Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-05 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS]. У будинку також зареєстрована [PERSON], яка з 2015 року фактично не мешкає за місцем реєстрації. З цього часу відповідач не несе жодних обов'язків зі сплати житла та комунальних послуг, усі витрати, пов'язані з утриманням житла, несе позивач. Факт перебування [PERSON] зареєстрованою у зазначеній квартирі перешкоджає позивачу реалізовувати своє право на володіння цим нерухомим майном. У зв'язку із чим просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, в останнє судове засідання не з'явилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У цьому випадку, суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 197 ЦПК України у зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 24.09.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського державного нотаріального контору Тулаіновим Е.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 6415, [PERSON] належить квартира [ADDRESS], право власності на яку зареєстроване у Маріупольському бюро технічної інвентаризації 06.11.2007 року за реєстраційним номером 4525917. У відповідності до акту б/н від 10.08.2017 року, складеного членами комісії Житлово-комунального підприємства «Керуюча компанія «Кальміуська», відповідач [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS], але у теперішній час не мешкає. Також, допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що відповідач є його матір'ю, у квартирі [ADDRESS] вона не проживає з початку 2015 року, місце її перебування йому не відомо, всі свої особисті речі з квартири вона забрала, з [PERSON] він не спілкується. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою на власний розсуд і має право за ст. 391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2015 року, тобто понад 2 роки без поважних причин, що підтверджується актом Житлово-комунального підприємства «Керуюча компанія «Кальміуська» та поясненнями свідка. За таких обставин, суд вважає, що [PERSON] підлягає визнанню такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved