Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

У липні 2019 року Акціонерне товариство «БМ-2018» (далі - АТ «БМ-2018») звернулось до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 03.10.2007 між ТОВ «БМ Банк», правонаступником якого є позивач та [PERSON] було укладено кредитний договір № 35/031007 відповідно до умов якого позивач надав [PERSON] кредит в розмірі 500 000 дол. США строком до 30.09.2022 року. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором позичальником було передано в заставу майнові права на об`єкт нерухомості, будівництво якого не завершено, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 151,68 кв. м., номер [ADDRESS] . Договір застави № 350/031007 від 03.10.2007, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць О.І. за реєстровим номером № д-2205. 22 січня 2018 року рішенням Тернопільського міськраойнного суду Тернопільської області у справі № 6-7/12890/15-ц за позовом «БМ -2018» до [PERSON] про стягнення заборгованості з останнього стягнуто на користь банку заборгованість в розмірі 114 180 дол. США. Оіщення набрало законної сили та вернуто до виконання. Позивач стверджує, що відповідачем не виконується зобов`язання та відчужено квартиру, майнові права на яку були обмежені заставою. Посилаючись на положення ст.ст. 1, 5 Закону України Про іпотеку» позивач звернувся з вказаним позовом. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 2 серпня 2019 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Відповідач [PERSON] надав суду відзив, згідно з яким відповідач не погоджується в поданим позовом, просить відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що у позивача відсутні підставі для звернення до суду. Відповідач стверджує, що до даних правовідносин не можуть застосовуватись норми, які регулюють правовідносини іпотеки. Крім того, доводи позивача не доведені та спростовуються доданими до позову доказами. Відповідач [PERSON] надав суду відзив, згідно з яким просить відмовити в позові, оскільки вимоги не ґрунтуються на нормах законодавства. Третя особа у справі не скористалася правом надання відзиву, відзив не надала. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засідання проти позову заперечував просив відмовити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засідання проти позову заперечував просив відмовити. В призначене судове засідання третя особа не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, заслухавши учасників справи, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини та приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Встановлено, що 03.10.2007 між ТОВ «БМ Банк», правонаступником якого є позивач та [PERSON] було укладено кредитний договір № 35/031007, відповідно до умов якого позивач надав [PERSON] кредит в розмірі 500 000 дол. США строком до 30.09.2022 року. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитом позичальником було передано в заставу майнові права на об`єкт нерухомості, будівництво якого не завершено, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 151,68 кв. м., номер [ADDRESS] . Договір застави № 350/031007 від 03.10.2007, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць О.І. за реєстровим номером № д-2205. За умов п. 1.6. договору застави, в разі закінчення будівництва і одержання заставодавцем свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомості, майнові права на який є предметом застави за цим Договором, до виконання заставодавцем зобов`язань за кредитним договором, збудований об`єкт нерухомості передається в якості забезпечення виконання зобов`язань, про що сторони укладають відповідний договір іпотеки та реєструють обтяження прав заставодавця на збудовану нерухомість у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 1 Закону України « Про іпотеку» (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин), застава повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання, космічних об`єктів, майнових прав на нерухоме майно, будівництва якої не звершено, регулюється за правилами визначеними цим Законом. Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України « Про іпотеку», предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору. За положенням ст.ст. 4,16 Закону України «Про іпотеку», обтяження нерухомого майна (в тому числі незавершеного будівництва) іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Матеріали справи не містять доказів наявності обтяжень іпотекою спірної квартири, що підтверджується Витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 58211255 від 28.01.2019 року. Таким чином, договір застави в розумінні Закону України «Про іпотеку» не є іпотечним договором, а відтак квартира не є предметом іпотеки. Посилання позивача на ту обставину, що спірна квартира відчужена з порушенням норм законодавства, під час обтяження спростовується матеріалами справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень Частина 3 статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки, в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Оспорюваний договір купівлі-продажу квартири між відповідачами був укладений 26 липня 2013 року, об`єкт нерухомості - квартира на момент продажу не була предметом іпотеки, відтак позовні вимоги ТОМ «БМ - 2018» є недоведеними і спростовуються матеріалами справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed