Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до приватного підприємства «Телеорганізація Булава» та [PERSON], в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь на відшкодування матеріальної шкоди 163752,06 грн., яка утворилась в результаті курсового коливання валют. Позовні вимоги мотивовано тим, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини на підставі укладених договорів позики та поруки. У звязку з невиконанням відповідачами своїх зобовязань, рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 31.10.2011 року з відповідачів стягнуто заборгованість в національній валюті в еквіваленті по відношенню до доларів США. В подальшому рішення суду виконувалось відповідачами частинами. Позивач вважає, що у звязку з коливаннями обмінного курсу національної валюти по відношенню до доларів США, йому спричиненні збитки, які він просить відшкодувати за рахунок відповідачів. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідачі в останнє судове засідання не зявились, про розгляд справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. На попередніх судових засіданнях представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, проти задоволення позову заперечував з підстав його необґрунтованості, просив відмовити в задоволенні позовних вимог, надав свої письмові заперечення. Враховуючи те, що відповідачі були належним чином повідомлені про розгляд справи, а також те, що явка в судові засідання є правом, а не обовязком, суд визнав за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідачів та їх представників. Заслухавши учасників процесу, зясувавши обставини справи, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню у звязку з наступним. Судом встановлено і вбачається з матеріалів справи, що за договором позики від 29.10.2009 року та додаткової угоди до нього від 28.04.2010 року ПП «Телерадіокомпанія Булава» отримало від [PERSON] безвідсоткову позику в розмірі 192240 грн., еквівалентних 24000 дол. США, яку позичальник зобовязався повернути згідно узгодженого сторонами графіку періодичних платежів не пізніше 28.09.2010 року відповідно до курсу долара США на день повернення коштів. Вказане боргове зобовязання забезпечено порукою [PERSON] згідно договору поруки від 29.10.2009 року та додаткової угоди до нього від 28.04.2010 року. Оскільки позичальник порушив умови взятого на себе зобов`язання та у встановлений строк сплатив лише суму еквівалентну 1600 доларам США, а решту позики не повернув, [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 31.10.2011 року позов [PERSON] задоволено частково, вирішено стягнути солідарно з ПП «Телерадіокомпанія Булава» та [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість в сумі 374281,14 грн. Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 03.10.2012 року рішення місцевого суду у частині стягнення суми позики солідарно з ПП «Телерадіокомпанія Булава» та [PERSON] змінено, зменшено суму стягнутої пені з 164039,68 грн. до 49211,7 грн. та виключено із загальної суми штраф в сумі 17830,4 грн., загальну суму стягнення за договором позики зменшено до 241622,76 грн. В решті рішення залишено без змін. Згідно матеріалів справи судові рішення про стягнення заборгованості виконувались в примусовому порядку. Останнє погашення заборгованості відбулось 27.11.2015 року. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до позовної заяви позивач просить стягнути з відповідачів кошти в сумі 163752,06 грн., які є різницею між курсом валют на день укладання договору позики та курсом валют на день повернення коштів. Фактично за змістом позовних вимог позивач просить відшкодувати завдані йому збитки, тобто відшкодувати завдану йому матеріальну шкоду. Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно вимог ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з положеннями ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як роз'яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Аналіз наведених положень дає суду підстави вважати, що для покладення відповідальності на особу за заподіювання майнової шкоди необхідна сукупність чотирьох умов, а саме: наявність шкоди, протиправність дій, причинний зв'язок між протиправною поведінкою і шкодою та вина в заподіянні шкоди. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб в межах заявлених вимог. Згідно вимог ч. 1 ст. 60 та ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Положеннями ст. 212 ЦПК України визначено, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Суд вважає, що належними та допустими доказами позивач не довів наявності в діях відповідачів складу цивільного правопорушення, що є передумовою для відшкодування матеріальної шкоди. Так, зокрема позивачем не доведено наявності самої шкоди у вигляді упущеної вигоди. Оскільки кошти, стягнуті рішенням суду з боржника, він отримав у повному обсязі. Всі розрахунки розміру матеріальної шкоди ґрунтуються на припущеннях. В матеріалах справи відсутні докази того, що між протиправними діями відповідачів, які добровільно відмовились повертати борг, та упущеною вигодою відповідача у виді курсової різниці гривні по відношенню до долара США відсутній причино-наслідковий звязок. Оскільки за логікою відповідача аналогічні збитки завдані всьому населенню України, яке кожного дня відчуває на собі вплив курсової різниці валют. Крім того, правовідносини, що виникли між позикодавцем, боржником та поручителем за договорами позики та поруки, не розповсюджуються на правовідносини, що виникли між сторонами у справі на стадії примусового виконання рішення суду, яким вирішено питання щодо цих зобов'язань. В даному випадку регулятивні правовідносини за договором позики та поруки були припинені рішенням суду про стягнення заборгованості і трансформовані в охоронні, повязані з виконання цього судового рішення. Суд також звертає на те, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст.192 ЦК). Відповідно до ст.533 ЦК грошове зобов'язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено декретом КМ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.93 № 15-93, ст. 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. З матеріалів справи та з пояснень представників сторін вбачається, що сторони не мають ліцензій на здійснення валютних операцій. Отже, вони не мали права визначати та виконувати зобовязання в доларах США, саме тому судовими інстанціями стягнуто заборгованість в гривнях без визначення еквівалента в доларах США. Отже, рішенням суду з відповідачів на користь позивача стягнуто заборгованість, визначену в гривні, в порядку примусового виконання рішення суду стягувалась заборгованість в гривні, відповідачами було перераховано позивачу кошти в гривні у визначеному рішенням суду розмірі, тому доводи про відшкодування курсової різниці є безпідставними. За наведених обставин в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed