Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

У липні 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи позовні вимоги тим, що 01.02.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11113595000, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 30000,00 дол. США, а позичальник зобовязався щомісячно повертати кредит та сплачувати проценти в розмірі 12,3% річних шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 420,00 дол. США, але у будь - якому випадку повернути кредит та проценти у повному обсязі не пізніше 01.12.2017 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору. В забезпечення виконання кредитних зобовязань позичальника відповідно до договору іпотеки від 01.02.2007 року відповідачі передали в іпотеку позивачу нерухоме майно - квартиру № 31 в будинку № 32, що знаходиться по проспекту Юності у м. Вінниці, що складається з 5-х жилих кімнат, загальною площею 44,4 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м, та належить на праві власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках - по 1/3 кожному. В звязку з невиконанням позичальником умов кредитного договору виникла заборгованість. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення на користь ПAT «УкрСиббанк» з [PERSON] та [PERSON] заборгованості, що існувала станом на 13.05.2015 року в сумі 14481,99 дол. США по кредиту і процентам та 2648,42 грн. - по пені. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09.02.2016 року зазначений позов задоволено. Однак на даний час заборгованість за кредитним договором не сплачена, рішення суду залишається невиконаним. Станом на 01.07.2016 року заборгованість за кредитним договором складає: по кредиту та процентам - у розмірі 17116,34 дол. США; по пені - у розмірі 77691,84 грн. Зазначені вище обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом, в якому позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив: звернути стягнення на предмет іпотеки двокімнатну квартиру, загальною площею 44,4 кв.м., що знаходиться по проспекту Юності у [ADDRESS], та належить на праві власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках - по 1/3 кожному, з метою погашення заборгованості перед ПАТ «УкрСиббанк», що виникла внаслідок невиконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором № 11113595000 від 01.02.2007 року, по кредиту та процентам - у розмірі 17116,34 дол. США, по пені - у розмірі 77691,84 грн., встановивши спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та встановити початкову ціну, визначену на підставі оцінки майна, здійсненої субєктом оціночної діяльності, проведеної відповідно до законодавства, в розмірі 536563 грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з тих підстав, що наявне рішення суду від 9 лютого 2016 року, яким зафіксовано розмір заборгованості [PERSON] перед банком станом на 13 травня 2015 року в розмірі 298\~872, 94 грн. На даний час збільшення розміру пені та відсотків не підтверджено жодними належними доказами по синтетичним та аналітичним рахункам. На запитання суду представник відповідача повідомив, що з часу ухвалення наведеного рішення суду жодних сум на погашення заборгованості перед позивачем відповідач [PERSON] не вносив. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання повторно не зявились, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомили. Відповідач [PERSON] 7.12.2016 року надіслала на адресу суду заяву, в якій просила в черговий раз відкласти розгляд справи, враховуючи ту обставину, що вона забажала скористатись правовою допомогою, разом з тим, враховуючи ту обставину, що вказана справа перебуває в провадженні суду з 12.07.2016 року та [PERSON] чотири рази отримала повістки про виклик до суду, однак не цікавилась станом відомого їй судового провадження, враховуючи визначений законом строк розгляду цивільної справи, відмовив в задоволенні вказаного клопотання. Враховуючи зазначені обставини судом ухвалено провести розгляд за відсутності учасників судового розгляду [PERSON] та [PERSON], які будучи належним чином повідомленими про день час та місце розгляду справи не зявились у судове засідання. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача [PERSON] [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозвязку, дійшов висновку, що змінені позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 01.02.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11113595000 (а.с. 17-22). Відповідно до умов даного договору банк надав позичальнику кредит в сумі 30000,00 дол. США, а позичальник зобовязався щомісячно повертати кредит та сплачувати проценти в розмірі 12,3% річних шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 420,00 дол. США, але у будь - якому випадку повернути кредит та проценти у повному обсязі не пізніше 01.12.2017 року. У випадку порушення зобовязання позичальником в частині не сплати чергового ануїтетного платежу в установлений день сплати такого платежу чи сплати у розмірі меншому, ніж передбачено цим договором, на прострочену суму основного боргу банк нараховує підвищені відсотки в розмірі діючої процентної ставки на момент виникнення такої простроченої суми основного боргу. На суму прострочених відсотків банк може нараховувати пеню, починаючи з 32 календарного дня, якщо рахувати з дати виникнення прострочених процентів. Пеня нараховується в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті. На забезпечення виконання зобовязань за вищевказаним договором про надання споживчого кредиту 01.02.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON], [PERSON], [PERSON] укладено договір іпотеки, посвідчений 01.02.2007 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 838. Згідно з даним договором іпотекодавці передали в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру № 31 в будинку № 32, що знаходиться по проспекту Юності у м. Вінниці, що має загальну площу 44,4 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м, та належить на праві власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках - по 1/3 кожному. /а.с. 18, 24/. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не виконує належним чином взяті на себе зобовязання з повернення кредиту і процентів за користування ним. Вказані обставини встановлені в тому числі і рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09.02.2016 року, яке набрало законної сили 20.02.2016 року (справа № 127/11378/15-ц), яким задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, стягнуто солідарно з відповідачів на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитним договором про надання споживчого кредиту № 11113595000 від 01.02.2007 року в розмірі 14481, 99 дол. США та заборгованість по сплаті пені за порушення термінів сплати процентів за кредит в розмірі 2648,42 грн. (а.с. 25-32). Як повідомив на запитання суду представник відповідача [PERSON] [PERSON], з часу ухвалення вказаного судового рішення [PERSON] жодної суми на погашення заборгованості за наведеним кредитним договором позивачу не вносив. Таким чином, в ході розгляду вказаної цивільної справи судом встановлено, що відповідач [PERSON] після ухвалення вищевказаного судового рішення заборгованість за кредитним договором не повернув, у зв'язку з чим станом на 01.07.2016 року вказана заборгованість по кредиту та процентам становить 17116,34 дол. США, по пені - 77691,84 грн., з яких: 13460,16 дол. США- заборгованість за кредитом, 3656,18 дол. США - заборгованість за процентами, 53998,81 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, нарахована з 02.07.2015 року по 01.07.2016 року, 23693,03 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами, нарахована з 02.07.2015 року по 01.07.2016 року Зазначена сума заборгованості підтверджується наданим банком розрахунком заборгованості за кредитним договором (а.с. 46-59). У цьому звязку суд не приймає до уваги позицію представника відповідача [PERSON], який наголошував на тому, що збільшення, в порівнянні з рішенням суду від 09.02.2016 року суми відсотків та пені позивачем не підтверджено жодними належними та допустимими доказами, оскільки представником відповідача жодним чином не спростовано описаний вище розрахунок заборгованості, що складено позивачем. Банк звертався до відповідачів з вимогами від 10.03.2015 року про необхідність усунення порушень умов кредитного договору, однак дані вимоги залишились без виконання (а.с. 38-45). Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов'язання повинно бути виконано у встановлений строк його виконання. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 572 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про заставу», ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» кредитор (Іпотекодержатель, Заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (Іпотекодавець, Заставодавець) забезпеченого заставою (Іпотекою) зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Відповідно до ст. 590 ЦК України, ст. 33 Закону «Про іпотеку», заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі. Згідно ст. 7 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель має право за рахунок предмета іпотеки задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку» та ст. 20 Закону України «Про заставу» у разі порушення іпотекодавцем (заставодавцем) обов'язків, встановлених іпотечним договором (договором застави), іпотекодержатель (заставодержатель) має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (застави). У відповідності до положень ст. 38 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець має право на продаж предмета іпотеки у випадку наявності рішення суду про продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Статтею 591 ЦК України передбачено право реалізації предмета застави, на який звернено стягнення, шляхом його продажу. Відповідно до положень ст. 39 Закону України «Про іпотеку» реалізація майна за рішенням суду може проводитися шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону, тобто від імені іпотекодержателя. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України (справа № 6-1080цс15) стягнення заборгованості за основним зобовязанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобовязання. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобовязання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобовязанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобовязанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобовязанням відсутня. З огляду на викладене, а також враховуючи те, що на час розгляду вказаної справи відповідачі заборгованість за кредитним договором не погасили, наявність боргу судом обєктивно встановлена (остання проплата за кредитом здійснена [PERSON] 01.09.2014 року /а.с. 48, 55/) суд, приходить до висновку, що вимога щодо звернення стягнення на предмет іпотеки є доведеною. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. В постанові Верховного Суду України від 09.12.2015 року, при розгляді справи № 6-2479цс15, висловлено правову позицію, згідно якої визначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, згідно частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» є обовязковим. Позицію з цього питання також висловлено в постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 року при розгляді цивільної справи № 1239цс16. Відповідно до висновку про незалежну оцінку майна предмету іпотеки двокімнатної квартири № 31 загальною площею 44,4 м. кв. за адресою м. Вінниця, проспект Юності, будинок 32 від 7 листопада 2016 року, що проведено оцінювачем ТОВ «Експерт +» [PERSON] ринкова вартість зазначеної квартири складає 536\~563 грн. /а.с. 166 206/. На підставі викладеного вище, суд вважає, що вимога позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованою та підлягає задоволенню з визначенням способу реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» з початковою ціною реалізації 536\~563 грн. Разом з тим необхідно зазначити, що 07.06.2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України). Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності. Разом з тим рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Вказана правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду України від 09.09.2015 року (№ 6-483цс15). У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 459,33 грн. з кожного з них. В частині вимоги позивача про стягнення з відповідачів в якості судових витрат 500 грн. повязаних з сплатою за проведення незалежної оцінки нерухомого майна, суд вважає, що такі вимоги до задоволення не підлягають, оскільки в розумінні ст. 79 ЦПК України вказані витрати не є судовими, а є витратами, що повязані зі збиранням доказів. На підставі викладеного та

Outcome: approved