Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

У липні 2018 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 10 вересня 2015 року о 14.00 год. [PERSON], керуючи автомобілем марки «Деу», державний номер [NUMBER], в ході руху в районі будинку №3 по проспекту Героїв в м. Дніпропетровську, власником якого є [PERSON], відволікся від керування вищевказаним транспортним засобом, внаслідок чого скоїв зіткнення з транспортним засобом «Шевроле», державний номер [NUMBER], який належить позивачу, та з транспортним засобом «Рено», державний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON] Своїми діями [PERSON] порушив пункт 2.3 «б» Правил дорожнього руху України, чим спричинив позивачу матеріальну та моральну шкоду. [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнено до адміністративної відповідальності із накладенням на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в сумі трьохсот сорока грн. При зіткненні автомобіль позивача отримав значні технічні ушкодження. Згідно з висновком експертного дослідження по визначенню матеріального збитку, завданого власнику КТЗ від 10 жовтня 2015 року, складеного судовим експертом [PERSON], вартість матеріального збитку, завданого [PERSON], як власнику транспортного засобу «Шевроле», державний номер [NUMBER], становить 146093 гривень 36 копійок. Внаслідок цього ДТП позивачу також заподіяно і моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у звязку з ушкодженням власності автомобіля, та неможливості протягом тривалого часу, а саме проведення ремонтних робіт, які згідно із договором №0510/15 від 05 жовтня 2015 року «Про технічне обслуговування та ремонт транспортного засобу» складатимуть майже чотири з половиною місяці, користуватися автомобілем за його призначенням, порушенням його нормальних життєвих звязків, певним ударом по його престижу. Розмір відшкодування моральної шкоди визначаю у 85000,00 гривень. Представник позивача направив до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи, причини неявки суду не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звернувся, відзиву на позов не надав. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Так, виходячи з вимог ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно частини другої ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 1. ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою. Згідно ч. 2 ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] 10 вересня 2015 року о 14 годині 00 хвилин, керуючи транспортним засобом «Деу», державний номер [NUMBER], в ході руху в районі буд. № 3 по пр. Героїв в м. Дніпропетровську відволікся від керування, в наслідок чого скоїв зіткнення з транспортним засобом «Шевроле», державний номер [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], після чого останній в стані некерованого руху скоїв наїзд на транспортний засіб «Рено», державний номер [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] Своїми діями [PERSON] порушив п. 2.3 «б» Правил дорожнього руху України, спричинивши матеріальний збиток та механічні пошкодження вказаним транспортним засобам, крім того тілесних ушкоджень зазнав сам правопорушник. 05 жовтня 2015 року постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 201/15227/15-п було визнати винним [PERSON] у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накласти на останнього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в сумі трьохсот сорока гривень (а.с. 41). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України зазначена постанова є підставою звільнення від доказування, оскільки обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно з висновком експертного дослідження по визначенню матеріального збитку, завданого власнику КТЗ від 10 жовтня 2015 року складеного судовим експертом [PERSON], вартість матеріального збитку, завданого [PERSON], як власнику транспортного засобу «Шевроле», державний номер [NUMBER], становить 146093 гривень 36 копійок (а.с. 13 40). Так, виходячи з вимог ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно частини другої ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 1. ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою. Згідно ч. 2 ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Оскільки дорожньо-транспортна пригода сталася з вини відповідача [PERSON], суд вважає за необхідне суму спричиненої матеріальної шкоди у звязку з пошкодженням транспортного засобу позивача стягнути з відповідача на користь позивача у розмірі 146093 гривень 36 копійок. Вирішуючи вимогу про відшкодування позивачу моральної шкоди, суд дійшов наступного. Згідно ст.\~23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст.\~1167\~ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини. З урахуванням роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судову практику\~в справах\~про відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди» №\~4\~від 31.03.1995\~року з\~подальшими змінами,\~відповідно до\~якого,\~розмір відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди суд\~визначає в\~межах заявлених\~вимог залежно\~від характеру\~та обсягу\~заподіяних позивачеві\~моральних і\~фізичних страждань,\~з урахуванням\~в кожному\~конкретному випадку\~ступеня вини\~відповідача та\~інших обставин.\~Зокрема,\~враховується характер\~і тривалість\~страждань,\~стан здоров'я\~потерпілого,\~істотність вимушених\~змін у\~його життєвих\~стосунках,\~конкретних обставин\~по справі\~і наслідків,\~що наступили. Моральну шкоду позивач обґрунтовує тим, що він зазнав душевних стражданнях, у звязку з ушкодженням власності автомобіля, та неможливістю протягом тривалого часу, а саме проведення ремонтних робіт, які згідно із договором №0510/15 від 05 жовтня 2015 року «Про технічне обслуговування та ремонт транспортного засобу» майже чотири з половиною місяці, користуватися автомобілем за його призначенням, порушенням нормальних життєвих завязків позивача, певним ударом по його престижу. Понесену моральну шкоду позивач оцінює у 85000 грн. При цьому позивач, в поданій до суду позовній заяві не зазначає з чого саме він виходив визначаючи розмір заявленої моральної шкоди, як оцінював з огляду на перенесені моральні страждання, з їх конкретизацією та обґрунтуванням. Факт спричинення моральної шкоди позивачу, яка полягає у душевних переживаннях, порушенні нормальних життєвих завязків внаслідок пошкодження автомобіля та неможливості його використання тривалий проміжок часу та інші негативні наслідки, суд вважає доведеним. Однак, при встановленні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з принципів розумності та справедливості, враховує фактичні обставини справи та надані докази. З урахуванням конкретних обставин справи, суд вважає, що сума, яку просить стягнути позивач надмірна і визначає розмір грошової компенсації за спричинену моральну шкоду в 2000 грн. Аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з'ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] Обговорюючи питання про судові витрати, та враховуючи результати розгляду справи, суд вважає за необхідне на підставі 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір в розмірі 2229,33 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial