Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-29 00:00:00

У липні 2015 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання права на виїзд їх малолітньої дитини за кордон до Федеративної Республіки Німеччини та інші країни Шенгенської зони на період з 01.08.2015 р. та до досягнення дитиною шістнадцятиріччя. Свої вимоги мотивує тим, що вона з відповідачем з 05.08.2005 року перебуває в зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO] У травні 2015 р. школа, в якій вона працює викладачем отримала запрошення від мера міста Регенсбург Федеративної Республіки Німеччина, у тому числі і на імя сина, для відвідання вказаного міста, для участі в проекті ознайомлення дітей з культурою Німеччини та отримання практичних навиків спілкування німецької мовою. Однак на теперішній час відповідач перебуває в рейсі за межами України, у звязку з чим, не може надати нотаріально завірену згоду на виїзд за кордон, надав заяву із завіреним підписом капітаном судна про згоду на виїзд сина. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, зазначив, що протиріч між подружжям стосовно виїзду дитини не має. Відповідач у судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи сповіщався належним чином. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради в судове засідання не прибув, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог про надання права на виїзд за кордон малолітньої дитини [PERSON] без згоди батька не заперечував. Заслухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Згідно ст.3З Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд з України лише за згодою батьків. В судовому засіданні встановлено, що сторони з 05.08.2005 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується відповідними свідоцтвами про укладення шлюбу серії 1-ЖД № 009754 від 05.08.2005 року (а.с.23). Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження серії 1-ЖД № 077754 (а.с.24). Згідно листу в період з 12 по 20.08.2015 р. діти м. Одеса , зокрема, [PERSON], [INFO], запрошуються на дитячий гральний захід «Міні-Регенсбург» (а.с.8-9). Як вбачається з заяви [PERSON], справжність підпису якого завірена капітаном судна «NM Sakura», останній не заперечує проти виїзду дитини за кордон з 01.05.2015 р. по 31.08.2015 р. в супроводі матері [PERSON] (а.с.25). Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Виходячи зі змісту ст. 157 СК України, питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно ч.2 ст.150 Сімейного Кодексу України, батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. При цьому батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, що слідує із змісту ч.2 ст.155 Сімейного Кодексу України. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (далі Закон) за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Отже, виходячи з норм вказаного Закону, у рішенні суду слід указувати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий) з визначенням його початку й закінчення, на підставі чого позовні вимоги можуть бути задоволені частково.

Outcome: partial