунок та за для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. Також позивачка пояснила, що кожного року з сином їздили на відпочинок до своїх батьків які проживають у місті Медногірськ, Урупського району, Ставропольського Краю, Росія, до Арабської Республіки Єгипет, Болгарії, Автономної Республіки Крим та кожного року відповідач надавав дозвіл(згоду) на тимчасовий виїзд дитини за межі України, що підтверджується копіями заяв. З цього приводу у травні 2016 року особисто з в ідповідачем позивачка обговорювала питання щодо її з сином виїзду, а саме, що від'їзд буде у липні місяці, оскільки її батьку, а сина дідусю виповнюється 80 років. Дідусь та бабуся дуже просять приїхати внука, дуже за ним сумують. Відповідач погодився, що сину необхідно відпочити та провідати дідуся з бабусею. Позивачкою було куплено квитки на цю поїздку на 06 липня 2016 року, (а.с. 13), але не зважаючи на це відповідач, безпідставно відмовився надати згоду на виїзд сина за межі України. При цьому відповідач обґрунтовував відмову надати згоду на виїзд сина за межі України вимогою до позивача, а саме, продати їх спільну квартиру за ринковою вартістю та сплатити йому кошти, після чого відповідач надасть дозвіл на виїзд дитини за межі України. На теперішній час у вказаній квартирі мешкають позивач з сином. Саме така ситуація і стала підставою позивача для звернення до суду із вказаним позовом, тому що син дуже засмучений, позбавлений права на відпочинок та зустріч з рідними дідусем та бабусею яких дуже любить, а тому просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач позов підтримала повністю. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи останнього повідомлено належним чином. Про поважні причини неявки до суду відповідачем не повідомлено. Представником третьої особи Служби у справах дітей Південного району (до липня 2016 року -- Баглійського району) Дніпродзержинської міської ради повідомлено, що позивач з сином у липні 2016 року зверталися до служби з заявою стосовно відмови відповідача, щодо надання згоди на виїзд неповнолітнього [PERSON], [INFO] за межі України. Представники служби зверталися до відповідача та мали з ним розмову, але останній ніяких обґрунтованих пояснень відмови надати згоду на виїзд сина на відпочинок не надано, оскільки першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини то позов Службою підтримується у повному обсязі. Згідно ст.169 ЦПК України, суд визнає причини неявки відповідача неповажними і вирішує справу розглядати за даної явки і наявних матеріалів у справі. Судом встановлено наступні факти. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 12). Відповідно до рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинськ від 15 жовтня 2015 р. з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання сина [PERSON], що підтверджується копією виконавчого листа (а. с. 16). За приписами ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересування по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачив), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Питання виховання дитини за вимогами ст. 157 СК України вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. За умовами ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документу дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. З відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Вказані вимоги повністю кореспондуються із умовами п.18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 р. за № 231, згідно з яким оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16 - річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З наведеного необхідно зробити висновок, що виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон не обмежується законом, а законом лише встановлюється певний порядок оформлення такого виїзду. Частина 1, 2 ст. З Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Станом на сьогоднішній день, батьки зобов'язані брати участь у вихованні своєї дитини, яке зводиться не тільки до особистих побачень із дитиною, але й до забезпечення всебічного розвитку власної дитини, закладення основ здоров'я, нормального відношення дитини до основних життєвих засад, розвитку інтелектуальних, творчих здібностей. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку щодо задоволення позову повністю, оскільки виїзд дитини за кордон жодним чином не порушить право батька на участь у вихованні власної дитини, оскільки мати діє в інтересах дитини. Позивач та її дитина є громадянами України, мають постійне місце проживання в Україні, дитина знаходиться на утриманні матері, доступ батька до дитини не обмежений, позивач бере на себе всю відповідальність за дитину під час її поїздки за кордон. При винесенні рішення, суд керується ст.11 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Згідно ст.88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача 551,20 грн. сплаченого судового збору .

Outcome: approved