Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

У липні 2015 року позивачка звернулась до суду із позовом про визнання права власності у порядку спадкування, в обґрунтування якого зазначила, що 24 листопада 1964 року вона уклала шлюб із [PERSON], від шлюбу мають доньку [PERSON]. 09 липня 1958 року матері [PERSON] - [PERSON] на підставі рішення виконкома Іллічівської районної ради народних депутатів надано земельну ділянку по [ADDRESS] загальною площею 480 кв.м. для будівництва будинку. 19 серпня 1958 року на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку, [PERSON] на праві власності була відведена земельна ділянка [ADDRESS] загальною площею 480 кв.м. Чоловік позивачки, [PERSON], звернувся до Іллічівської районної ради народних депутатів з проханням надати дозвіл на зміну прізвища в технічній документації на житловий будинок [ADDRESS] - з [PERSON], яка померла [INFO] року, на своє ім'я - [PERSON] без оформлення права власності на будинок, на що йому дали згоду та видано відповідне рішення від 25 жовтня 1989 року[INFO] року помер [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку [ADDRESS] м. Маріуполі. Після цього позивачка звернулась до Третьої маріупольської державної нотаріальної контори з питанням прийняття спадщини після смерті чоловіка, де їй повідомили, що це неможливо, у зв'язку із тим, що правовстановлюючі документи на спірний будинок не його ім'я належним чином зареєстровані не були. У зв'язку із цим позивачка була вимушена звернутися до суду, просила визнати за нею право власності на будинок [ADDRESS] м. Маріуполі у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] Позивачка у судове засідання не з'явилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з'явилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги визнала та не заперечувала проти їх задоволення. Представник третьої особи Маріупольської міської ради у судове засідання не з'явився з невідомих підстав, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що батьками [PERSON], згідно свідоцтва про народження від 02.06.1948 року є [PERSON] та [PERSON]. Згідно свідоцтва про одруження, виданого 24.11.1964 року Будинком одруження м. Жданів Донецької області, [PERSON] та [PERSON] 24 листопада 1964 року уклали шлюб, про що зроблено актовий запис № 3884, після реєстрації шлюбу дружині присвоєне прізвище «[PERSON]». Відповідно до свідоцтва про народження, виданого 05.07.1965 року, батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON]. Як вбачається із договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 09 липня 1958 року, виданого Іллічівською районною радою народних депутатів, [PERSON] на підставі рішення Іллічівської районної ради народних депутатів № 6 від 09 липня 1958 року, надано у безстрокове користування земельну ділянку по [ADDRESS] в м. Жданов, загальною площею 480 кв.м. У відповідності до свідоцтв про смерть, виданого 09.06.1984 року Іллічівським відділом РАЦС м. Жданов, [PERSON] померла [INFO] року, про що складено актовий запис № 647. На підставі рішення Виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів № 524 від 25 жовтня 1989 року, дозволено змінити прізвище в технічній документації на будинок [ADDRESS] з померлої [PERSON] на [PERSON] без оформлення права власності на будинок. [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується відповідним свідоцтвом від 08.07.2014 року, виданим Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 875. За повідомленням Маріупольського БТІ від 17.02.2015 року будинок [ADDRESS] м. Маріуполі належить [PERSON] на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 23.10.1958 року № 9807, яке в БТІ не зареєстровано. Відповідно до інвентаризації від 04.02.2015 року на земельній ділянці розташований житловий будинок літ. А-1, тамбур літ. а-1, а1-1, вбиральня літ. Г-1, сарай Ж-1, літня кухня Б-1, огорожа № 1, 2, 3, замощення І, житловою площею 19,4 кв.м., загальною площею 39,6 кв.м. Після звернення позивачки до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на будинок, зареєстрованих належним чином на ім'я чоловіка. При вирішенні у судовому порядку спірного питання щодо належності зазначеного будинку спадкодавцю та правомірності включення його до складу спадщини, суд керується наступним. Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. З огляду на вказані фундаментальні права і гарантії, серед яких основоположним є право приватної власності, які гарантуються кожній особі як основним законом України так і міжнародним нормативним актом, суд зобов'язаний належним чином перевіряти докази, що надані позивачем в обґрунтування його права власності, та сприяти захисту такого права. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обов'язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. Право власності в України повинно спиратися на певний титул (правовстановлюючий документ), для того, щоб бути доведеним перед іншими особами. Із вимог ст. 16 ЦК України вбачається, що захист цивільних прав шляхом визнання права власності належить судам. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України до спадкоємців першої черги зокрема належать діти покійного спадкодавця. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1ст. 1269 ЦК України). За повідомленням Третьої Маріупольської державної нотаріальної контори від 18.08.2015 року, в матеріалах нотаріальної контори мається спадкова справа № 514/2014 до майна [PERSON], померлого [INFO] року. Із заявою про прийняття спадщини звернулась дружина померлого [PERSON], що мешкає в м. Маріуполі по [ADDRESS]. З огляду на це, позивачка є єдиним спадкоємцем і має потенційне право на успадкування існуючої спадкової маси після смерті свого чоловіка, як спадкодавця. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Під час розгляду справи суд враховує роз'яснення, викладені Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в листі від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (надалі за текстом - Лист ВССУ), в пункті 3.1. якого зазначено, що при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року. Так, [PERSON] на підставі рішення Іллічівської районної ради народних депутатів № 6 від 09 липня 1958 року, надано у безстрокове користування земельну ділянку по [ADDRESS] в м. Жданов, загальною площею 480 кв.м., про що укладено договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 09 липня 1958 року, виданого Іллічівською районною радою народних депутатів. Після смерті [PERSON] у 1984 році, рішенням Виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів № 524 від 25 жовтня 1989 року дозволено змінити прізвище в технічній документації на будинок [ADDRESS] з померлої [PERSON] на [PERSON] без оформлення права власності на будинок. Тобто за вказаним рішенням орган державної влади, якому законодавчо було надані повноваження на підтвердження факту переходу права власності, дав свою згоду та узаконив факт переходу права власності на [PERSON] Відповідно до пункту 10 «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», яка затверджена Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погоджена з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, при відсутності правовстановлюючих документів, які зазначені в цій інструкції (додаток N 1), зацікавлена юридична або фізична особа (установа, підприємство, організація, громадянин, колгоспний двір) подає до виконкому місцевої Ради депутатів трудящих заяву про оформлення права власності на будинок або домоволодіння і видачу свідоцтва про це. Пунктами 12 та 13 вказаної Інструкції встановлено, що для вирішення питання про можливість оформлення права власності (п. 10) виконком місцевої Ради депутатів трудящих доручає бюро технічної інвентаризації: а) оглянути будинок (домоволодіння); б) одержати відомості у громадян, які проживають у будинку, зазначеному заявником, а також у сусідніх будинках, та з'ясувати, хто являється його власником. Про час огляду і збирання відомостей бюро технічної інвентаризації вивішує об'яви на видному місці на даному будинку і сусідніх будинках; в) скласти акт огляду будинку (домоволодіння) і одержати відомості за підписом представника бюро технічної інвентаризації і громадян, які дали відомості; г) перевірити документи і відомості, подані заявником, порівнюючи їх з матеріалами, що зібрані на місці огляду будинку (домоволодіння), із відомостями, одержаними від громадян. Бюро технічної інвентаризації на підставі зібраних матеріалів, а також матеріалів, поданих заявником, складає мотивований висновок про те, чи належить будівля заявнику, і подає його виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, який виносить відповідне рішення. Після винесення виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, органи комунального господарства, а де їх немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих видає власникові свідоцтво про право особистої власності на будинок за встановленою формою (додаток N 2 та 2-а). При винесенні виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, що належить місцевій Раді депутатів трудящих, державній, кооперативній або громадській установі, підприємству чи організації, бюро технічної інвентаризації, на підставі цього рішення, провадить реєстрацію будинку або домоволодіння та видає реєстраційне посвідчення (додаток N 3 та 3-а). Крім того, в пункті 16 Інструкції закріплено, що в разі пред'явлення заявником так званої домашньої угоди, в підтвердження належності йому будинку внаслідок купівлі-продажу, міни, дарування або відчуження будинку на умовах довічного утримання, питання про визнання цієї угоди дійсною може бути вирішено судом в загальнопозовному порядку (ст. 47 Цивільного кодексу УРСР). Системний аналіз наведених положень законодавства, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що з метою захисту майнових прав громадян передбачалися випадки, коли особа була власником домоволодіння, але не мала належного правовстановлюючого документу. В таких випадках особа мала право подати заяву до виконкому місцевої Ради депутатів, за результатами ретельного розгляду якої виконком був наділений повноваженнями винести відповідне рішення про оформлення права власності на будинок, що було підставою для реєстрації будинку та видачі реєстраційного посвідчення. У даному випадку, судом встановлено, що [PERSON] після смерті матері звернувся до Іллічівської районної ради народних депутатів та отримав його позитивне рішення про оформлення права власності на своє ім'я, але відповідного реєстраційного посвідчення в БТІ не оформив і державної реєстрації не пройшов. Враховуючи це, суд вважає, що [PERSON] набув за рішенням органу місцевого самоврядування право власності на вказаний будинок [ADDRESS] м. Маріуполі, оскільки вчинення реєстраційної дії за діючим на той час законодавством не було визначальним та обов'язковим для виникнення права власності, а було лише похідним для упорядкування державного обліку існування права власності. Вказана позиція також викладена в Листі ВССУ (пункті 3.1.), де наголошено, що за ч. 4 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Вказана Інструкція 1966 року передбачала державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. З урахуванням зазначених положень законодавства та роз'яснень ВССУ, суд вважає доведеним належними доказами факт набуття права власності на спірний будинок спадкодавцем по спадковій справі № 514/2014, а тому житловий будинок [ADDRESS] м. Маріуполі є об'єктом спадкування та входить до спадкової маси після смерті [PERSON], який помер [INFO] року. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Із урахуванням всіх обставин суд вважає вимоги позивачки обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому можливо визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] м. Маріуполі після смерті чоловіка в порядку спадкування за законом.

Outcome: approved