Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

У листопаді 2014 року публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Чернівцігаз» звернулось до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказало на те, що з 12.08.2011 року [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12.08.2011 року, укладеного між нею та попереднім власником [PERSON] Разом з тим, після укладення даного договору, відповідачі не звертались до товариства з письмовою заявою про укладення договору із надання населенню послуг з газопостачання, проте сторонами вчинялись дії, спрямовані на набуття прав та обов'язків, а саме - фактичне отримання природного газу за допомогою наявного газового обладнання (при відсутності у споживачів права на власне постачання природного газу), таким чином товариство постачає природній газ відповідачам, а відповідачі отримують його та зобов'язанні оплачувати отриманні послуги. Разом з тим, внаслідок несвоєчасної сплати наданих послуг з газопостачання утворилась заборгованість, яка станом на 15.12.2011 року становить 372,86 грн., у зв'язку з чим 18.01.2012 року квартира [ADDRESS] відключена від газопостачання. Вважає, що оскільки право власності на нерухоме майно, набуте внаслідок укладення договору, виникає з моменту державної реєстрації, а відповідач [PERSON] своє право власності на зазначену квартиру, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу від 12.08.2011 року, зареєструвала лише 18.01.2012 року, тому за період споживання газу у 2011 році не можливо чітко встановити власника приміщення, яким фактично спожито природний газ, а тому відповідачі повинні нести солідарну відповідальність за несвоєчасну сплату послуг з газопостачання. Посилаючись на вказане, позивач просив стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ по газопостачанню та газифікації «Чернівцігаз» заборгованість за природний газ в сумі 372,85 грн. та 243 грн. 60 коп. сплаченого судового збору. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав заяву, в якій просив розгляд справи провести у його відсутності, а також просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав з підстав викладених ним у письмових запереченнях від 19.01.2015 року, в яких зокрема вказував, що він повідомляв відповідача про відчуження квартири, а тому відповідати по заборгованості за наданні послуги газопостачання має нести відповідальність та особа, яка з вересня 2011 року, тобто після укладення договору купівлі-продажу, мешкала у зазначені квартирі та користувалась комунальними послугами. В подальшому направив до суду заяву в якій просив справу слухати без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Зокрема, як убачається зі змісту ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, а споживачем житлово-комунальних послуг визначено фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Статтею 4 даного Закону передбачає, що законодавство у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Частиною ч.1 ст.19 Закону встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг укласти договір на надання таких послуг (п.1 ч.3 ст.20, п.3 ч.2 ст.21 Закону). Згідно ч. 2 ст. 19 Закону учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Крім того, відповідно до вимог п. 4 Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №2246 від 09.12.1999 року газопостачання надаються споживачеві на підставі договору, що укладається між ним та газопостачальним підприємством відповідно до типового договору, затвердженого у встановленому порядку. При цьому, виходячи з положень ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» укладення договору на надання житлово-комунальних послуг визначено як обов'язок, а не право сторін, а тому відсутність договірних правовідносин сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, так як послуги надаються, а відповідачі ними користуються, а тому повинні оплачувати їх. До того ж, надання позивачем послуг та їх споживання відповідачем є діями осіб, з якими закон, зокрема ст.11 ЦК України, пов'язує підстави виникнення цивільних прав та обов'язків. За таких обставин, суд вважає, що відсутність укладеного між споживачем та постачальником послуг договору не звільняє їх від обов'язку оплачувати житлового комунальні послуги. Крім того, ст. 67 ЖК України передбачено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Таким чином, ураховуючи вищевказані норми закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Як убачається з матеріалів справи, за споживання послуг природного газу, наданих позивачем за адресою [ADDRESS] станом на 15.12.2011 року існує заборгованість в розмірі 372,86 грн. (а/с 6). Згідно Інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та довідки ЧКОБТІ №2306 від 04.12.2014 року, квартира [ADDRESS] була відчужена [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12.08.2011 року, укладеного між ним та [PERSON], який зареєстровано ЧКОБТІ в електронному реєстрі прав власності 18.01.2012 року (а/с 8, 38). Таким чином, 12.08.2011 року вказана вище квартира вибула із власності відповідача [PERSON] Крім того, як вбачається з довідки АДБ при УМВС України в Чернівецькій області від 07.11.2014 року, [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] (а/с 14). За таких обставин, підстави вважати, що [PERSON] був споживачем за період з 12.08.2011 року по 15.12.2011 року послуг позивача щодо газопостачання за адресою [ADDRESS] та між ними існували договірні відносини в розумінні ст. 11 ЦК України відступні. Також судом враховується й те, що відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов'язує. Як убачається з матеріалів справи, відповідно до договору купівлі-продажу від 12.08.2011 року, відповідач [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS], при цьому реєстрація права власності відбулась 18.01.2012 року. Зі змісту вище вказаного договору вбачається відсутність заборгованості по оплаті комунальних послуг на момент його укладення, що підтверджується копіює договору купівлі-продажу квартири, який витребувано у нотаріуса на підставі ухвали суду від 19.01.2015 року. При цьому, доводи позивача в тій частині, що оскільки новим власником квартири право власності у визначеному законом порядку не зареєстровано, а його реєстрація відбулась лише 18 січня 2012 року, то заборгованість, яка утворилась за період з моменту відчуження даної квартири [PERSON] до моменту реєстрації права власності на неї відповідачкою [PERSON] мають нести саме відповідачі в солідарному порядку є безпідставними з огляду на наступне. Так, відповідно до ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно норм, які закріплені в Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до п. 1.5 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 року, яке було чинне на момент укладення вказаного договору купівлі-продажу, державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на таке нерухоме майно: 1) житлові будинки; 2) квартири; 3) будівлі, в яких розташовані приміщення, призначені для перебування людини, розміщення рухомого майна, збереження матеріальних цінностей, здійснення виробництва тощо; 4) споруди (інженерні, гідротехнічні тощо) - земельні поліпшення, що не належать до будівель та приміщень, призначені для виконання спеціальних технічних функцій; 5) приміщення - частини внутрішнього об'єму житлових будинків, будівель, квартир, обмежені будівельними елементами. Згідно додатку № 2 вказаного Тимчасового положення встановлено перелік правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно, серед яких зокрема договір, за яким відповідно до законодавства передбачається перехід права власності, зокрема купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання, лізингу, предметом якого є нерухоме майно. Пунктом 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 передбачено, що, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Таким чином, виходячи з аналізу Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 року, яке було чинне на момент укладення договору купівлі-продажу, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав на нерухоме майно не обмежена часовими рамками та може бути здійснена будь-коли при наявності законних прав на нерухоме майно. Крім того, судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а/с 13). Згідно ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Крім того, ст. 205 ЦК України передбачено, що правочин для якого встановлена письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує волю до настання відповідних правових наслідків. У відповідності до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Таким чином, [PERSON] саме з моменту укладення договору купівлі-продажу набула у власність квартиру й відповідно є споживачем послуг по газопостачанню в квартиру за адресою [ADDRESS], у зв'язку з чим між нею та позивачем фактично виникли договірні правовідносини щодо надання послуг. Крім того, п. 17 Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених Постановою КМУ від 09.12.1999 року № 2246 та ст.ст. 67, 68 ЖК України встановлений обов'язок споживача здійснювати щомісячну оплату використаного природного газу відповідно до встановлених норм споживання та цін на газ. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться . Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Крім того, як убачається з акту №834 від 23.01.2012 року квартиру [ADDRESS] відключено від газопостачання (а/с 7). При цьому, п. 19 Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 1999 р. № 2246 визначено, що припинення газопостачання не звільняє споживача від обов'язку сплатити заборгованість за фактично отримані послуги з газопостачання. Зокрема, як убачається з довідки про розрахунок заборгованості [PERSON], станом на 1 грудня 2011 року заборгованість по сплаті наданих позивачем послуг була відсутня, а станом на 15.12.2011 року за останньою рахується заборгованість в розмірі 372,86 грн. за отриманні послуги газопостачання надані позивачем (а/с 6). За таких обставин, суд оцінивши надані докази в їх сукупності, а також ураховуючи характер спірних правовідносин сторін, приходить до висновку, що правові підстави для стягнення заборгованості з відповідачів в солідарному порядку відсутні й відповідно саме з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути заборгованість за газопостачання, яка утворилась за період з 1 по 15 грудня 2011 року в розмірі 372,86 грн. Окрім того, відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial