Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

У квітні 2021 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] , у якому просив стягнути на свою користь з [PERSON] заборгованість за Договором доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року та Додатковою угодою №1 до Договору доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року від 03.07.2019 року у розмірі 473 784,26 грн; визнати за позивачем право власності на автомобіль марки «Tesla», модель «Model S», колір «чорний», рік випуску «2016», VIN [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] ; визнати за позивачем право власності на автомобіль марки «Tesla», модель «Model S100D», колір «сірий», рік випуску «2018», VIN [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 05.01.2018 року між ним та [PERSON] було укладено Договір доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року. Відповідно до п.1.1 цього Договору [PERSON] зобов`язався від імені та за рахунок [PERSON] вчинити наступні дії: 1) Зареєструватися та прийняти участь в електронному аукціоні з продажу автомобілів в Сполучених Штатах Америки; 2) Придбати в Сполучених Штатах Америки на електронному аукціоні з продажу автомобілів автомобіль марки «Tesla», що користується підвищеним попитом на ринку вторинних авто в Україні (надалі - Автомобіль); 3) Забезпечити доставку на територію України придбаний в Сполучених Штатах Америки Автомобіль на електронному аукціоні з продажу автомобілів; 4) Здійснити процедуру митного оформлення Автомобіля; 5) Здійснити державну реєстрацію Автомобіля; 6) Здійснити необхідний ремонт Автомобіля для відновлення його робочого стану; 7) Продати Автомобіль, який було придбано в Сполучених Штатах Америки на електронному аукціоні з продажу автомобілів протягом 1 (одного) року з моменту реєстрації на території України. Загальна вартість Автомобіля в момент придбання в Сполучених Штатах Америки на електронному аукціоні з продажу автомобілів з урахуванням вартості необхідних ремонтних робіт для відновлення робочого стану Автомобіля мала не перевищувати суму 80 000 (вісімдесят тисяч) доларів США. 05.01.2018 року позивач передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 80 000 доларів США для виконання доручення, про що була складена Розписка №1/05/01/18 від 05.01.2018 року. 19.07.2018 року [PERSON] надіслав на електрону пошту позивача повідомлення №3, відповідно до якого [PERSON] здійснив процедуру митного оформлення автомобіля, державну реєстрацію автомобіля та надав інформацію про те, що загальна сума витрат разом з вартістю автомобіля складають 76 787,10 доларів США. 03.07.2019 року позивач та [PERSON] уклали Додаткову угоду №1 до Договору доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року від 03.07.2019 року. Зазначеною угодою сторони збільшили до 2-х кількість автомобілів, які має придбати [PERSON] в Сполучених Штатах Америки на електронному аукціоні з продажу автомобілів. Також, сторони в п.1.1. Договору доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року визначили, що вартість Автомобіля-2 з урахуванням вартості необхідних ремонтних робіт для відновлення його робочого стану має не перевищувати суму 65 000 доларів США. 03.07.2019 року позивач передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 65 000 доларів США для виконання доручення, про що була складена Розписка №2/03/07/19 від 03.07.2019 року. 25.06.2020 року [PERSON] надіслав на електронну пошту позивача повідомлення №8, відповідно до якого [PERSON] здійснив процедуру митного оформлення автомобіля, державну реєстрацію автомобіля та надав інформацію, що загальна сума витрат разом з вартістю автомобіля складають 51 190,14 доларів США. 28.12.2020 року [PERSON] надіслав на електронну пошту позивача повідомлення №10, відповідно до якого [PERSON] зазначив, що автомобілі на дату повідомлення ще не продані, відбулась зміна цін на ринку вторинних автомобілів та просив погодити нові ціни продажу автомобіля «Tesla», модель «Model S», рік випуску 2016, днз [NUMBER] та автомобіля «Tesla», модель «Model S100D», рік випуску 2018, днз [NUMBER] . Крім того, [PERSON] просив внести зміни до Договору доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року стосовно розрахунку ціни продажу автомобіля та строків виконання доручення. 28.12.2020 року позивач надіслав на електронну пошту [PERSON] відповідь на повідомлення №10, відповідно до якого - просив [PERSON] виконати свої зобов`язання за Договором доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року та Додатковою угодою до Договору доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року від 03.07.2019 року в обумовлений п.3.1. Договору строк. Також, позивач повідомив [PERSON] , що у разі ухилення від виконання Договору - [PERSON] зобов`язаний повернути грошові кошти. 15.01.2021 року позивач надіслав на електронну пошту [PERSON] вимогу про повернення грошових коштів та автомобілів, також позивач заявив про відмову від Договору та Додаткової угоди, у зв`язку з невиконанням [PERSON] . Договору та Додаткової угоди в строки передбачені п.3.1. цього Договору. Крім того, позивач заявив вимогу про повернення грошових коштів та автомобілів протягом 14 (чотирнадцяти) днів. 15.01.2021 року позивач з Єдиного державного реєстру транспортних засобів отримав інформацію про те, що [PERSON] в порушення умов Договору та за рахунок позивача зареєстрував право власності за собою (Повіреним), а не за позивачем (Довірителем). На момент складання позовної заяви від [PERSON] не надійшло жодної відповіді на вимогу [PERSON] про повернення грошових коштів та автомобілів. У зв`язку із чим позивач був вимушений звернутися до суду з відповідним позовом. Третьою особою яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] подано до суду позовну заяву до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на автомобіль марки Tesla model S 2018 року випуску VIN [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . Позовна заява третьої особи яка заявляє самостійній вимоги на предмет спору мотивована тим, що [PERSON] у 2019 році подарував [PERSON] автомобіль марки Tesla model S 2018 року випуску д.н.з. [NUMBER] . За домовленістю між [PERSON] та [PERSON] у власності [PERSON] мав залишитися автомобіль марки Tesla model S 2016 року випуску д.н.з. [NUMBER] , а у [PERSON] автомобіль марки Tesla model S 2018 року випуску д.н.з. [NUMBER] . Автомобіль марки Tesla model S 2018 року випуску д.н.з. [NUMBER] був придбаний [PERSON] за 31 250 доларів США, логістичні послуги склали 2 200 доларів США, відновлювальний ремонт 137 350 грн, постановка на облік 78 000 грн. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на підстави, що зазначені в позовній заяві, проти задоволення позову третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору заперечив, оскільки [PERSON] не має ніякого відношення до придбаних автомобілів та вони були придбані за кошти позивача. Представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спорту заперечував проти задоволення позову [PERSON] , наполягав на задоволенні позовної заяви [PERSON] . Зазначив, що спірні автомобілі придбані під час перебування [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, просив застосувати до спірних правовідносин положення ст.60 Сімейного Кодексу України. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги за позовом [PERSON] визнав частково, проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечував через те, що спірні автомобілі були придбані не за спільні сімейні кошти подружжя [PERSON] , а за кошти, надані [PERSON] при обставинах, зазначених у позовній заяві останнього. Стосовно позову [PERSON] , погодився із тим, що право власності спірні автомобілі має бути визнано за позивачем, оскільки вони дійсно були придбані за грошові кошти [PERSON] , які останній передав [PERSON] при обставинах, зазначених у позовній заяві. Зі свого боку, він, [PERSON] , сумлінно намагався виконати умови договору та додаткової угоди до нього із [PERSON] та переважну більшість цих умов виконав, проте продати автомобілі за ціну, оговорену у договорі та додатковій угоді до нього, не зміг з незалежних від нього причин - через зміни кон`юнктури ринку. Стосовно суми стягнення з нього коштів на користь [PERSON] , представник відповідача [PERSON] послався на те, що п.2 договору доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року було передбачено зобов`язання довірителя з виплати винагороди повіреному за здійснення дій, що визначені в п.1.1. договору доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року. За домовленістю сторін винагорода повіреного розраховується наступним чином: «10% Х вартість продажу = винагорода». 27.07.2018 року між відповідачем та позивачем було підписано акт виконаних робіт щодо виконання доручення з придбання, доставки та ремонту автомобіля «Tesla», модель «Model S», рік випуску 2016. Зазначеним актом було визначено, що вартість послуг відповідача на зазначену дату складає - 3 500 доларів США. 30.06.2020 року між відповідачем та позивачем було підписано акт виконаних робіт щодо виконання доручення з придбання, доставки та ремонту автомобіля «Tesla», модель «Model S100D», рік випуску 2018. Зазначеним актом було визначено, що вартість послуг [PERSON] на зазначену дату складає - 3 500 доларів США. Крім того, відповідач зазначав, що виконав більшу частину доручень передбачених п.1.1. договором доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року про, що не заперечує позивач. Позивач самостійно відмовився від подальшого виконання договору доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року та намагається уникнути обов`язку з виплати винагороди відповідачу за надані послуги. Представник відповідача не заперечував проти задоволення позовних вимог позивача про визнання права власності на автомобілі та просив зменшити суму стягнення з 473 784,26 грн до 278 957,46 грн. Підставою для зменшення розміру стягнення, відповідач зазначив ту обставину, що ним частково виконано умови договору доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року, а тому - відповідач має право на отримання винагороди за виконання доручення. Вислухавши сторони, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В судовому засіданні судом встановлені наступні обставини по справі. 05.01.2018 року [PERSON] та [PERSON] уклали Договір доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року. Відповідно до п.1.1 Договору [PERSON] зобов`язався від імені та за рахунок [PERSON] вчинити наступні дії: 1) Зареєструватися та прийняти участь в електронному аукціоні з продажу автомобілів в Сполучених Штатах Америки; 2) Придбати в Сполучених Штатах Америки на електронному аукціоні з продажу автомобілів автомобіль марки «Tesla», що користується підвищеним попитом на ринку вторинних авто в Україні (надалі - Автомобіль); 3) Забезпечити доставку на територію України придбаний в Сполучених Штатах Америки Автомобіль на електронному аукціоні з продажу автомобілів; 4) Здійснити процедуру митного оформлення Автомобіля; 5) Здійснити державну реєстрацію Автомобіля; 6) Здійснити необхідний ремонт Автомобіля для відновлення його робочого стану; 7) Продати Автомобіль, який було придбано в Сполучених Штатах Америки на електронному аукціоні з продажу автомобілів протягом 1 (одного) року з моменту реєстрації на території України за вартістю, яка розраховується наступним чином: Х+Y+А+Z = вартість продажу; Х - вартість автомобіля в момент придбання в Сполучених Штатах Америки на електронному аукціоні з продажу автомобілів; Y - вартість ремонтних робіт для відновлення робочого стану автомобіля; А - сума вартості доставки автомобіля на територію України, комісійних виплат організатору аукціону, поштових послуг, митних зборів, державного мита за реєстрацію автомобіля на території України; Z - 20% від суми X+Y+А. 8) Загальна вартість Автомобіля в момент придбання в Сполучених Штатах Америки на електронному аукціоні з продажу автомобілів з урахуванням вартості необхідних ремонтних робіт для відновлення робочого стану Автомобіля має не перевищувати суму 80 000 (вісімдесят тисяч) доларів США. 9) У разі якщо Автомобіль не буде проданий протягом 1 (одного) року з моменту реєстрації на території України, Повірений зобов`язується повернути Довірителю грошові кошти у розмірі 88 000 (вісімдесят вісім тисяч) доларів США. 10) Повірений зобов`язаний повідомляти Довірителя про виконання дій визначених у п.1.1. цього Договору, шляхом направлення на електронну пошту Довірителя письмового повідомлення. Пунктом 2 Договору було передбачено, що за здійснення дій, що визначені у п. 1.1 цього Договору, Довіритель зобов`язується виплатити Повіреному винагороду, яка розраховується наступним чином: «10% Х вартість продажу = винагорода». Відповідно до п.2.2. Договору Довіритель зобов`язується протягом 3 (трьох) днів після надання Довірителеві звіту Повіреного про виконання доручення, виплатити Повіреному грошову суму, визначену у п. 3.1 цього Договору. Згідно з п.3.1. Договору Повірений зобов`язаний виконати доручення протягом 2 (двох) років з моменту підписання цього Договору. Відповідно до п. 7.1. Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами і діє моменту його виконання. 05.01.2018 року [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 80 000 доларів США для виконання [PERSON] доручення за Договором доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року про, що була складена Розписка №1/05/01/18 від 05.01.2018 року 10.01.2018 року [PERSON] надіслав на електронну пошту [PERSON] . Повідомлення №1, відповідно до якого [PERSON] знайшов лот №467550717 на електронному аукціоні «Copart» з продажу автомобіля марки «Tesla», модель «Model S», рік випуску 2016, який відповідає умовам доручення. Цього ж дня, [PERSON] надіслав на електронну пошту [PERSON] . Відповідь на повідомлення №1, відповідно до якого погодив свою участь в аукціонні з придбання даного лоту в рамках сум обумовлених Договором. 19.01.2018 року [PERSON] надіслав на електронну пошту [PERSON] . Повідомлення №2 про придбання на електронному аукціоні «Copart» за лотом №467550717 автомобіля марки «Tesla», модель «Model S», рік випуску 2016. Цього ж дня [PERSON] надіслав на електронну пошту [PERSON] . Відповідь на повідомлення №2, відповідно до якого - просив надіслати письмове повідомлення після того, як буде проведена державна реєстрація автомобіля «Tesla», модель «Model S», рік випуску 2016 на території України з зазначенням інформації про здійсненні витрати на перевезення, сплату мита та ремонтні роботи. 19.07.2018 року [PERSON] надіслав на електронну пошту [PERSON] . Повідомлення №3, яким проінформував останнього про те, що загальна сума витрат разом з вартістю автомобіля складають 76 787,10 доларів США. Цього ж дня [PERSON] надіслав Повідомлення №4, яким просив погодити ціну продажу автомобіля «Tesla», модель «Model S», рік випуску 2016, днз [NUMBER] у розмірі 93000 доларів США. 19.07.2018 року [PERSON] надіслав на електронну пошту [PERSON] . Відповідь на повідомлення №4, якою погодив вищезазначену ціну продажу автомобіля. 27.07.2018 року між [PERSON] , та [PERSON] було підписано Акт виконаних робіт щодо виконання доручення з придбання, доставки та ремонту автомобіля «Tesla», модель «Model S», рік випуску 2016. Зазначеним актом було визначено, що вартість послуг [PERSON] на зазначену дату складає - 3 500 доларів США. 20.12.2018 року [PERSON] надіслав на електронну пошту [PERSON] . Повідомлення №5, яким проінформував, що автомобіль на дату складення повідомлення ще не проданий, відбулася зміна цін на ринку вторинних авто та просив погодити нову ціну продажу автомобіля «Tesla», модель «Model S», рік випуску 2016, днз [NUMBER] у розмірі 91 000 доларів США. Цього ж дня, [PERSON] надіслав [PERSON] відповідь на повідомлення №5, яким погодив вищезазначену ціну продажу автомобіля. 27.06.2019 року [PERSON] надіслав на електронну пошту [PERSON] . Пропозицію щодо укладання Додаткової угоди до Договору з метою придбання ще одного автомобіля «Tesla» у рамках суми 65 000 доларів США. 03.07.2019 року [PERSON] та [PERSON] уклали Додаткову угоду №1 до Договору доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року від 03.07.2019 року. Відповідно до п.1 Додаткової угоди: Сторони дійшли згоди викласти пункт 1.1. Договору у наступній редакції: «1) Зареєструватися та прийняти участь в електронному аукціоні з продажу автомобілів в Сполучених Штатах Америки; 2) Придбати в Сполучених Штатах Америки на електронному аукціоні з продажу автомобілів 2 (два) автомобілі марки «Tesla» (надалі - Автомобіль-1 та Автомобіль-2), в подальшому разом іменовані «Автомобілі»; 3) Забезпечити доставку на територію України придбані в Сполучених Штатах Америки Автомобілі на електронному аукціоні з продажу автомобілів; 4) Здійснити процедуру митного оформлення Автомобілів; 5) Здійснити державну реєстрацію Автомобілів; 6) Здійснити необхідний ремонт Автомобілів для відновлення їх робочого стану; 7) Продати Автомобілі, які було придбано в Сполучених Штатах Америки на електронному аукціоні з продажу автомобілів протягом 6 (шести) місяців з моменту реєстрації на території України за вартістю, яка розраховується наступним чином: Х+Y+А+Z = вартість продажу. Х - вартість автомобіля в момент придбання в Сполучених Штатах Америки на електронному аукціоні з продажу автомобілів; Y - вартість ремонтних робіт для відновлення робочого стану автомобіля; А - сума вартості доставки автомобіля на територію України, комісійних виплат організатору аукціону, поштових послуг, митних зборів, державного мита за реєстрацію автомобіля на території України; Z - 20% від суми X+Y+А; 8) Загальна вартість Автомобіля-1 в момент придбання в Сполучених Штатах Америки на електронному аукціоні з продажу автомобілів з урахуванням вартості необхідних ремонтних робіт для відновлення робочого стану Автомобіля-1 має не перевищувати суму 80 000 (вісімдесят тисяч) доларів США. Загальна вартість Автомобіля-2 в момент придбання в Сполучених Штатах Америки на електронному аукціоні з продажу автомобілів з урахуванням вартості необхідних ремонтних робіт для відновлення робочого стану Автомобіля-2 має не перевищувати суму 65 000 (шістдесят п`ять тисяч) доларів США. 9) У разі якщо Автомобіль-1 не буде проданий протягом 1 (одного) року з моменту реєстрації на території України, Повірений зобов`язується повернути Довірителю грошові кошти у розмірі 88 000 (вісімдесят вісім тисяч) доларів США. У разі якщо Автомобіль-2 не буде проданий протягом 6 (шести) місяців з моменту реєстрації на території України, Повірений зобов`язується повернути Довірителю грошові кошти у розмірі 71 500 (сімдесят одна тисяча п`ятсот) доларів США.»; 10) Повірений зобов`язаний повідомляти Довірителя про виконання дій визначених у п.1.1. цього Договору, шляхом направлення на електронну пошту Довірителя письмового повідомлення.» Згідно з п.2 Додаткової угоди Сторони дійшли згоди викласти пункт 3.1 Договору у наступній редакції: «3.1. Повірений зобов`язаний виконати доручення до 31.12.2020 року» Відповідно до п.п.3, 4 Додаткової угоди всі інші умови Договору залишаються без змін. Додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання Сторонами і діє протягом строку дії Договору. 03.07.2019 року [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 65 000 доларів США, про що була складена Розписка №2/03/07/19. 10.07.2019 року [PERSON] надіслав на електронну пошту [PERSON] . Повідомлення №6, відповідно до якого: [PERSON] знайшов лот №37203819 на електронному аукціоні «Copart» з продажу автомобіля марки «Tesla», модель «Model S100D», рік випуску 2018, який відповідає умовам доручення. Цього ж дня, [PERSON] надіслав на електронну пошту [PERSON] . Відповідь на повідомлення №6, якою погодив участь у зазначеному аукціоні. 19.07.2019 року [PERSON] надіслав на електронну пошту [PERSON] . Повідомлення №7 про придбання на електронному аукціоні «Copart» за лотом №37203819 автомобіля марки «Tesla», модель «Model S100D», рік випуску 2018. 19.07.2019 року [PERSON] надіслав на електронну пошту [PERSON] . Відповідь на повідомлення №7, відповідно до якого: просив надіслати письмове повідомлення після того, як буде проведена державна реєстрація автомобіля «Tesla», модель «Model S100D», рік випуску 2018, на [PERSON] на території України з зазначенням інформації про здійсненні витрати на перевезення, сплату мита та ремонтні роботи. 25.06.2020 року [PERSON] надіслав на електронну пошту [PERSON] . Повідомлення №8, яким проінформував про здійснення процедури митного оформлення автомобіля, державної реєстрацію автомобіля та надав інформацію, що загальна сума витрат разом з вартістю автомобіля складають 51 190,14 доларів США. 25.06.2020 року [PERSON] надіслав на електронну пошту [PERSON] . Повідомлення №9, відповідно до якого [PERSON] просив погодити ціну продажу автомобіля «Tesla», модель «Model S100D», рік випуску 2018, днз [NUMBER] у розмірі 62 500 доларів США. 25.06.2020 року [PERSON] надіслав на електронну пошту [PERSON] . Відповідь на повідомлення №9 якою погодив вищезазначену ціну продажу автомобіля «Tesla», модель «Model S100D», рік випуску 2018. 30.06.2020 року між [PERSON] та [PERSON] було підписано Акт виконаних робіт щодо виконання доручення з придбання, доставки та ремонту автомобіля «Tesla», модель «Model S100D», рік випуску 2018. Зазначеним актом було визначено, що вартість послуг [PERSON] на зазначену дату складає 3 500 доларів США. 28.12.2020 року [PERSON] надіслав на електронну пошту [PERSON] . Повідомлення №10, яким проінформував, що автомобілі на дату складення повідомлення ще не продані, відбулася зміна цін на ринку вторинних авто та просив погодити нові ціни продажу автомобіля «Tesla», модель «Model S», рік випуску 2016, днз [NUMBER] та автомобіля «Tesla», модель «Model S100D», рік випуску 2018, днз [NUMBER] . Крім того, [PERSON] просив внести зміни до Договору доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року стосовно розрахунку ціни продажу автомобіля та строків виконання доручення. Цього ж дня, [PERSON] надіслав Відповідь на повідомлення №10, яким просив [PERSON] виконати свої зобов`язання за Договором доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року та Додатковою угодою до Договору доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року від 03.07.2019 року в обумовлений п.3.1. Договору строк. Також, [PERSON] повідомив [PERSON] , що у разі ухилення від виконання Договору - [PERSON] зобов`язаний повернути грошові кошти. 15.01.2021 року [PERSON] надіслав на електронну пошту [PERSON] вимогу про повернення грошових коштів та автомобілів протягом 14 (чотирнадцяти) днів та про відмову від Договору та Додаткової угоди, у зв`язку з невиконанням [PERSON] . Договору та Додаткової угоди в строки передбачені п.3.1. цього Договору. Також, 15.01.2021 року [PERSON] з Єдиного державного реєстру транспортних засобів отримав інформацію про те, що [PERSON] , у порушення умов Договору та за рахунок [PERSON] , зареєстрував право власності на автомобілі за собою (Повіреним), а не за [PERSON] (Довірителем). У відповідь на вказану вище вимогу, [PERSON] 15.01.2021 року надіслав звіт про виконання доручення. Третя особа з самостійними вимогами [PERSON] в своїй позовній заяві підтвердила наявність між [PERSON] та [PERSON] бізнесових правовідносин. У відзиві на позовну заяву та під час надання пояснень у судовому засіданні представник відповідача [PERSON] зазначав, що останній зареєструвався на електронному аукціоні під своїм ім`ям, у зв`язку з тим, що в нього був відсутній доступ до електронної адреси [PERSON] для підтвердження реєстрації; доступ до мобільного телефону [PERSON] для підтвердження реєстрації; документи які посвідчують особу [PERSON] ; доступ до електронного цифрового підпису [PERSON] . У подальшому це призвело до формування документів на автомобілі, в яких зазначався власником [PERSON] . Під час митного оформлення, [PERSON] було повідомлено, що останній не може зареєструвати право власності на автомобілі за [PERSON] , оскільки в супровідних документах на автомобілі власником (декларантом) зазначається [PERSON] . За таких обставин, [PERSON] здійснив митне оформлення та державну реєстрацію зі статусом «власника». Оскільки [PERSON] вважав, що [PERSON] не планує використовувати зазначені автомобілі для власних потреб, а хотів лише продати за вигідною ціною автомобілі, це на його думку не впливало на кінцевий результат визначений договором доручення. Аналізуючи правовідносини, що виникли між сторонами та надаючи оцінку наданим доказам, суд виходить з наступного. Щодо права власності. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Частина 1 статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Відповідно до статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 317 ЦК України закріплено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном. На зміст права власності не впливають місце проживання та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. При цьому Європейський суд з прав людини в зміст поняття майна включає і поняття «правомірні очікування»/«законні сподівання» вчиняти певні дії. Зокрема, у рішеннях по справах «Броньовські проти Польщі» (Broniowski v. Poland), заява №31443/96, «Сук проти України», заява №10972/05, «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо встановлено, що поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Питання, що має бути розглянуто, полягає у тому, чи надавали заявнику обставини справи, розглянуті в цілому, право на інтерес, який по суті захищається статтею 1 Першого протоколу. Щодо виконання взятого на себе зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно з ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ст.1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного. Аналіз норм ЦК України вказує на те, що метою договору доручення є здійснення повіреним прав довірителя, набуття, зміна і припинення для нього прав та обов`язків шляхом здійснення угод, тому повірений має діяти в тих межах, які встановлені довірителем відповідно до змісту наданого йому доручення. В даному випадку, як вбачається з матеріалів справи, п.1.1 Договору доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року було визначено, що [PERSON] зобов`язався від імені та за рахунок [PERSON] вчинити дії щодо придбання в США автомобілі марки «Tesla», організувати доставку автомобілів з США до України, здійснити процедури митного оформлення та державної реєстрації автомобілів. Судом встановлено той факт, що на виконання Договору доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року та Додаткової угоди №1 до Договору доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року від 03.07.2019 року [PERSON] було отримано грошові кошти від [PERSON] у розмірі 145000 доларів США. Згодом, за рахунок зазначених коштів [PERSON] було придбано два автомобіля марки «Tesla» на електронному аукціоні в США. Натомість [PERSON] , у порушення умов Договору та положення ст.1000 ЦК України, зареєстрував право власності на автомобілі за собою, а не за [PERSON] . В даному випадку судом встановлено, що відповідач, як повірений, вказаного законодавчо закріпленого обов`язку не виконав. Під час розгляду справи по суті судом встановлена сукупність дій, які прямо та чітко вказують на обставину того, що відповідачем вчинюються дії, що унеможливлюють володіння та розпорядження позивачем таким майном всупереч зобов`язанням, взятим на себе відповідачем. Виходячи із наведених приписів національного законодавства, що регулює правовідносини, пов`язані із правом власності, а також концепції власності, що вбачається із змісту відповідних рішень Європейського суду з прав людини, яка поширюється на «законні сподівання» та «свідчення» (підтвердження) права власності, а також правовідносин щодо виконання доручення, суд доходить до висновку про те, що відповідач [PERSON] дійсно порушив принцип обґрунтованих сподівань позивача [PERSON] на володіння та розпорядження своїм майном на власний розсуд. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності є доведеними та обґрунтованими, а тому - підлягають задоволенню. Доходячи до такого висновку та надаючи оцінку запереченням представника третьої особи із самостійними вимогами щодо фіктивності згаданого договору та похідної від нього документації, складеної між [PERSON] та [PERSON] , суд звертає увагу на наступне. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. В даному випадку презумпція правомірності згаданого договору та похідної від нього документації, складеної між [PERSON] та [PERSON] рішеннями судів, які б набрали законної сили, не спростовані. Більш того, третя особа із самостійними вимогами навіть у справі що розглядається, вимог про визнання фіктивними згаданого договору та похідної від нього документації, складеної між [PERSON] та [PERSON] , не висувала. Тобто згаданий правочин є правомірним. Такий підхід до оцінки наданих сторонами доказів та прийняття їх судом як таких, що підтверджують наявність правовідносин між [PERSON] , та [PERSON] узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у Постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18). Стосовно вимог в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за Договором доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року та Додатковою угодою №1 до Договору доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року від 03.07.2019 року, суд зазначає наступне. Пунктом 2 договору доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року було передбачено зобов`язання довірителя з виплати винагороди повіреному за здійснення дій, що визначені в п.1.1. договору доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року. За домовленістю сторін винагорода повіреного розраховується наступним чином: «10% Х вартість продажу = винагорода». 27.07.2018 року між відповідачем та позивачем було підписано акт виконаних робіт щодо виконання доручення з придбання, доставки та ремонту автомобіля «Tesla», модель «Model S», рік випуску 2016. Зазначеним актом було визначено, що вартість послуг відповідача на зазначену дату складає 5000 доларів США. 30.06.2020 року між відповідачем та позивачем було підписано акт виконаних робіт щодо виконання доручення з придбання, доставки та ремонту автомобіля «Tesla», модель «Model S100D», рік випуску 2018. Зазначеним актом було визначено, що вартість послуг [PERSON] на зазначену дату складає 2000 доларів США. Відповідно до положень ст.1002 ЦК України, повірений має право на плату за виконання свого обов`язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо в договорі доручення не визначено розміру плати повіреному або порядок її виплати, вона виплачується після виконання доручення відповідно до звичайних цін на такі послуги. Відповідно до ст.1008 ЦК України договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі: 1) відмови довірителя або повіреного від договору; 2) визнання довірителя або повіреного недієздатним, обмеження його цивільної дієздатності або визнання безвісно відсутнім; 3) смерті довірителя або повіреного. Довіритель або повірений мають право відмовитися від договору доручення у будь-який час. Відмова від права на відмову від договору доручення є нікчемною. Статтею 1009 ЦК України передбачені наслідки припинення договору доручення, а саме: якщо договір доручення припинений до того, як доручення було повністю виконане повіреним, довіритель повинен відшкодувати повіреному витрати, пов`язані з виконанням доручення, а якщо повіреному належить плата - також виплатити йому плату пропорційно виконаній ним роботі. Це положення не застосовується до виконання повіреним доручення після того, як він довідався або міг довідатися про припинення договору доручення. Позивачем не надано суду доказів на підтвердження внесення змін до Договору доручення про узгодження з відповідачем іншого розміру розрахунку винагороди, або про не укладання актів виконаних робіт. Також, позивачем не спростовано часткового виконання Договору доручення відповідачем та наявність відмови від подальшого виконання договору саме з боку позивача. Так, [PERSON] придбав в США, доставив до України, підготував до продажу автомобілі «Tesla» та здійснював продаж автомобілів до моменту відмови [PERSON] від Договору. За таких обставин суд приходить до висновку, що [PERSON] має право на отримання оплати своїх послуг, яка була зафіксована в актах виконаних робіт. Враховуючи викладене, від остатку суми грошових коштів переданих [PERSON] на виконання [PERSON] договору доручення, які залишилася після придбання автомобілів, в розмірі 473 784,26 грн слід відняти суму винагороди які підлягає виплаті [PERSON] , а різницю в розмірі 278 957,46 грн слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] . Щодо позову третьої особи із самостійними вимогами. Із суті позовних вимог та наданих матеріалів, долучених до справи вбачається, що [PERSON] фактично не визнає та оспорює право власності [PERSON] на спірний автомобіль, акцентуючи увагу на тому, що він був придбаний у період, коли вона та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, надавши суду як доказ цьому факту копію відповідного свідоцтва про реєстрацію шлюбу Серії [NUMBER] , виданого Амур-Нижньодніпровським відділом РАЦС 24.06.2011 року (а.с.70). Стверджує, що [PERSON] , та [PERSON] є товаришами та ще і бізнес-партнерами, за попередньою змовою групою осіб здійснили складання ряду документів до яких внесли завідома неправдиві відомості про начебто договірні відносини та обставини договору доручення щодо придбання спірних автомобілів для [PERSON] . Водночас, за її словами, 01.03.2021 року [PERSON] направив їй на телефон проект договору про поділ майна подружжя, який мали б засвідчити у нотаріуса, проте не засвідчили. Згідно умов цього договору автомобіль марки Tesla model S 2018 року випуску VIN [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , право власності на який вона просить визнати за собою, за згаданим договором про поділ майна подружжя мав би залишитися у її власності (а.с.77-79). В судовому засіданні представник третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] зазначив, що спірний автомобіль належить останній на праві власності, так як був їй подарований її колишнім чоловіком [PERSON] . Наполягав на тому, що договір доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року та похідні від нього документи, складені між [PERSON] та [PERSON] сфальсифіковані. Надаючи оцінку доводам третьої особи із самостійними вимогами та її представника, а також залученим ними до справи доказам, суд, в додаток до правового обґрунтування та оцінки доказів при аналізі правовідносин між [PERSON] і [PERSON] , наведеним вище, приймає до уваги ще й наступне. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Такий підхід до можливості застосування ст.60 СК України відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у його постанові від 27.03.2019 року у справі N331/8757/14-ц (провадження N 61-48599св18). В даному ж випадку сторона третьої особи із самостійними вимогами жодних доказів того, що джерелом набуття спірного автомобіля були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя [PERSON] та взагалі про наявність у подружжя достатніх коштів для придбання спірних автомобілів, не надала. Водночас належність коштів, за які було придбано спірний автомобіль позивачу [PERSON] , підтверджується не тільки поясненнями самого [PERSON] , викладеними у позовній заяві та підтверджені його представником в судовому засіданні, а також поясненнями відповідача [PERSON] , викладеними у його відзиві на позов та його представником у судовому засіданні, але й має документальне втілення у формі розписок [PERSON] про отримання грошових коштів від [PERSON] на придбання автомобілів, копії яких додано до матеріалів справи (а.с.16, 36). Факт підписання ними цих розписок [PERSON] та [PERSON] підтверджують, а представник третьої особи із самостійними вимогами в судовому засіданні заявив, що не сумнівається в тому, що ці особи зазначені розписки дійсно підписали. При цьому суд ще раз звертає увагу на те, що презумпція правомірності згаданого договору, розписок про отримання грошей та іншої документації, похідної від цих документів, складеної між [PERSON] та [PERSON] , рішеннями судів, які б набрали законної сили, не спростовані. Більш того, третя особа із самостійними вимогами навіть у справі що розглядається, вимог про визнання фіктивними згаданого договору, розписок про отримання грошей та іншої документації, похідної від цих документів, складеної між [PERSON] та [PERSON] , не висувала та ніяких доказів на підтвердження свого твердження про їх фіктивність, суду не надала. Суд повторює, що відповідно до приписів ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. З огляду на викладене, суд розцінює твердження третьої особи із самостійними вимогами про те, що [PERSON] , та [PERSON] за попередньою змовою групою осіб здійснили складання ряду документів до яких внесли завідома неправдиві відомості про начебто договірні відносини та обставини договору доручення щодо придбання спірних автомобілів для [PERSON] - як припущення. Однак, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ж до вимог статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша, друга статті 77 ЦПК України). В свою чергу предмет доказування напряму пов`язаний із предметом спору. Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року по справі № 573/1677/18. Крім того, суд враховує, що статтею 65 Сімейного Кодексу України унормовано: 1.Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. 2. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. 3. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. 4. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. В даному випадку Договір доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року та Додаткова угода №1 до нього від 03.07.2019 року стосовно придбання згаданих автомобілів, укладені між [PERSON] , та [PERSON] не є дрібними побутовими в розумінні абз.2 п.1 ч.1 ст.31 ЦК України, відповідно до якого правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. При цьому Договір доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року та Додаткова угода №1 до нього від 03.07.2019 року стосовно придбання згаданих автомобілів, укладені між [PERSON] , та [PERSON] , виходячи із положень цивільного законодавства, не відносяться до правочинів, які підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, отже, на їх вчинення письмова згода [PERSON] з цих підстав потрібна не була. Щодо визнання зазначеного Договору та додаткової угоди до нього недійсним як такого, що укладений її чоловіком відповідачем [PERSON] без її згоди та з інших підстав, третя особа з самостійними вимогами [PERSON] своїм правом на звернення до суду з відповідним позовом, не скористалася. Що стосується доводів представника третьої особи із самостійними вимогами про те, що при укладенні із [PERSON] . Договору доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року та Додаткової угоди №1 до нього від 03.07.2019 року стосовно придбання згаданих автомобілів, [PERSON] діяв в інтересах сім`ї, оскільки ці правочини були спрямовані на отримання прибутку, то суд звертає увагу на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 30.06.2020 р. по справі №638/18231/15-ц: Презумпція спільних інтересів передбачає, що вчинки будь-якого з подружжя здійснюються у спільних, а не у власних інтересах. Тлумачення ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередню участь в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником) за наявності двох умов: -договір укладено другим з подружжя в інтересах сім`ї; -майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тому укладаючи договір позики, чоловік або дружина повинні розуміти, що інший у шлюбі несе таку саму відповідальність перед кредитором незалежно від того, хто є позичальником. А суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики. В даному випадку, за змістом Договору доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року та Додаткової угоди №1 до нього від 03.07.2019 року, [PERSON] взяв на себе зобов`язання від імені [PERSON] та за його кошти придбати спірні автомобілі в США у пошкодженому вигляді, доставити їх в Україну, відремонтувати та продати за більш високою ціною, аніж витрати на їх придбання та на інші дії, пов`язані із приведенням цих автомобілів у стан, придатний для продажу. Саме з різниці вартості на момент продажу в США та при продажі в Україні зазначених автомобілів, сторони цих правочинів сподівалися отримати прибуток, з чого випливає, що третя особа з самостійними вимогами [PERSON] має право претендувати лише на частку від прибутку, який міг би отримати [PERSON] , якби зазначені правочини були б доведені до кінця у спосіб, який визначили [PERSON] та [PERSON] при їх підписанні, тобто якщо автомобілі були б продані за бажаною для них ціною. За таких умов, суд відхиляє доводи третьої особи із самостійними вимогами про належність спірних автомобілів до спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та про фіктивність документів, які надав суду позивач [PERSON] щодо своїх взаємовідносин з [PERSON] з приводу придбання останнім за його дорученням згаданих автомобілів за надані [PERSON] грошові кошти. Доходячи до такого висновку, суд враховує й правову позицію Верховного Суду викладену в постанові від 11.11.2019 року по справі №337/474/14 стосовно того, що поділ майна подружжя не може порушувати майнові інтереси кредитора і бути направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Така правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17, від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18, та висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у її постанові від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18. Крім того, як вже згадано вище, право власності відповідно до ст.328 ЦК України набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. З наявних у матеріалах справи документів, вбачається, що третьою особою із самостійними вимогами [PERSON] , не надано жодних доказів на підтвердження придбання нею спірного автомобіля у свою власність як подарунка від [PERSON] , про що стверджує її представник. Суд зобов`язаний виходити з того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й, у першу чергу, відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом, речово-правові способи захисту прав особи підлягають застосуванню у тих правових відносинах, коли їх сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Чинне у Україні право виключає можливість у такому випадку конкуренції позовів та не визнає за позивачем право довільного вибору способу захисту його прав на власний розсуд. Визначаючи зміст статті 5 ЦПК України, необхідно виходити з того, що, у першу чергу, способи захисту, які застосовуються судом, мають відповідати правовій природі цивільних відносин, що існують між сторонами, й лише у другу чергу, серед зазначених способів захисту, що відповідають правовій природі таких відносин, суд вправі обрати той з них, що забезпечує ефективність такого захисту. Як правило, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Така правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 12 вересня 2019 року по справі №490/10190/16-ц, від 25 вересня 2019 року та по справі №753/2187/17. З огляду на викладене, суд доходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] та визнання за ним права власності на автомобілі: марки «Tesla», модель «Model S», колір «чорний», рік випуску «2016», VIN [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] ; марки «Tesla», модель «Model S100D», колір «сірий», рік випуску «2018», VIN [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . Крім того, на його користь має бути стягнено з [PERSON] заборгованість за Договором доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року та Додатковою угодою №1 до Договору доручення №1/05/01/18 від 05.01.2018 року від 03.07.2019 року, у розмірі 278 957,46 грн. Одночасно з цим суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог третьої особи [PERSON] щодо визнання за нею права власності на автомобіль Tesla model S 2018 року випуску VIN [NUMBER] державний номерний знак [NUMBER] . Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому слід стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 10 565,71 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial