Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

У липні 2016 року [PERSON] звернулась до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Вільнянського районного нотаріального округу Тиханська С.Я., про визнання договору дарування недійсним, у якому зазначила, що їй на праві приватної власності належав житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку з погіршенням стану здоров'я, на випадок своєї повної безпорадності вона вирішила укласти договір довічного утримання зі своїм молодшим братом - [PERSON]. 09 січня 2004 року вони звернулися до приватного нотаріуса Тиханської С.Я. з метою посвідчення даної угоди. Цього ж дня нотаріус надала їм документ, який, як вона вважала, є договором довічного утримання, у зв'язку з чим без вагань підписала. Після укладення даного правочину вона продовжувала проживати і проживає у будинку за вищезазначеною адресою. Разом з тим, вже після укладення договору її брат захворів та невдовзі помер, не здійснивши при цьому догляду за нею. У зв'язку з чим вона звернулась до відповідача [PERSON] з пропозицією укласти договір довічного утримання. Однак останній відмовився, мотивуючи тим, що цей будинок вже належить йому, як спадкоємцю після померлого батька [PERSON] Піднявши договір, укладений нею з [PERSON], вона виявила, що за цим договором вона подарувала брату свій будинок, а не уклала з ним договір довічного утримання, як гадала. У зв'язку з викладеним, позивач, посилаючись на ст.ст. 203, 215, ч. 1 ст. 229 ЦК України, з урахуванням її похилого віку, потреби в догляді, те, що житловий будинок є її єдиним житлом, а також відсутність фактичної його передачі, продовження проживання у спірному будинку після укладення договору, просить визнати недійсним договір дарування, укладений між нею та [PERSON], посвідчений 09 січня 2004 року приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Тиханською Світланою Ярославівною, як такий, що вчинений в результаті помилки. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили його задовольнити на тих підставах, що в ньому зазначені. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні визнав позовні вимоги у повному обсязі, не заперечував проти визнання договору дарування недійсним. Третя особа - приватний нотаріус Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Тиханська С.Я. у судове засідання не з'явилась, про день, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином (а.с. 14, 22, 29), причин неявки суду не повідомила, будь-яких клопотань на адресу суду не надала. У зв'язку з чим причина неявки визнана судом неповажною На підставі викладеного, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності третьої особи. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до таких висновків. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 09 січня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, згідно з яким позивач [PERSON] подарувала, а [PERSON] отримав у дар житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Тиханською Світланою Ярославівною та зареєстрований в реєстрі за № 5 (а.с. 4). Згідно з договором, його підписано в присутності нотаріуса. Особу сторін встановлено, їх дієздатність та належність [PERSON] будинку, що відчужується, перевірено. 17 березня 2004 року право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], було зареєстроване за [PERSON] на підставі спірного договору дарування (а.с. 5). [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданою 06 січня 2011 року Кіровською сільською радою Вільняньского району Запорізької області (а.с. 7). Спадкоємцем майна померлого [PERSON] на підставі заповіту, посвідченого 28 грудня 2006 року приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Тиханською Світланою Ярославівною та зареєстрованим в реєстрі за № 2409, є його син - відповідач [PERSON] (а.с. 6). Судом встановлено, що [PERSON], яка є особою похилого віку, за станом здоров'я потребує постійного догляду та матеріальної допомоги, після укладання договору дарування, а також після прийняття спадкоємцем спадщини, продовжувала проживати у спірному житловому будинку, яким користується до цього часу. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України, право чином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом, спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У ст. 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, а саме - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочинну прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Суд приходить до висновку щодо відсутності волевиявлення [PERSON] при укладанні договору на безоплату передачу у власність [PERSON] житлового будинку, який є її єдиним житлом. Позивач, яка є особою похилого віку, за станом здоров'я потребує постійного догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність [PERSON] лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення, оскільки, укладаючи договір дарування, [PERSON] фактично позбавила себе права власності на житло, а іншого житла в неї немає. Згідно з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-9цс13 та від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14, відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України. Встановлені судом обставини у даній справі узгоджуються з вищевказаними правовими позиціями, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Outcome: approved