Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-12 00:00:00

У липні 2016 року позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання договору недійсним та стягнення коштів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у січні 2016 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого відповідач бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених договором. Предметом фінансового лізингу є транспортний засіб - автомобіль марки Renault Duster. Умовами вказаного договору визначено порядок розірвання договору, порядок повернення коштів, відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізинг. Зокрема, передбачено право лізингоодержувача розірвати договір фінансового лізингу, у такому випадку адміністративний платіж поверненню не підлягає, 40% авансового платежу, сплаченого на користь лізингової компанії, утримується в якості штрафу за дострокове розірвання договору фінансового лізингу. На виконання умов договору позивачем було сплачено адміністративний платіж у сумі 38000 грн. Позивач вказує, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, суперечить Законам України «Про фінансовий лізинг», «Про захист прав споживачів», Цивільному кодексу України. Стаття 12 договору встановлює жорстку односторонню відповідальність позивача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, при укладенні оспорюваного договору не було дотримано форму правочину, такий договір за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. За таких обставин, позивач просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 002628 від 22 січня 2016 року, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та [PERSON], стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь позивача 38000 грн., вирішити питання про розподіл судових витрат. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач на адресу суду надіслав заперечення по суті заявлених позовних вимог. Представник відповідача вказує, що оспорюваний позивачем договір фінансового лізингу укладений з дотриманням усіх вимог, які ставляться чинним законодавством України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. 22 січня 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу № 002628, за умовами якого предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, а саме: автомобіль марки Renault Duster, комплектація - Рrivilege, об'єм двигуна 1,6л., тип КПП - механічна, привід передній Відповідно до п. 1.3 договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору фінансового лізингу та згідно з положеннями чинного законодавства. Згідно з п. 1.4., 1.5 договору фінансового лізингу лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Лізингодавець разом із продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем виключно за зобов'язанням щодо продажу предмета лізингу. За приписами п. 1.7 договору фінансового лізингу предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу. У договорі фінансового лізингу терміни визначенні у наступному значенні: - адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає оплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку № 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу. Авансовий платіж - це обов'язковий платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, розмір якого визначений у додатку № 1 договору, який сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця, на умовах договору, до моменту передачі предмета лізингу. На авансовий платіж не нараховуються жодні проценти, повернення авансового платежу відбувається на умовах та в порядку, передбаченими договором. Розділом 12 договору фінансового лізингу врегульовано порядок розірвання договору, порядок повернення коштів, відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу. За умовами п. 12.1 договору лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб має право розірвати договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі. У такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу (платежів), 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає. Також положеннями розділу 12 договору фінансового лізингу передбачена відповідальність лізингоодержувача за несвоєчасне внесення авансових платежів, за використання предмета лізингу не за призначенням, з порушенням технічних умов, правил технічної експлуатації, за створення перешкод представникам лізингодавця в інспектуванні предмета лізингу, за затримку повернення предмета лізингу, у випадку необгрунтованої відмови від прийняття предмета лізингу. Договір фінансового лізингу укладений в письмовій формі та підписаний сторонами. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості з лізингоодержувачем або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, на певний строк і за встановлену плату. За приписами ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 6 Закону договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Статтею 7 Закону встановлено, що лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови. Відповідно до ст. 10 Закону лізингодавець зобов'язаний: 1) у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору; 2) попередити лізингоодержувача про відомі йому особливі властивості та недоліки предмета лізингу, що можуть становити небезпеку для життя, здоров'я, майна лізингоодержувача чи інших осіб або призводити до пошкодження самого предмета лізингу під час користування ним; 3) відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов'язання щодо утримання предмета лізингу; 4) відшкодовувати лізингоодержувачу витрати на поліпшення предмета лізингу, на його утримання або усунення недоліків у порядку та випадках, передбачених законом та/або договором; 5) прийняти предмет лізингу в разі дострокового розірвання договору лізингу або в разі закінчення строку користування предметом лізингу. Згідно з ст. 16 Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої ст. 18 Закону у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Як убачається з тексту оспорюваного правочину, в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (пункт 12 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Договором передбачена можливість для лізингодавця не повертати лізингоодержувачу адміністративний платіж та стягнути штрафні санкції при розірванні договору фінансового лізингу за ініціативою позивача. Такі умови договору є несправедливими у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Також суд вважає несправедливими умови договору фінансового лізингу, які передбачають, що перед отримання предмету лізингу лізингоодержувач має сплатити адміністративний платіж, авансовий платіж у розмірі 50% від вартості предмету лізингу, комісію за передачу предмету лізингу. Після сплати вказаних платежів строк передачі предмету лізингу становить 120 робочих днів, тобто приблизно шість місяців. За порушення такого строку зі сторони лізингодавця відповідальність не встановлена. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Вказане стверджується і правовою позицією Верховного Суду України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Враховуючи вищенаведене, суд доходить наступних висновків. Оскільки оспорюваний договір фінансового лізингу містить несправедливі умови відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», лізингоодержувач зобов'язаний в першу чергу сплатити адміністративний платіж, який не входить до складу лізингових платежів та не підлягає поверненню при розірванні договору за ініціативою лізингоодержувача, при укладенні договору сторонами не дотримано положення законодавства щодо обов'язковості нотаріального посвідчення договору, то такий договір підлягає визнанню недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. В день укладення договору фінансового лізингу, 22 січня 2016 року, позивач здійснив сплату адміністративного платежу у сумі 38000 грн., що підтверджується копію платіжного доручення. (а.с. 14) В порядку застосування наслідків недійсності правочину адміністративний платіж підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач також послався на відсутність ліцензії у відповідача, як підставу для визнання правочину недійсним. Такі посилання спростовуються доказами, зібраними під час розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа це - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії. Згідно з ч. 8 р. 1 Положення про Державний реєстр фінансових установ від 28 серпня 2003 року фінансова установа має право надавати фінансові послуги після внесення її до Реєстру та отримання Свідоцтва. Якщо відповідно до нормативно-правових актів для надання певної фінансової послуги необхідно мати ліцензію та/або дозвіл, фінансова установа має право на надання такої послуги лише після отримання відповідної ліцензії та/або дозволу. За умовами ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 21 від 22 січня 2004 року затверджено Положення про надання фінансових послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами. Відповідно до п. 2 Положення для надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами необхідна наявність Довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг. Як убачається з матеріалів справи, відповідачу ТОВ «Лізингова Компанія «Ваш Авто» видано Нацкомфінпослуг довідку про взяття на облік юридичної особи від 11 червня 2015 року. (а.с. 55) Відтак, доводи позивача про визнання договору фінансового лізингу недійсним з підстав відсутності ліцензії не знайшли свого підтвердження матеріалами справи. Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про задоволення позову та вирішує визнати недійсним договір фінансового лізингу № 002628 від 22 січня 2016 року, в порядку застосування наслідків недійсності правочину стягнути з відповідача на користь позивача кошти у сумі 38000 гривень. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача судовий збір у сумі 1102,40 грн. в дохід держави.

Outcome: approved