Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

У листопаді 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] з вимогами розірвати шлюб, зареєстрований 7 червня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції Київської області, Україна, актовий запис № 57. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що сторони від шлюбу мають дочку [PERSON], [INFO], проте спільне життя з відповідачем не склалося. Після народження дитини позивачка та відповідач почали віддалятися один від одного. На даний час шлюбні відносини фактично припинені. Подальше спільне життя і збереження сім'ї є неможливим. У судове засідання позивачка та відповідач не з'явилися, надавши заяви про розгляд справи за їх відсутністю та розірвання шлюбу. Суд, дослідивши матеріали справи та враховуючи визнання позову відповідачем, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, виданого 7 червня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції Київської області, копія якого долучена до справи, [PERSON] та [PERSON] 8 червня 2008 року зареєстрували між собою шлюб, про що був здійснений актовий запис № 57. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON], дружині [PERSON]. Під час шлюбу у сторін народилася дочка [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження, копія якого знаходиться в матеріалах справи, яка за домовленістю сторін залишається проживати разом з позивачкою. Питання матеріального утримання дочки буде вирішуватися добровільно між сторонами. Як вбачається із змісту позовної заяви, спільне життя у позивачки з відповідачем не склалося, в силу психологічної несумісності їхніх характерів. Через певний період часу після народження дочки позивачка та відповідач стали поступово віддалятися один від одного. Особливо це стало відчуватися в останні два роки їхнього спільного проживання. Це призвело до того, що вони стали з чоловіком відчувати себе чужими людьми. З серпня 2014 року вони стали проживати окремо, припинили шлюбні стосунки між собою, перестали вести спільне господарство, в кожного окремий бюджет. Позивачка наполягає на розірванні шлюбу, вважаючи неможливим збереження сім'ї. Відповідно до положень ст.51 Конституції України, ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.2 ст.18, п.3 ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони проживають окремо, не підтримують шлюбних стосунків, почуття любові та поваги один до одного між сторонами втрачено. Примирення між подружжям та збереження сім'ї неможливо. За таких обставин суд дійшов до висновку, що сім'я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, подальше збереження якого суперечитиме інтересам позивачки та відповідача. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, предбачених ч.2 ст.110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. У відповідності до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. В поданій до суду заяві позивачка просила залишити прізвище після розірвання шлюбу - [PERSON]. З позовної заяви вбачається, що питання поділу майна, набутого сторонами за час шлюбу, вони будуть вирішувати за обопільною згодою. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесені нею судові витрати по оплаті судового збору в сумі 243 гривні 60 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved