Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

У липні 2014 року позивач звернулась до суду з дійсною позовною заявою до відповідача з вимогою про визання за нею права власності на 1/2 частину двокімнатної квартири [ADDRESS] за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що в період з 15.05.1974 року по 02.10.1984 року вона знаходилась у зареєстрованому шлюбі із гр. [PERSON], в період якого вона разом із чоловіком стали членами ЖСК «Приозерний 71» і набули у власність двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Зазначала, що незважаючи на те, що пай на придбання у власність квартири сплачувався ними спільно, право власності на квартиру після виплати паю в повному обсязі було оформлено на ім'я чоловіка - [PERSON]. Вказувала, що після розірвання шлюбу вона залишилась у фактичних шлюбних відносинах з чоловіком, а після його смерті [INFO] року поховала його. Зазначала, що після смерті [PERSON] звернулась із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини на належну йому 1/2 частину квартири [ADDRESS], однако свідоцтво не отримала, оскільки на час смерті не знаходилась із померлим у зареєстрованому шлюбі. Звернувшись до суду із позовом про визнання права власності на спірну квартиру, рішенням суду від 02.04.2014 року вона стала власником тільки 1/2 частини квартири [ADDRESS], в іншій частині її вимог судом було відмовлено в задоволенні, оскільки норми ЦК УРСР, які діяли на час відкриття спадщини після померлого [PERSON], не містили поняття спадкоємців четвертої черги. Право власності на іншу 1/2 частину квартири судом ні за ким іншим не було визнано. Вказувала, що оскільки вона більше 37 років безперервно відкрито володіє квартирою [ADDRESS] у м. Харкові, забезпечує належний рівень її збереження та охорони, регулярно та систематично сплачує комунальні платежі, отже її володіння є добросовісним, то має право отримати у власність 1/2 частину квартири в порядку набувальної давності. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги, викладені у позові, підтримав, просив суд їх задовольнити, посилався на докази, які були викладені в позовній заяві. Відповідач - представник Державної податкової інспекції у Київському районі м.Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області Сапальов В.В., діючий на підставі довіреності №10621/10/20-31-10-13 від 22.07.2014 року в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.167). В судове засідання представник третьої особи - Харківської міської ради не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с.145,159,169), причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань до суду не надавав. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, у межах заявлених позовних вимог ( ст.11 ЦПК України) встановив наступне. Як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] знаходилась у зареєстрованому шлюбі з померлим [PERSON] у період з 15.05.1974 року по 02.10.1984 року (а.с.9,10). Як вбачається з матеріалів справи та було визначено у рішенні Київського районного суду м. Харкова від 02.04.2014 року, що у відповідності до ч.3 ст. 61 ЦПК України є підставою вважати ці обставини вже доведеними, в 1975 році подружжя [PERSON] отримали в ЖСК «Приозерний» двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Перший пайовий внесок було здійснено [PERSON] в жовтні 1976 року за рахунок коштів, які зберігались на її особовому рахунку в ощадбанку, а у вересні 1984 року пай за квартиру було повінстю спалчено і право власності було зареєстровано в БТІ за [PERSON] як основним пайщиком (а.с.31 зворотна сторона). Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 24.12.1993 року, актовий запис №19804 (а.с.174). Як вбачається з листа Харківського обласного нотаріального архіву №2930-01/21 від 20.10.2014 року, після смерті [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва по ст. 22 КпС звернулась [PERSON], її заяву було прийнято, зареєстровано в книзі обліку та реєстрації спадкових справ 18.01.1994 року за прядковим номером №33 та заведено спадкову справу №21/1994. Вказували, що відмітки про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлого [INFO] року [PERSON] відсутні, спадкова справа вважається відкритою (а.с.184). Вирішуючи питання щодо позовних вимог [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири, що залишилась після смерті [PERSON], на підставі набувальної давності, суд приходить до наступного висновку. У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У відповідності до п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, при вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, слід враховувати наступне: ? право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; ? задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. При цьому наведені умови є необхідними в своїй сукупності, і відсутність хоча однієї із вищевказаних умов свідчить про відсутність підстав для визнання права власності за набувальною давністю. Отже на думку суду, при вирішенні спору про визнання права власності на майно за набувальною давністю, перш за все слід встановити таку ознаку, як добросовісність володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Аналізуючи норми чинного законодавства щодо добросовісності набуття права на певну річ за набувальною давністю є необхідним встановити добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. У відповідності до чинного цивільного законодавства, набувач визнається добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. Отже позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Отже застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. Добросовісне володіння припускає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно, проте як вбачається з матеріалів справи, після смерті [PERSON], не отримавши свідоцтва про право на спадщину за померлим, позивач звертається до суду для доведення свого права володіти спірним майном, тобто останньою усвідомлюється відсутність у неї права власності та спірність цього питання. П.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», говорить, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Як достовірно встановлено у судовому засіданні, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 січня 2005 року за позивачем [PERSON] було визнано право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.31 взоротна сторона, 183), що в свою чергу підтверджується відомостями з реєстру права власності на нерухоме майно, отриманого на запит суду (а.с.183). Тобто, позивач зареєструвала своє право власності на спірну майно. При цьому підставою реєстрації права власності являлось рішення суду. Наведені обставини свідчать про те, що позивач станом на 02 березня 2005 року (час державної реєстрації нерухомого майна) набула права власності за наявності титулу (підстави) - рішення суду. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач являлась титульним володільцем спірного нерухомого майна, а не добросовісним набувачем, оскільки у момент заволодіння існувала інша підстава для виникнення права власності - чинне рішення суду, яким були вирішені спірні спадкові правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23.01.2007 року рішення суду було скасовано, справа була направлена на розгляд до суду першої інстанції. Станом на 23 січня 2007 року, тобто у той період, який законодавець відповідно до норм ЦК України, визначає можливість визнання права власності за набувальною давністю (01.01.2001 рік - початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом), позивач втратила титул (підставу) на право володіння спірною квартирою, оскільки підстава набуття нею права власності - рішення суду було скасовано. Разом з тим, на думку суду втрата титулу (підстави)володіння майном та продовження відкрито та безперервно володіти спірним нерухомим майном в даних спірних правовідносинах не свідчить про добросовісність заволодіння та безтитульність володіння майном, оскільки правовідносини щодо прийняття спадщини після смерті [PERSON] продовжували існувати, а їх вирішення передбачало інший порядок. Так, рішенням Київського районного суду м Харкова від 02.04.2014 року, яке було підтримано ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 01.07.2014 року, позивач [PERSON] набула право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.31-35), як такої, що набуто подружжям під час шлюбу. У визнанні за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири як за спадкоємцем четвертої черги судом було відмовлено, оскільки положення ст.1264 ЦК України не поширювались на правідносини, за якими спадщина відкрилась у 1993 році (а.с.32). Таким чином, посилання позивача на добросовісність та безтітульність володіння спірною квартирою на думку суду спростовуються вищезазнченими обставинами. Такж, суд зазначає, що у відповідності до п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Так, в ухвалі Верховного Суду України від 20 лютого 2008 р. у справі № 6-27245св07 було визначено, що якщо строк давністного володіння почався раніше 1 січня 2001 р., то в строк, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк після 1 січня 2001 р. У той же час, якщо строк давністного володіння почався після цієї дати - 1 січня 2001 р., то в строк набувальної давності цей період зараховується повністю. Судом встановлено, що з 02.03.2005 року по 23.01.2007 року позивач була титульним володільцем спірного майна, тобто строк, який [PERSON] рахувала з 01.01.2001 року за набувальною давністю було перервано. В свою чергу, відкрите користування позивачем спірною квартирою з 23.01.2007 року не дає їй законних підстав для набуття в порядку набувальної власності права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], оскільки визначений законодавством строк ще не сплив. Крім того, судом вбачається невірне визначення відповідача по справі, якого позивач самостійно вказала у своїй позовній заяві. Так, на думку суду, державна податкова інспекція у Київському районі м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області є неналежним відповідачем по справі, оскільки ця державна установа не наділена функціями звернення до суду із заявами про визнання спадщини відумерлою або переведення у комунальну власність безхайне майно. Відповідно до абзацу 2 пункту 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. В судовому засіданні позивач та його представник клопотань про залучення в якості другого відповідача або клопотання щодо заміни неналежного відповідача не заявляли. Таким чином, суд прийшов до висновку, що належним відповідачем по цій справі повинен бути відповідний орган місцевого самоврядування - Харківська міська рада, яка в свою чергу була визначена позивачем як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог. Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed