Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

У листопаді 2014 року [PERSON] звернулася до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договорами позики. Заявлені нею позовні вимоги [PERSON] у подальшому неодноразово збільшувала та уточнювала. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що протягом тривалого часу вона перебуває у дружніх та довірчих стосунках з відповідачем [PERSON], яка з метою вирішення наявних у неї проблем майнового характеру часто зверталась до позивача [PERSON] з метою запозичення грошових коштів з умовою їх подальшого повернення. На підтвердження укладення договорів позики та їх умов [PERSON] щоразу видавала [PERSON] розписки, оформлені у простій письмовій формі. Розмір позики, отриманої позичальником [PERSON] від позикодавця [PERSON] протягом 2010-2014р.р., становить усього 4 000 доларів США. До теперішнього часу позичальником [PERSON] не повернуто позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем за розписками, виданими позичальником [PERSON] протягом 2010-2014р.р. За кількома розписками термін виконання зобов'язань позичальника [PERSON] щодо повернення позикодавцеві позик визначався за погодженням сторін моментом продажу [PERSON] належної їй квартири. Проте, починаючи з лютого 2014 року, коли у [PERSON] виникло право власності на квартиру [ADDRESS], позичальником [PERSON] не вчиняється необхідних дій, спрямованих на продаж належної їй квартири. Зі свого боку, намагаючись допомогти продавцю [PERSON] продати належну їй квартиру, позивачка підшукала їй підходящих покупців. Однак, з надуманих причин позичальник [PERSON] ухиляється від укладення договору купівлі-продажу належної їй квартири. Позивач вважає, що інших джерел надходження коштів, необхідних для погашення боргу, [PERSON] не має, тому ухилення останньої від укладення договору купівлі-продажу належної їй квартири свідчить про відсутність у неї наміру повертати позику позикодавцеві [PERSON], що й змусило останню звернутись до суду з відповідним позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договорами позики. Посилаючись на зазначені обставини, а також на правила ст.ст.524-526, 530, 533, 545, 1046-1050 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] за договорами позики грошову суму усього 85 693,89 грн., а також понесені останньою і документально підтверджені судові витрати, а саме, судовий збір та витрати на правову допомогу. У судовому засіданні 18.05.2015р. позивач [PERSON] та її представник підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. У судовому засіданні 18.05.2015р. відповідач [PERSON] та її представники позов не визнали та вважали, що у позові слід відмовити повністю з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову. Відповідач [PERSON] вказувала суду про те, що вона заборгувала [PERSON] лише 500 доларів США та 4 800грн. за оренду гаража, заперечуючи факт одержання нею грошових коштів від позикодавця, про що надала суду також відповідні письмові пояснення. У судове засідання 27 травня 2015 року позивач [PERSON] та її представник не з'явились. Проте останній надав суду письмову заяву від 27.05.2015р., у якій просив суд розглянути справу за відсутності позивача [PERSON] та її представника. У судове засідання 27 травня 2015 року відповідач [PERSON] та її представники не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи були сповіщені належним чином у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомили. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідоцькі показання відповідача [PERSON], допитаної судом в якості свідка за її згодою, дослідивши письмові докази та інші матеріали справи й оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов [PERSON] підлягає задоволенню повністю з наступних підстав. Судом встановлено, що у період до липня 2010 року відповідачка [PERSON] позичила у позивачки [PERSON] 500 доларів США, в підтвердження чого позичальниця видала розписку, оформлену у простій письмовій формі, зобов'язавшись повернути позикодавцеві позику у липні 2010 року. У 2012 році відповідачка [PERSON] видала позивачці [PERSON] розписку про те, що розмір її заборгованості перед [PERSON] складає 500 доларів США. Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Частиною третьою ст.264 ЦК передбачено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. З урахуванням змісту вищенаведених норм ч.ч.1, 3 ст.264 ЦК, суд дійшов висновку про те, що визнання відповідачкою [PERSON] у 2012 році свого боргу перед [PERSON] у розмірі 500 доларів США, який виник у 2010 році, перериває перебіг позовної давності за вказаною вимогою. Тому у суду немає підстав вважати, що позовна давність за вказаною вимогою спливла. Судом також встановлено, що у 2013 році відповідачка [PERSON] позичила у позивачки [PERSON] 2 400 доларів США, а пізніше ще 100 доларів США, в підтвердження чого позичальниця видала одну розписку, оформлену у простій письмовій формі. У 2013 році відповідачка [PERSON] позичила у позивачки [PERSON] 300 доларів США, в підтвердження чого позичальниця видала розписку, оформлену в простій письмовій формі, зобов'язавшись повернути позику після продажу квартири, яка належить [PERSON] 10 травня 2013 року відповідачка [PERSON] позичила у позивачки [PERSON] 4 000 доларів США, в підтвердження чого позичальниця видала розписку, оформлену в простій письмовій формі, зобов'язавшись повернути позикодавцеві позику до кінця травня 2013 року. 20 вересня 2013 року боржником [PERSON] видано розписку, у якій вказується про те, що після продажу належної їй квартири [PERSON] поверне [PERSON] усі борги, а саме, повний розрахунок за усіма борговими зобов'язаннями боржника відбудеться до кінця 2013 року. У 2014 році відповідачка [PERSON] позичила у позивачки [PERSON] 200 доларів США, в підтвердження чого позичальниця видала позикодавцеві розписку, оформлену у простій письмовій формі, зобов'язавшись повернути позику після продажу квартири, яка належить [PERSON] Відповідно до ст.1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до правил, що передбачені ч.2 ст.1047 ЦК, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч.2 ст.524 ЦК сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною другою ст.57 ЦПК передбачено, що ці дані встановлюються, зокрема, на підставі пояснень сторін, допитаних як свідків, письмових доказів. Статтею 62 ЦПК передбачено, що сторони, за їх згодою можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи. Так само, статтею 184 ЦПК передбачено, що якщо сторона заявляє, що факти, які мають значення для справи, їй відомі особисто, вона за її згодою може бути допитана як свідок згідно із статтями 180 - 182 ЦПК. Будучи допитаною в якості свідка, відповідач [PERSON] у своїх свідоцьких показаннях вказувала про те, що рукописні тексти усіх розписок, оригінали яких було надано суду позивачкою та копії яких є у справі, дійсно виконано нею особисто. Разом з тим свідок [PERSON] висловила свої сумніви з приводу того, що розписка від 20.09.2013р., у якій вказується, що після продажу належної їй квартири [PERSON] поверне [PERSON] усі борги, а саме, повний розрахунок за усіма її борговими зобов'язаннями відбудеться до кінця 2013 року, можливо, виконана не нею особисто, а іншою невідомою особою. Проте, перевіривши достовірність розписки від 20.09.2013р. за заявою відповідача [PERSON], суд під час ухвалення рішення бере до уваги також і вказану розписку від 20.09.2013р., виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч.2 ст.185 ЦПК у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду особою, яка бере участь у справі, для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Проте, позивач [PERSON] та її представник не просили суд виключити розписку від 20.09.2013р. з числа доказів, а навпаки, у судовому засіданні 18.05.2015р. наполягали на тому, що вищезазначена розписка від 20.09.2013р. є достовірною (справжньою), вказуючи про те, що у разі необхідності ця обставина може бути підтверджена результатами відповідної судової почеркознавчої експертизи, яку може бути проведено у даній справі. Під час ухвалення рішення суд виходить з того, що оскільки [PERSON] посилається на фальшивість розписки від 20.09.2013р., то вона і повинна це довести. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Розписка від 20.09.2013р. є правочином. Однак, [PERSON] та її представники не скористалися своїм правом на витребування відповідних висновків експертів; ними не заявлялись перед судом клопотання про проведення почеркознавчих досліджень з метою ідентифікації виконавця рукописного тексту вищезазначеної розписки від 20.09.2013р. Тому суд критично оцінює заяву [PERSON] про те, що вона не є виконавцем розписки від 20.09.2013р. Разом з тим, беручи до уваги розписку від 20.09.2013р., суд має на увазі, що виключення розписки від 20.09.2013р. з числа доказів жодним чином не впливає на основний висновок суду про права та обов'язки сторін, а також не змінює суті ухваленого у справі рішення, оскільки у розписці від 20.09.2013р. встановлений лише строк (термін) виконання боргового зобов'язання [PERSON], який визначено іншою розпискою від 10 травня 2013 року, згідно з якою відповідач [PERSON] зобов'язалась повернути позикодавцеві [PERSON] позику у розмірі 4 000 доларів США у термін до кінця травня 2013 року. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.3 ст.1049 ЦК позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Частиною першою ст.530 ЦК передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Вирішуючи позов, суд виходить з того, що термін повернення позикодавцеві [PERSON] позики у розмірі 4 000 доларів США настав, оскільки згідно з розпискою [PERSON] від 10 травня 2013 року позичальниця зобов'язалась повернути позикодавцеві позику до кінця травня 2013 року, а згідно з розпискою [PERSON] від 20.09.2013р. повний розрахунок за усіма її борговими зобов'язаннями перед [PERSON] відбудеться до кінця 2013 року. Оскільки відповідачем [PERSON] не надано суду доказів на підтвердження того, що нею повернуто позикодавцю отриману позику, суд дійшов висновку про те, що незважаючи на закінчення погодженого сторонами строку повернення отриманої позики, свої зобов'язання позичальником дотепер не виконано, а тому позовні вимоги [PERSON] суд визнає обґрунтованими, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню. З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що наявність заборгованості позичальника [PERSON] перед позикодавцем [PERSON] за договорами позики у розмірі 4 000 доларів США підтверджена належними і допустимими доказами, якими є розписки позичальника [PERSON], оформлені у простій письмовій формі. При цьому судом взято до уваги правові підходи, наведені в п.1 розділу «Спори, що виникають із договорів позики, кредитних договорів» листа ВСУ від 01.02.2014р. «Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 Цивільного процесуального кодексу України, за II півріччя 2013р.», де зазначено: «…1. Письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013р. у справі №6-63цс13)». Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України витрати на правову допомогу належать до судових витрат. Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Позивач доказів надання йому правової допомоги та відповідної оплати за цю допомогу, звіту про надання правової допомоги згідно положень Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», суду не надав, а відтак - стягнення заявлених судових витрат на правову допомогу задоволенню не підлягає.

Outcome: partial