Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

У липні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, посилаючись на те, що відповідно до рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2012 року та витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 березня 2013 року позивач є власником житлового будинку [ADDRESS]. Разом з ним в спірному домоволодінні залишився зареєстрований відповідач [PERSON], який в будинку не проживає, не користуються ним, не несе витрат на його утримання. Тому позивач звернувся до суду та з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщення - будинком [ADDRESS], знявши його з реєстраційного обліку. В судовому засіданні представники позивача [PERSON]. [PERSON] надали пояснення аналогічні змісту позовних вимог, на задоволені позову наполягали. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про місце, дату та час судового розгляду справи сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не скористалися правом надання заперечень проти позову, з урахуванням зазначених положень закону та думки представників позивача, які не заперечували проти заочного розгляду справи, суд вважає, що справа підлягає розгляду за відсутності відповідача у заочному порядку. Третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до суду свого представника не направила, про слухання справи повідомлені належним чином, про причини не явки суд не повідомили. Суд, вислухавши пояснення представників позивача, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи приходить до наступного. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що згідно рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2012 року та згідно з витягом з Державного прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.03.2013 [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] не проживає за адресою своєї реєстрації більше одного року. Дані обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], які показали, що відповідач не проживає у будинку тривалий час, будинок на теперішній час пустий, перешкод в користуванні будинком відповідачу ніхто не чинить. Факт не проживання відповідача [PERSON] та відсутність його особистих речей в спірному домоволодінні також підтверджуються наданими актами Голови квартального комітету № 15 від 11 лютого 2013 року та від 18 серпня 2013 року. Реєстрація відповідача в спірному будинку перешкоджає позивачу розпоряджатися своєю власністю, у зв'язку з чим він звернувся до суду. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині усунення перешкод в користуванні власністю обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] втратив право користування спірним житлом. З урахуванням результату розгляду справи та у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 114,70 грн.

Outcome: approved