Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-04 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому свої вимоги обґрунтовував наступним чином. Радгоспом ім. ХХV з'їзду КПРС йому був наданий житловий будинок, розташований по вул. Корольов, 33, в с. Українка Жовтневого (тепер Вітовського) району Миколаївської області. В 1977 році будинок йому був проданий радгоспом за 613 грн., що підтверджується довідкою радгоспу 1977 року. Таким чином вважав, що сторони досягли між собою всіх істотних умов договору купівлі-продажу будинку, в тому числі: покупець - радгосп передав йому як продавцю житловий будинок, а він його прийняв та сплатив його вартість. Однак з часу укладення договору купівлі-продажу радгосп ухилявся від нотаріального оформлення договору і вважав, що достатнім є реєстрація права власності в сільській раді. Про що радгоспом було зазначено в довідці від 09 березня 1977 року. На тепер право власності на отриманий будинок ним не зареєстровано, але вказував, що будинок був побудований в 1953 році і тому відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РРСР 31 січня 1966 року (чинної до 13 грудня 1995 року) він не підлягав реєстрації, оскільки був розташований в населеному пункті, який адміністративно підпорядкований містам або селищам міського типу, але до них не приєднаний. Крім того зазначав, що до 1991 року побудував поряд інший житловий будинок, на який розповсюджуються правова дія Цивільного кодекс України 1963 року, який діяв до 1 січня 2004 року. В той же час, радгосп припинив своє існування, тому оформити право власності на майно, ніж в судовому порядку не виявляється можливим. Посилаючись на положення ст. 47 та ст. 227 ЦК України 1963 року та п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року просив визнати за ним право власності на житлові будинки, розташовані по вул. Корольова, 33, в с. Українка Вітовського (раніше Жовтневого) району Миколаївської області. В судове засідання позивач не з'явився, його представник надала заяву, в якій просила розглянути справу без її присутності та присутності позивача за наявними у справі документами, вказавши, що позов вони підтримують та просять задовольнити. Представник відповідача до судового засідання також не з'явилася, про його час та місце була повідомлена належним чином, надала заяву, в якій зазначила про визнання позову та прохання розглянути його за її відсутності. Суд, виходячи із заяв сторін, вважаючи можливим розглянути справу за їх відсутності, дослідивши матеріали та докази у справі, прийшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 41 та ст. 42 ЦК України 1963 року угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством. Відповідно до ст. 44 ЦК України 1963 року повинні укладатись у письмовій формі: 1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР; 2) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; 3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Згідно зі ст. 45 ЦК України 1963 року недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Недодержання форми зовнішньоторговельних угод і порядку їх підписання (стаття 568 цього Кодексу) тягне за собою недійсність угоди. Відповідно до ст. 46 цього ж Кодексу недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Також в ст. 128 того ж Кодексу право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ст. 224 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст.ст. 153 та 224 ЦК України (в редакції 1963 року), чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. За договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ч.1 ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Відповідно до ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст. 48 цього кодексу, яка передбачає, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз'яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК України за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК України). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст. 47 ЦК України, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Відповідно до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року № 121, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.1998 р. за №399/2839, державну реєстрацію права власності на об'єкти нерухомого майна, серед іншого, на підставі договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею, здійснюють державні комунальні підприємства бюро технічної інвентаризації. На підтвердження свого позову та посилань у ньому позивачем були надані копія довідки сільської ради з місця проживання, копія довідки радгоспу 1977 року, копія довідки КП ММБТІ, копія технічного паспорту на житловий будинок. Так, відповідно до копії довідки № 342 від 25 травня 2017 року, виданої Галицинівською сільською радою Вітовського району Миколаївської області, за адресою: Миколаївська область, Вітовський район, с. Українка, вул. Корольова, 33, проживають [PERSON] (позивач) та його дружина [PERSON]; час, з якого вони мешкають у будинку, в довідці не визначено. В копії довідки № 22 радгоспу ім. ХХV з'їзду КПРС Жовтневого району від 9 березня 1977 року визначено, що вона видана [PERSON] і свідчить, що цей радгосп продав йому житловий будинок: стіни глинобитні, криша шиферна, корисна площа 38 кв.м., житлова площа 29 кв.м., ним сплачено кошти за будинок в сумі 613 крб і будинок належить [PERSON] на праві власності і підлягає реєстрації в сільській раді. Відповідно до довідки комунального підприємства Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації від 5 липня 2017 року за адресою: Миколаївська область, Вітовський район, с. Українка, вул. Корольова 33, розташовані будівлі: житловий будинок (літ. А) стіни з камню, житлова площа 27,7 кв.м., загальна площа 127,8 кв.м.; житловий будинок (літ. Л-2), стіни з камню, житлова площа 67,6 кв.м., загальна площа 93,2 кв.м.; І-ІІІ, №1-3, №5, №10-14 огорожі та споруди; загальна вартість 294029 грн.; відомості про власника в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні. Згідно з технічним паспортом споруд по цій же адресі, складеного також КП ММБТІ 5 липня 2017 року, там розташовані наступні житлові будівлі та споруди: житловий будинок літ. А, побудований в 1991 році, житловий будинок літ. Л-2 побудований в 1953 році, відмостка -І та ІІІ, замощення ІІ, ворота - 1, огорожа - №10, водяна колонка - № 11, зливна яма - №12, огорожа - №№ 2, 3, 13, 14, водяний кран - №5. Житловий будинок за літ. А має житлову площу 27,7 кв.м., загальну площу 127,8 кв.м., житловий будинок за літ. Л-2 має житлову площу 67,6 кв.м., загальну 93,2 кв.м. Суд констатує, що не надано даних щодо: належності земельної ділянки, існування самого купівлі будинку; документів про сплату його вартості; реєстрації будинку; здійснення забудови, перебудови чи переобладнання будинку; ліквідації (реорганізації) радгоспу. Виходячи з наданих суду доказів суд не вбачає, що між позивачем та радгоспом був укладений договір купівлі-продажу будинку, до того ж будинків, які розташовані на даний час за адресою його проживання. Так, суду не було надано ні самого договору, ні його реєстрації, ні визнання дійсним. Посилання, яке визначив позивач у своєму позову як підставу для визнання права власності на будинки, на положення ст. 47 та 227 ЦК України, вказують на підстави для визнання договору дійсним в наслідок недотримання його нотаріальної форми. А оскільки такого не відбулося, то і підстав для визнання права власності немає. Також суд відзначає про не співпадання даних щодо матеріалу, з якого був побудований куплений будинок, зазначеного у довідці радгоспу, та матеріалу, з якого побудований будинок, зазначеного в технічному паспорті КП ММБТІ. Також не співпадає в цих документах і площа будинків. Крім того , посилання в позові на положення ст. 47 та ст. 227 ЦК України 1963 року з вимогою про визнання права власності щодо новозбудованого будинку є безпідставним, оскільки, як вбачається із позову та технічного паспорту на будинок, це новостворене майно і на нього не розповсюджується дія положення закону, які діяли на той час, щодо визнання договору купівлі-продажу дійсним. Також, суду не було надано доказів того, що радгосп ухилявся від укладення договору купівлі-продажу належним чином з його нотаріальним посвідченням. Суд не приймає посилання позивача на Інструкцію про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РРСР 31 січня 1966 року, (чинної до 13 грудня 1995 року) з мотивування того, що будинок не підлягав реєстрації, оскільки був розташований в населеному пункті, який адміністративно підпорядкований містам або селищам міського типу, але до них не приєднаний, оскільки даних, що с. Українка Жовтневого району була адміністративно підпорядкована конкретному місту чи селищу міського типу не надано. З урахуванням викладених обставин, положень законодавства, приймаючи до уваги надані докази суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed