Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

У липні 2018 року до Решетилівського районного суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] , про визнання договорів купівлі-продажу недійсними. Позивач зазначає, що всупереч накладеному арешту ухвалою Решетилівського районного суду від 14.12.2016 року у справі № 546/1201/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя та стягнення з відповідача на її користь вартості цієї частки із забороною вчиняти будь-які дії та відчужувати спірні транспортні засоби OPEL VIVARO 2.5 D, номерний знак [NUMBER] , 2005 року випуску, та ЗАЗ T [NUMBER] СПГ, номерний знак [NUMBER] , 2007 року випуску, відповідач здійснив продаж зазначених транспортних засобів [PERSON] та [PERSON] , які є третіми особами у цій справі. У зв`язку із зазначеними обставинами позивачка звернулася до суду з даним позовом та просить визнати недійсними, скасувати реєстрації договорів купівлі-продажу спірних транспортних засобів. Крім цього, просить стягнути судові витрати з відповідача на її користь. Провадження у справі відкрите ухвалою попереднього складу суду від 15.04.2019 року. 29 листопада 2019 року на виконання вимог ухвали суду від 10.09.2019 року з Регіонального сервісного центру в Полтавській області надійшли копії договорів купівлі-продажу № 5346/2017/763677 та № 5346/2018794091, що стосуються спірних транспортних засобів. Ухвалою судді Зіненка Ю.В. від 05.08.2020 року справу прийнято свого провадження та призначене підготовче засідання на 09 год. 40 хв. 04.09.2020 року. 04 вересня 2020 року підготовче провадження у справі закрите та справу призначено до судового розгляду по суті на 08 год. 30 хв. 22.10.2020 року. Розгляд справи, призначений на 22.10.2020 року, відкладений на 15 год. 00 хв. 07.12.2020 року у зв`язку з неявкою відповідача та третіх осіб. У судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, представник позивачки подав до суду письмові заяви про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував (а.с. 111, 124). Копії позовної заяви з додатками направлено відповідачу, від отримання яких він відмовився, що підтверджується конвертом з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 44). У судові засідання 22.10.2020 року та 07.12.2020 року відповідач не з`явився, повідомлений був належним чином, відзиву на позовну заяву в порядку, передбаченому ЦПК України, не подано, будь-яких заяв чи клопотань від [PERSON] до суду не надходило (а.с. 122, 131). Треті особи у судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином, заяв чи клопотань до суду не надходило (а.с. 132, 133). Отже, за письмової згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280-281 ЦПК України. У зв`язку з вищевикладеним, суд вирішив проводити судове засідання, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , за участю третіх осіб [PERSON] та [PERSON] , про визнання договорів купівлі-продажу недійсними підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 20.05.2014 року розірвано шлюб, який 24.04.1999 року був укладений між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] (а.с. 6). Ухвалою Решетилівського районного суду Полтавської області від 14.12.2016 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та накладено арешти із забороною вчиняти будь-які дії по відчуженню на: автомобіль марки ЗАЗ T TF69YO СПГ, реєстраційний номер [NUMBER] , двигун № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , та на автомобіль марки OPEL VIVARO, реєстраційний номер [NUMBER] , двигун № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , які знаходяться у відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Зокрема, даною ухвалою доручено державному виконавцю Решетилівського районного ВДВС ГТУЮ у Полтавській області вийти за місцем знаходження вказаного вище майна, описати майно, та передати описане майно на відповідальне зберігання відповідачеві (а.с. 7). Зі змісту ухвали судді Решетилівського районного суду Полтавської області Горулька О.М. від 12.12.2017 року у справі № 546/1182/17 вбачається, що суддею було встановлено наявність у провадженні Решетилівського районного суду об`єднаної цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частки у спільному майні подружжя, яке є відмінним від майна, що є предметом спору у справі № 546/1201/16-ц (провадження № 2/546/103/17), у зв`язку з чим позови [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя та стягнення з відповідача на її користь вартості цієї частки об`єднано в одне провадження та присвоєно об`єднаній цивільній справі № 546/1201/16-ц (а.с. 8). Також судом встановлено, що 26.12.2017 року в територіальному сервісному центрі МВС 5346 РСЦ МВС в Полтавській області, відповідач [PERSON] (далі - «Продавець») з однієї сторони та третя особа [PERSON] (далі - «Покупець») з другої сторони, уклали Договір купівлі-продажу № 5346/2017/763677 транспортного засобу (далі - Договір). Відповідно до п. 1.1. Договору, на умовах даного Договору Продавець зобов`язується передати у власність Покупцеві транспортний засіб: автомобіль OPEL VIVARO, 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , зареєстрований за Продавцем 25.07.2012 року підрозділом МВС ТСЦ 5346. Згідно з п. 1.2. Договору, Продавець гарантує, що майно, яке є предметом продажу за даним договором, належить йому на праві власності, не обтяжене арештом, у розшуку, заставі не перебуває та не являється предметом спору у суді (а.с. 79-80). Судом встановлено, що 20.01.2018 року в територіальному сервісному центрі МВС 5346 РСЦ МВС в Полтавській області, відповідач [PERSON] (далі - «Продавець») з однієї сторони та третя особа [PERSON] (далі - «Покупець») з другої сторони, уклали Договір купівлі-продажу № 5346/2018/794091 транспортного засобу (далі - Договір). Відповідно до п. 1.1. Договору, на умовах даного Договору Продавець зобов`язується передати у власність Покупцеві транспортний засіб: автомобіль ЗАЗ LANOS, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , зареєстрований за Продавцем 14.02.2008 року підрозділом МВС ТСЦ 5346. Згідно з п. 1.2. Договору, Продавець гарантує, що майно, яке є предметом продажу за даним договором, належить йому на праві власності, не обтяжене арештом, у розшуку, заставі не перебуває та не являється предметом спору у суді (а.с. 81-82). Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи. Відповідно до речення другого пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ. Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15 - статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами. Доказів про те, що транспортні засоби: автомобіль OPEL VIVARO, 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , кузов № [NUMBER] та автомобіль ЗАЗ LANOS, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , належать [PERSON] на праві приватної власності матеріали справи не містять. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). В розумінні статті 215 ЦК України [PERSON] , яка не є стороною укладених договорів, може вважатися заінтересованою особою, яка має право оспорювати договір купівлі-продажу від 26 грудня 2017 року та від 20 січня 2018 року. За цими договорами відповідач [PERSON] здійснив відчуження автомобілів, в порушення заборони, встановленої ухвалою Решетилівського районного суду про забезпечення позову та накладення арешту на спірні автомобілі ЗАЗ T [NUMBER] СПГ, реєстраційний номер [NUMBER] , та OPEL VIVARO, реєстраційний номер [NUMBER] . Тому позивачка мала власний інтерес вимагати визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаних транспортних засобів з метою забезпечення можливості в подальшому без перешкод виконати рішення суду в іншій справі за її позовом до [PERSON] про визнання права власності на спільне майно подружжя та його поділ. З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення. З урахуванням особливостей мети забезпечення позову заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення. Така ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (стаття 153 ЦПК України). Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо. Такий правовий висновок вислови Верховний Суд України в постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2552цс16. Ухвала Решетилівського районного суду Полтавської області від 14.12.2016 року, якою задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та накладено арешти із забороною вчиняти будь-які дії по відчуженню спірних автомобілів, набрала законної сили. Матеріали справи також не містять доказів про те, що вказані в ухвалі суду заходи забезпечення позову були скасовані. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд, дослідивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку, врахувавши, що відповідачем та третіми особами не подано суду жодних доказів, які б спростовували обставини, зазначені в позовній заяві, та докази, які містяться в матеріалах даної справи, приходить до висновку, що позов [PERSON] визнання договорів купівлі-продажу недійсними підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанцій про сплату судового збору № 1369-5056-7247-1272 та № 1369-5036-5276-8787 від 01.10.2018 року вбачається, що позивачкою [PERSON] при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в сумі 1409,60 грн (а.с. 25, 26). Враховуючи вищезазначене, та у зв`язку із задоволенням позову, судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача у справі [PERSON] в розмірі 1409,60 грн на користь позивачки [PERSON] . На підставі вищевикладеного та,

Outcome: approved