Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-26 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовними вимогами до [PERSON] про стягнення боргу. Свій позов мотивує укладенням 08.09.2014 року договору позики за яким відповідач взяв в борг кошти у розмірі 10 500 грн., про що власноручно написав розписку. Кошти [PERSON] зобов'язувався повернути 25.12.2014 року. Станом н 05.11.2015 року сума основного боргу відповідача [PERSON] перед позивачем складає 10 500 грн. При цьому також просить стягнути дану суму з урахуванням встановленого індексу інфляції, трьох процентів річних та проценти на рівні облікової ставки НБУ. У судовому засіданні представник позивачки вимоги заяви підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач вимоги позивача визнає частково. При цьому пояснивши, що позивач є матір'ю його колишньої цивільної дружини, надані позивачем кошти, витрачались ним спільно із цивільною дружиною. Розписку писав особисто. Позовів щодо недійсності правочину до суду не подавав. Суд, дослідивши надані докази, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. 08.09.2014 року [PERSON] надала [PERSON] в борг грошові кошти, в сумі 10 500 грн., строком повернення 25.12.2014 року. Підтвердженням чого є розписка відповідача про отримання вказаних грошових коштів, які містяться в матеріалах справи /а.с.8/. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальник) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що відповідач не виконав свої зобов'язання за договорами позики, а відтак зобов'язаний повернути позивачу суму грошових коштів основного боргу у розмірі 10 500 грн. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом. Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України 6-369цс15 від 02.09.2015 року, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов»язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи з встановлених судом обставин справи, умов договорів позики між сторонами та положень законодавства України, яким регламентовано спірні правовідносини і те, що відповідач свої зобов'язання за договорами позики перед позивачем не виконав, судом було перевірено розрахунок процентів за користування позикою наданий позивачем, який є обґрунтованим, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню за користування позикою суми заборгованості у сумі 17 444, 67 грн. з яких: 10 500 грн. - сума основного боргу, 2 325, 82 грн. -сума процентів від суми позики у розмірі облікової ставки НБУ, 4 347,00 грн. - інфляційне збільшення; 271,85 грн. - 3% річних.

Outcome: approved