Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] звернулася до Котелевського районного суду Полтавської області з позовною заявою, в якій просила: розірвати шлюб між нею та [PERSON], зареєстрований 26 червня 2000 року у сільраді Іванча, район Орхей Республіки [PERSON], зареєстрований відділом цивільного стану Орхей, \~актовий запис №\~14, посилаючись на те, що з відповідачем вони не спілкуються з 2001 року, у кожного із них є свої окремі родини, втратили почуття поваги та любові один до одного, вважає , що розірвання шлюбу є єдиним виходом для припинення відносин, які залишились існувати лише формально, оскільки фактичні шлюбні відносини вже давно припинені, примирення\~ вважає неможливе. У судове засідання позивачка\~ не зявилася, надала через канцелярію Котелевського районного суду заяву в якій просила розглянути справу без її участі, підтримала позовні вимоги повністю та наполягала на їх задоволені. Відповідач направив до суду заяву, в якій, просив шлюб розірвати, підтримав позовні вимоги повністю, зазначив у заяві, що наслідки визнання позову, передбачені ч.4 ст.174 ЦПК України відповідачу відомі та зрозумілі. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позовну заяву слід задовольнити повністю з наступних підстав. Розглядом справи установлено, що 26 червня 2000 року між сторонами укладений шлюбу сільраді Іванча, район Орхей Республіки [PERSON], зареєстрований відділом цивільного стану Орхей, \~актовий запис №\~14. Від шлюбу у сторін народилася дочка [PERSON], [INFO]. З 2001 року вона проживала окремо від [PERSON] з іншим чоловіком у с. Петрешть, район Унгень, Республіки [PERSON]. З середини 2011 року вона переїхала всією родиною на Україну, в смт. Котельва Котелевського району Полтавської області. Зі слів почивачки відомо, що відповідач проживає у [INFO]. 01.11.2016 року позивачка звернулася до суду з заявою про розірвання шлюбу. Отже, із встановлених обставин судом вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли шлюбні правовідносини, в межах яких виник спір щодо права позивача, як одного з подружжя на припинення шлюбу шляхом його розірвання. Відповідно до вимог статті 58 Закону України «Про міжнародне приватне право», шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Відповідно до ч.2 ст. 28 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року, яка ратифікована Верховною Радою України 10 листопада 1994 року та набула чинності для України 14 квітня 1995 року і застосовується у відносинах України, зокрема, з [PERSON], по справах про розірвання шлюбу якщо один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - іншої Договірної Сторони, застосовується законодавство Договірної Сторони, установа якої розглядає справу про розірвання шлюбу. \~Статтею 29 вказаної Конвенції визначено, що по справах про розірвання шлюбу у випадку, передбаченому пунктом 2 статті 28, компетентні установи Договірної Сторони, на території якої проживає подружжя. Як зазначено в ч. 1 ст. 2 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право». [PERSON] встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов'язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об'єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави. Оскільки відповідач по справі є іноземцем,\~\~до регулювання приватноправових відносин щодо припинення шлюбу мають бути застосовані положення Закону України «Про міжнародне приватне право». Відповідно до ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право», припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Відповідно до ст. 60 Закону України „ Про міжнародне приватне право, якщо у сторін немає спільного закону і немає спільного проживання, вони вправі вибрати для рішення питання про розірвання шлюбу право відповідної держави. Як вбачається із матеріалів справи, вона є громадянкою України, відповідач є громадянином [PERSON], тому нею обрано для вирішення питання про розірвання шлюбу право України. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя передбачено, що у разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими ст. 110 ЦПК. Оскільки вона, як позивач, яка є громадянкою України та має постійне місце проживання на території України, з якою проживають неповнолітні діти, має право відповідно до ч.2 ст. 110 ЦПК України, звернутися на території України за зареєстрованим місцем свого проживання з позовом про розірвання шлюбу до відповідача, іноземця, який на території України постійного зареєстрованого місця проживання чи перебування не має. Так, згідно з частиною першою статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. При цьому, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша статті 24 Сімейного кодексу України). Одним із способів реалізації цього права, відповідно до положень частини другої статті 104, частини третьої статті 105 Сімейного кодексу України, є припинення шлюбу внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно з положеннями частини другої статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. Таким чином, враховуючи вищезазначені норми закону та особливий характер сімейних відносин і їх об'єктивну недоступність для оточуючих, суд не може покласти обов'язок збереження сім'ї на саме подружжя при наявності на це обопільного категоричного заперечення. Відтак, суд дійшов висновку, що сім'я сторін фактично розпалася, збереження шлюбу буде суперечити інтересам подружжя, і тому цей шлюб необхідно розірвати. У відповідності до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі наведеного та у відповідності до ст.ст. 24, 55, 56, 105, 110, 112 Сімейного кодексу України, статтей. 58, 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» та

Outcome: approved