Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

У липні 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом в якому просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0228 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в порядку спадкування за законом після смерті її батька - [PERSON] , право власності на земельну ділянку площею 0,0056 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , під узаконеними господарськими будівлями та спорудами (господарський блок «Б», загальною площею 35 м2 та гараж «Д», загальною площею 16,8 м2, сарай над «Д» загальною площею 16,8 м2) в порядку спадкування за законом після смерті її батька - [PERSON] , право власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею - 162, 9 м2, житловою - 96,5 м2, розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті її батька - [PERSON] , право власності на господарські будівлі та споруди, загальною площею 68, 6 м (господарський блок «Б», загальною площею 35 м та гараж «Д», загальною площею 16,8 м2, сарай над «Д» загальною площею 16,8 м2), розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті її батька - [PERSON] . Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] помер її батько - [PERSON] . Заповітів на випадок своєї смерті спадкодавець не залишав. 05.12.2018 року Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою Київської області на підставі її заяви №1721 про прийняття спадщини була заведена спадкова справа №623/2018 до майна померлого [INFO] [PERSON] . В своїй заяві позивач просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку житлового будинку [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0228 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що належали її батькові. 10.07.2019 року за вих. №1857/02-14 державний нотаріус Панікар В.М. звернулася до Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області та Управління з питань надання адміністративних послуг Києво-Святошинської РДА щодо надання Витягу з Державного земельного кадастру на вищевказану земельну ділянку. Як стало відомо, її батько за його життя не зареєстрував в Державному земельному кадастрі належну йому земельну ділянку як об`єкт нерухомості і відповідно не оформив речове право на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тому надати нотаріусу Витяг з Державного земельного кадастру на земельну ділянку у неї можливості не було. 03.09.2019 за №1465 на запит завідувача Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М. від 10.07.2019 №1859/02-14 КП «Бюро технічної інвентаризації» Києво-Святошинської районної ради Київської області повідомило, що за результатами технічної інвентаризації станом на 01.08.2019 встановлено, що на об`єкт нерухомого майна - домоволодіння, розташований за адресою: [ADDRESS] , а саме: будинок площею 85, 2 кв. м, на який зареєстровано право власності - знесений, загальна площа житлового будинку (2004 р.п.) складає 162,9 кв.м житлова - 96,5 кв.м., дозвільні документи на право виконання будівельних робіт в БТІ не надавались. В цілому домоволодіння складається з: житлового будинку літ. «А» (збудований самочинно), госпблоку літ. «Б», гаража літ. «Д», огорожі [NUMBER], вигрібної ями №2. Також, додатково повідомлено, що у витягу з реєстру прав на нерухоме майно від 01.12.2006 №12720065 реєстратором БТІ помилково зазначено площу самочинно побудованого приміщення №2-7 - 45,5 кв. м. - вірною слід вважати площу зазначеного приміщення 15,5 кв. м. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 12.02.2020 р. вих. №366/02-31, видану Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою Київської області було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на 1/4 частку житлового будинку [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0228 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що належали померлому [INFO] [PERSON] . Відповідно до рішення Боярської міської ради №5/153 від 16.02.2016 р. «Про перейменування вулиць міста Боярки», п. 22 - провулок Жовтневий було перейменовано на [ADDRESS] . Щодо земельної ділянки площею 0,0228 га, наданої [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в [ADDRESS] , то позивач вказала, що земельна ділянка площею 0,0228 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , була надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та належала її батькові [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ІІ-КВ №064669, виданого йому на підставі рішення виконкому Боярської міської Ради народних депутатів від 08.09.1997 №339, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №7277/1725 від 06.11.1997 р. Згідно з рішенням Боярської міської ради №438/1 від 20.12.1999 р. «Про надання дозволу на узаконення самовільних споруд в [ADDRESS] », враховуючи заключения міськархітектора №102 від 19.11.1999 р., письмову згоду співвласника та сусідів (заключения ПДПЧ-ІІ) [PERSON] було надано дозвіл на узаконення господарчого блоку розмірами 7,0 х 5,0 м - літера «Б» та гаражу розмірами 4,8 х 3,9 х 7 х 2,8 м - літера «Д»; площа земельної ділянки під гаражем - 0,0021 га (літера «Д») та площі земельної ділянки під господарчим блоком 0,0035 га (літера «Б»), тобто всього - 0,0056 га. 13 квітня 2010 р. [PERSON] Головним управлінням Держкомзему у Києво- Святошинському районі Київській області було надано Висновок №1680/2 щодо відсутності обмежень та обтяжень щодо використання земельної ділянки площею 0,0228 га, що належить [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, зареєстрованого 06.11.1997 р. за №7277/1725 та наданого для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель в [ADDRESS] . У 2018 році з метою узаконення земельної ділянки її батько звернувся до Першого земельного Бюро та замовив графічні матеріалами щодо кадастрового плану належної йому земельної ділянки, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель в [ADDRESS] . У графічних матеріалах згідно з експлікацією земельних угідь (форма №6- зем) було визначено площу земельної ділянки - 0,0284 га, яка відрізняється від зазначеної у Державному акті на право приватної власності на землю ІІ-КВ №064669, виданого на підставі рішення виконкому Боярської міської Ради народних депутатів від 08.09.1997 №339 - на 0,0056 га, що складається з площі гаражу 0,0021 га (літера «Д») та площі господарчого блоку 0,0035 га (літера «Б»), узаконених з врахуванням заключения міськархітектора №102 від 19.11.1999 р., письмової згоди співвласника та сусідів (заключения ПДПЧ-ІІ) згідно з рішенням Боярської міської ради №438/1 від 20.12.1999 р. «Про надання дозволу на узаконення самовільних споруд в [ADDRESS] ». 04.05.2018 року [PERSON] із заявою №02-5/БЗ/49-381.2 звернувся до Виконавчого комітету Боярської міської ради та графічними матеріалами щодо надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо земельної ділянки, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель в [ADDRESS] , щоб в подальшому зареєструвати земельну ділянку в Держгеокадастрі як об`єкт нерухомості та оформити речове право на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивач вказувала те, що у відповіді від 04.06.2018 р. за №025БЗ/49-311.2 Виконавчий комітет Боярської міської ради в особі Першого заступника міського голови В. В. Шульги, ігноруючи рішення Боярської міської ради №438/1 від 20.12.1999 р. «Про надання дозволу на узаконення самовільних споруд в [ADDRESS] », відмовив [PERSON] у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо земельної ділянки площею 0,0228 га, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель в [ADDRESS] , мотивуючи, що оскільки земельна ділянка збільшена на 0,0056 га за рахунок суміжної земельної ділянки, то необхідно надати згоду суміжних землевласників, незважаючи на те, що згода співвласника та сусідів вже подавалася і на цій підставі було прийнято рішення Боярської міської ради №438/1 від 20.12.1999 р. «Про надання дозволу на узаконення самовільних споруд в [ADDRESS] » саме [PERSON] . 28.09.2018 р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкту нерухомого майна 1655679432224 на підставі рішення Боярської міської ради №438/1 від 20.12.1999 р. за [PERSON] було зареєстровано право власності на господарські будівлі та споруди, загальною площею 68,6 м (господарський блок «Б», загальною площею 35 м2 та гараж «Д», загальною площею 16,8 м2, сарай над «Д», загальною площею 16,8 м ) за адресою: [ADDRESS] , номер запису про право власності:28149317. Щодо домоволодіння в [ADDRESS] . Відповідно до запису в будинкову книгу (1998 р.) [PERSON] є домовласником [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу р№13003 від 08.07.1967 року. Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду [ADDRESS] (інвентаризаційна справа №60, реєстровий номер 4), виготовленому станом на 26.06.1999 р. власниками будинку з розміром частки у власності 1/4 є: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Ірпінь курорт торг, площа по внутрішньому обміру складає 153, 1 м2 . На плані є відмітка від 27.01.2000 р. про узаконення [PERSON] господарчого блоку «Б» та гаражу «Д» згідно з рішенням Боярської міської ради №438/1 від 20.12.1999 р. «Про надання дозволу на узаконення самовільних споруд в [ADDRESS] ». Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду [ADDRESS] (інвентаризаційна справа №60, реєстровий номер 4), виготовленому станом на 11.09.2003 р. власниками будинку з розміром частки у власності 1/4 є: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Ірпінь курорт торг, площа по внутрішньому обміру складає 197, 6 м2 . На стор.4 технічного паспорту проставлено відмітку, що станом на 11.09.2003 р. літера «А» самовільно перебудовано в два поверхи. Згідно з характеристикою будівель та споруд на стор. 6 технічного паспорту зазначено площу 1 -го поверху - 97,1 м2та 2-го поверху - 80,1 м2. Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду [ADDRESS] (інвентаризаційна справа №60, реєстровий номер 4), виготовленому станом на 25.08.2006 р. власниками будинку з розміром частки у власності 1/4 є: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Ірпінь курорт торг. Разом по квартирі [NUMBER] - 52,4 м ( [PERSON] ), разом по квартирі [NUMBER] (1-ий та 2-ий поверхи) - 145, 2 м ( [PERSON] ), площа по внутрішньому обміру складає 197, 6 м2. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухому майно 01.12.2006 р. (реєстраційний номер майна - 16959639) за [PERSON] було зареєстровано 1/4 домоволодіння загальною площею 197, 6 м , побудовано самовільно: 2-1 пл. 14, 2 м2, 2-2 пл. 11,7 м2, 2-3 пл. 5,5 м2,2-4 пл.14,6 м2, 2-5 пл. 32,3 м2, 2-6 пл. 5,6 м2,2-7 пл. 45,5 м2, 2-8 пл. 17,1 м2,2-9 пл. 17,1 м2, 2- 10 пл. 11, 7 м2 за адресою: [ADDRESS] . В п.2-7 допущено помилку - замість 15.5 м2 вказано - 45,5 м2. Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) будинок [ADDRESS] (інвентаризаційна справа №60, реєстровий номер 4), виготовленому станом на 16.05.2010 р. власниками будинку з розміром частки у власності 1/4 є: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Ірпінь курорт торг. Разом по квартирі [NUMBER] - 52,4 м2, разом по квартирі [NUMBER] (1-ий та 2-ий поверхи) - 166, 3 м , загальна площа приміщень складає 218,7 м2. Відповідно до довідки Виконавчого комітету Боярської міської ради (форма №3) від 08.04.2008 р. №1844 власником 2-поверхового будинку по [ADDRESS] загальною площею 145,2 м2 є [PERSON] . Відповідно до довідки Виконавчого комітету Боярської міської ради від 22.01.2009 р. №389 власником будинку по [ADDRESS] є [PERSON] . Відповідно до довідки Виконавчого комітету Боярської міської ради (форма №3) від 24.02.2010 р. №659 власником 2-поверхового будинку по [ADDRESS] загальною площею 145,2 м2 є [PERSON] . Відповідно до довідки Виконавчого комітету Боярської міської ради (форма №3) від 07.06.2013 р. №2125 власником 2-поверхового будинку по [ADDRESS] загальною площею 166, 3 м2, який займає 5 кімнат площею 96.5 м (1-ша кімната - 15, 5 м , 2-га кімната - 17,1 м , 3-тя кімната - 17,1 м , 4-та кімната - 14,6 м , 5-та кімната - 32,2 м ) є [PERSON] , на якого відкрито особовий рахунок. Відповідно до технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] (інвентаризаційна справа №60, виготовленому на замовлення [PERSON] станом 01.08.2019 р. загальна площа приміщень - 162, 9 м , прибудова - 8,9 м2, ганок - 1,1 м2, надбудова - 18,0 м2, балкон - 8,1 м2, господарчий блок - 35,0 м2, гараж - 16,8 м2, ворота з хвірткою - 11,0 м2, вигрібна яма - 1 шт. З огляду на вищезазначене, позивачка вважає, що вона має право успадкувати та оформити нерухоме майно, що належало за життя її батькові - [PERSON] , однак через відмову нотаріуса позбавлена можливості здійснити це в позасудовому порядку. З огляду на викладене вище позивач зазначає, що вона є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті свого батька. Проте, оформити спадкове майно [PERSON] , не має можливості, оскільки нею не надано правовстановлюючих документів на спадкове майно. 27.07.2020 згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючій судді Дубас Т.В. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31.07.2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 04 лютого 2021 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено ухвалу про витребування матеріалів спадкової справи після смерті [PERSON] , [INFO] . 04.03.2021 на ухвалу суду Києво-Святошинська районна державна нотаріальна контора надала належним чином засвідчену копію спадкової справи №623 до майна померлого [PERSON] , який помер [INFO] . 09.03. 2021 до суду надійшов лист від завідувача Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори, в якому остання просить слухати справу за відсутністю їх представника. Ухвалою суду від 07.04.2021 у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник позивача подала до суду заяву, в якій просить розглядати справу у її з позивачем відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Представник відповідача Територіальної громади в особі Боярської міської ради Фастівського району Київської області у судове засідання не з`явився. Про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не відомі. Заяв та клопотань про відкладення слухання справи до суду не надходило. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] . Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є його дочка [PERSON] , тобто позивач у справі. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме на земельну ділянку площею 0, 0228 га та господарські будівлі та споруди, загальною площею 68, 6 кв. м (господарський блок «Б», загальною площею 35 м2 та гараж «Д», загальною пдощею 16, 8 м2. 05.12. 2018 позивач звернулась до державного нотаріуса Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори, з заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька . На підставі поданої заяви державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М. було відкрито спадкову справу № 623/2018 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, постановою державного нотаріуса Панікар В.М. позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1\\4 частку житлового будинку [ADDRESS] , та на земельну ділянку площею 0,0228 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , та надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що належать померлому [INFO] [PERSON] . Судом було встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 08 липня 1967 року померлому належала 1/ 4 частина дерев`яного будинку за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 85, 2 кв.м, прибудови, двох сараїв, розташований на земельній ділянці, в користування померлого перейшло дві кімнати площею 23.7 кв.м та кухня. Відповідно до технічного паспорту на вищевказаний житловий будинок іншими співвласниками є [PERSON] , [PERSON] та Ірпінь -курорт.торг, яким відповідно належало по 1/4 частині. Проте, як вбачається з листа Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 03.09. 2019 року за №1465, за результатами технічної інвентаризації станом на 01.08.2019 року встановлено, що будинок площею 85, 2 кв. м, на який зареєстровано право власності - знесений. Загальна площа житлового будинку (2005 р.п.) складає 162,9 кв.м житлова - 96,5 кв.м. Дозвільні документи на право виконання будівельних робіт в БТІ не надавались. Крім того, відповідно до положень пункту 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 позивач вирішила скористатися можливістю для неї як для єдиного спадкоємця після смерті її батька - [PERSON] провести державну реєстрацію тих прав, які були набуті спадкодавцем, але щодо яких не було проведено державну реєстрацію. З цією метою позивач звернулася до державного нотаріуса Києво-Святошинської державної нотаріальної контори Київської області Панікар В.М. та отримала довідку про коло спадкоємців №1306/02-14 від 02.06.2021 р., згідно з якою вона є єдиною спадкоємицею померлого [INFO] [PERSON] . 30 червня 2021 року державний реєстратор прав на нерухоме майно Мамедова А.В. видала позивачу рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №59022409, в якому зазначено, що подані заявником документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, так, заявником на реєстрацію поданий договір купівлі- продажу, відповідно до якого [PERSON] набув право власності на 1/4 частину дерев`яного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , проте у відомостях БТІ зазначено, що цей будинок знесений, а на його місці у 2004 році був побудований новий двоповерховий цегляний із значною зміною розмірів житловий будинок, і відповідно на реєстрацію подано технічний паспорт на новий будинок. Таким чином, будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , знесений, на його місці побудований новий будинок, який наразі є самочинним і не узаконеним належним чином. Крім того, як вбачається з технічного паспорта на будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , спірний будинок не введено в експлуатацію. Судом встановлено, що будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , є новоствореним майном, проте його державну реєстрацію не було проведено, що підтверджується довідкою КП «Бюро технічної інвентаризації від 03.09.2019 року № 1465. Враховуючи те, що за змістом статтей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом спадкування згідно з нормами статтей 1216, 1218 ЦК України. За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Суду, не будо надано відповідних документів, які дають право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту на будування житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Основною умовою для визначення статусу нерухомого майна будь-якого об`єкта нерухомості є державна реєстрація прав на нього. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Положення ч. 2 ст. 331 ЦК слід розуміти у системному зв`язку із положенням ст. 182 ЦК щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає ніяких винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна, зважаючи на свою специфіку, після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини, адже відповідно до ст. 1216 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що у зв`язку з непроведенням державної реєстрації права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] та невведенням будинку в експлуатацію, він не набув статусу майна та не входить до складу спадщини, після померлого [PERSON] , тому у задоволенні позову у цій частині слід відмовити. Крім того позивач [PERSON] просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0228 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в порядку спадкування за законом після смерті батька позивачки - [PERSON] . Як вбачається з Державного акту про право приватної власності на землю померлому на праві власності належала земельна ділянка розміром 0, 0228 га, тому за позивачкою слід визнати право власності на земельну ділянку площею 0,0228 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в порядку спадкування за законом після смерті її батька - [PERSON] . Також у визнанні права власності за позивачем на земельну ділянку площею 0,0056 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , під узаконеними господарськими будівлями та спорудами (господарський блок «Б», загальною площею 35 м2 та гараж «Д», загальною площею 16,8 м2, сарай над «Д» загальною площею 16,8 м2) в порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON] , суд відмовляє, з огляду на те, що на час смерті спадкодавця ця земельна ділянка не належала йому на праві власності, а отже не може бути успадкована. Відповідно до частини першої статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку. Частиною 1 ст. 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. 1 ч. 3 ст. 152 ЗК України. Земельний Кодекс України у редакції, чинній до 01 січня 2013 року, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 350/67/15-ц. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, спадщина, не залежно від часу її прийняття належить спадкоємцеві з часу її відкриття. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 1222 ЦК України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Позивач відноситься до осіб, які мають право на спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки є донькою померлого. Статтею 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Встановлено, що позивач у визначений законом шестимісячний строк подав заяву про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом. Оскільки позивачу було відмовлено у отриманні свідоцтва про право на спадщину за відсутністю правовстановлюючого документи, його права підлягають поновленню у судовому порядку. На підставі вищевказаного суд вважає за необхідне визнати за позивачкою право власності на господарські будівлі та споруди, загальною площею 68, 6 м (господарський блок «Б», загальною площею 35 м та гараж «Д», загальною площею 16,8 м2, сарай над «Д» загальною площею 16,8 м2), розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті її батька - [PERSON] , оскільки як вбачається з рішення виконавчого комітету Боярської міської ради Києво-Святошинського району, Київської області від 20.12. 1999 року за №438/1 померлому [PERSON] було надано дозвіл на узаконення господарчого блоку розмірами 7, 0 Х 5, 0 м та гаражу розмірами 4,8 Х 3, 9 Х 2, 8 м та відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно позивачу нам праві власності належать господарські будівлі та споруди, загальною площею 68.6 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . Тому, відповідно до приписів ст. 392 ЦК України, наведені вище обставини дають позивачу, як правонаступнику підстави для визнання з нею права власності на господарські будівлі та споруди, загальною площею 68, 6 м (господарський блок «Б», загальною площею 35 м та гараж «Д», загальною площею 16,8 м2, сарай над «Д» загальною площею 16,8 м2), розташований за адресою: [ADDRESS] , оскільки одержання свідоцтва про право на спадщину за законом в нотаріальному порядку є не можливим. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Частиною першою, другою статті 77 ЦПК України визначено, належним є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, у частині визнання права власності на земельну ділянку площею 0, 0228 га та господарські будівлі та споруди, загальною площею 68, 6 м (господарський блок «Б», загальною площею 35 м та гараж «Д», загальною площею 16,8 м2, сарай над «Д» загальною площею 16,8 м2), розташовані за адресою: [ADDRESS] . Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: partial