Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

у липні 2013 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з вказаним позовом. Останній мотивував тим, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності йому та його братові - [PERSON] по 1/2 кожному. Відповідач, який не є членом його сім'ї, зареєстрований у зазначеній квартирі з 19 жовтня 2010 року, проте, з моменту реєстрації в квартирі не проживає, в останній відсутні його речі, ніяких витрат по оплаті квартплати та комунальних витратах не несе, місце проживання його не відомо, тому, враховуючи положення ст. 72 ЖК України та ч. 2 ст. 406 ЦК України та те, що відповідач не проживає в квартирі тривалий час, а його реєстрація позбавляє його права розпоряджатись квартирою на власний розсуд, просив суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просив суд його задовольнити з обставин, викладених в позовній заяві. Додатково зазначив про те, що на даний час він та його брат [PERSON] мають намір продати належну їм квартиру, який важко реалізувати з огляду на наявність реєстрації відповідача в квартирі, тому і виникла необхідність у зверненні до суду з вказаним позовом задля визнання припиненим права [PERSON] на користування належною їм квартирою. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином у відповідності до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив. Третя особа - [PERSON] пред'явлений позов підтримав та просив суд його задовольнити. Суд, з урахуванням думки позивача, який не заперечував проти заочного розгляду справи у відсутності відповідача, вважав за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення на підставі ст. 224 ЦПК України. Заслухавши позивача та третю особу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності в рівних частинах позивачу [PERSON] та третій особі у справі - [PERSON] на підставі договору дарування від 11 червня 2009 року (а.с. 5-6). Позивач зареєстрований та проживає в [ADDRESS]. Судом також встановлено, що відповідач у справі також зареєстрований в [ADDRESS] з 19 жовтня 2010 року (а.с. 8). Однак, як встановлено судом і доказів на підтвердження зворотного в розпорядження суду не надано, відповідач у вказаній квартирі не проживає, витрат по її утриманню не несе (а.с. 7). З аналізу норм чинного житлового законодавства можна дійти висновку про те, що особи, які проживають в житлових приміщеннях, що знаходяться в приватній власності громадян, відносяться до двох основних категорій: члени сім'ї власника житла та тимчасові мешканці й орендарі, тобто особи, що прописані та проживають на підставі дозволу власника чи договору оренди приміщення. В ході розгляду справи встановлено та не заперечувалось сторонами, що відповідач [PERSON] не є членом сім'ї позивача та будь-які родинні відносини між ними відсутні. Доказів на підтвердження зворотного і в даному випадку в розпорядження суду не надано. Тому, на думку суду, відповідач [PERSON] є тимчасовим мешканцем, який прописаний в квартирі [ADDRESS] на підставі дозволу власника - позивача у справі. Отже, на думку суду, в даному випадку, відносини, що виникли між сторонами у справі щодо права користування житлом, мають речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення останніх повинно відбуватися згідно з вимогами ст. 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. При цьому, при визначенні обставин, що мають істотне значення, належить застосовувати за аналогією ч. 1 ст. 652 ЦК України, що визначає істотну зміну обставин як підставу зміни або розірвання договору. Згідно ч. 1 ст. 652 ЦК України У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на викладене, на думку суду, ускладнення, пов'язані з неможливістю продати квартиру третім особам за звичайною ціною внаслідок обтяження сервітутом, не проживання відповідача в останній, а також необхідність з 2010 року нести витрати на утримання майна, які суд відносить до законних інтересів власника майна, є істотними обставинами, які впливають на необхідність припинення правовідношення, яке раніше було встановлено, судом. За таких обставин, з метою захисту законних інтересів позивача, суд вважає можливим задовольнити вимогу про припинення у відповідача права користування спірною квартирою [ADDRESS] на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. При цьому, посилання позивача на ст. 72 ЖК України як на підставу для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд знаходить взагалі недоречним, з огляду на те, що з прийняттям ЦК України застосування положень ст. 72 ЖК УРСР можливе тільки до приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, в той час як спірна квартира перебуває у приватній власності. В даному випадку, на думку суду, спір виник між власником та особою, яка набула права користування квартирою, через що, враховуючи речово-правовий характер права користування житлом, припинення останнього повинно відбуватися згідно з вимогами ст. 406 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, на підставі зазначеної норми закону припинення права особи на користування житловим приміщенням тягне обов'язок органу реєстрації фізичних осіб зняти дану особу з реєстраційного обліку. На підставі викладеного,

Outcome: approved