Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

У липні 2019 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньої - транспортної пригоди. В обґрунтування позову зазначено, що внаслідок дорожньо-транспортної, позивачу було завдано матеріальну та моральну шкоду, оскільки вказана подія сталась з вини відповідача, тому позивач просить суд, стягнути з [PERSON] на користь позивача завдану матеріальну шкоду в розмірі 21 600 грн., моральну шкоду в розмірі 5 000 грн., яка загалом становить 26 600 грн. та судові витрати. 14.01.2020 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву суду не надав. Окрім цього, судом було розміщено інформацію про час, місце розгляду справи на сайті Печерського районного суду м. Києва. Згідно з висновками Європейського суду з прав людини, зазначених у рішенні у справі «Вячеслав Корчагін проти Росії» № 12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. Відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася у судове засідання, про причини неявки не повідомила, не подала відзив і сторона позивача не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Так, з матеріалів позову вбачається, що 09.10.2018 р. відповідач, керуючи автомобілем «Renault Megane Combi» д.н. [NUMBER] в м. Києві на бульварі Дружби Народів, 16-А, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Peugeot 307» д.н. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , який зупинився попереду, від чого останній по інерції здійснив зіткнення з автомобілем «Volkswagen Golf» д.н. [NUMBER] , яким керував позивач та який зупинився попереду, зазначене вище підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення №343714 (а.с. 11-13). Постановою Печерського районного суду м. Києва від 07.03.2019 року, [PERSON] , було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та звільнено його від адміністративної відповідальності, у зв`язку з закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності (а.с. 8). Так, позивач зазначає, що йому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено задню частину автомобіля, бампер, кришку багажника. З врахуванням завданих пошкоджень, позивач самостійно відремонтував свій автомобіль за власні кошти, що підтверджується актом виконаних робіт № 343 від 20.12.2018 р., проведених фізичною особою-підприємцем [PERSON] (а.с. 15) на суму 21 600 грн., які були сплачені позивачем. Окрім цього, позивач зазначає, що йому відповідачем було задано моральних страждань, а саме: [PERSON] прийшлося нервувати через те, що у останнього не було достатніх грошей для ремонту авто, оскільки він є пенсіонером також пошкодження автомобіля призвело до того, що позивач не мав змоги ним користуватись. У відповідності до положень ст. 61 Основного Закону України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Статтею 55 проголошено право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За приписами частини третьої статті 386 Цивільного кодексу України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 Цивільного кодексу України. За приписами частини другої ст. 1192 Цивільного кодексу України, розмір збитків, які підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Таким чином, суд вважає, що з урахуванням наведеного, оскільки відповідач заподіяв позивачу шкоду та її не відшкодув, тому суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача майнової шкоди підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити, що за приписами статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Крім того, Пленум Верховного Суду України у п. 5постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відшкодування моральної шкоди за своєю припродою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені та доведені. В цьому випадку порушення прав позивача доведено у встановленому порядку за результатами розгляду справи. Суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини як беззаперечну, відповідно до якої судом визнано презумпцію моральної шкоди, що полягає у тому, що у разі порушення майнових або немайнових прав, «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку, людина відчуває страждання (моральну шкоду), та, враховуючи наведені правові норми, проаналізувавши матеріали справи, оцінивши докази та, дотримуючись вимог чинного законодавства, суд прийшов до висновку про часткове задоволення вимог позивача, в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 1 000, 00 грн., який, на думку суду відповідає, рівню завдання моральної шкоди. Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Таким чином, позовні вимоги позивача, підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір на користь позивача сума судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial