Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

У липні 2018 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, яким просив суд відібрати дитину- [PERSON] , [INFO] у [PERSON] , [INFO] , і повернути дитину до батька- [PERSON] , [INFO] , за попереднім місцем проживання (мешкання) за адресою: [ADDRESS] . На обгрунтування свого позову заявник вказує, що від фактичних шлюбних відносин з [PERSON] народжена дитина- [PERSON] . Сім`я проживала за адресою: [ADDRESS] , у родині батьків позивача. З 08.06.2015 року [PERSON] пішла з сім`ї, а дитина залишилась проживати з батьком. Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Цюрупинської районної державної адміністрації Херсонської області від 30.07.2015 року визначено для малолітньої дитини- [PERSON] , [INFO] місце проживання за адресою: [ADDRESS] 16.06.2018 року під час святкування випускного у дитячому садочку [PERSON] оманним шляхом забрала дитину до себе, та вивезла у невідомому позивачу напрямку, і в теперішній час дитину не повертає. Ухвалою судді Цюрупинського районного суду Херсонської області від 21 вересня 2018 року ( Яценко О.М. ) відкрито провадження у даній справі, призначено підготовче засідання на 29.10.2018 року. Ухвалою Цюрупинського районного суду Херсонської області від 14.01.2019 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. Ухвалою Цюрупинського районного суду Херсонської області від 04.12.2019 року задоволено клопотання відповідача, справу передано за підсудністю до Комінтернівського районного суду Одеської області. Справа розподілена судді Комінтернівського районного суду Одеської області (Барвенко В.К.) Спори про підсудність процесуальним законом не допускаються. Відповідно до абзацу 2 пункту 12 статті 33 ЦПК України у разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження. З матеріалів справи встановлено, що у позові вказано місце реєстрації відповідача за адресою: [ADDRESS] . Вказана адреса відповідає адресі проживання (реєстрації) позивача. Крім того, встановлено, заочним рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 02.03.2016 року [PERSON] визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Згідно відповіді АДП ГУДМС УДМСУ України від 29.08.2018 року відповідач згідно із вищевказаного рішення суду знята з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] . У позові вказана інша можлива адреса проживання відповідача: [ADDRESS] . Проте, на території с. Виноградове місце проживання [PERSON] не зареєстроване (а.с. 22). Разом із тим, 26.10.2018 року [PERSON] власноруч надала суду заяву про відкладення підготовчого засідання за станом здоров`я, в якій зазначила адресу свого проживання: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] народила дитину (а.с 44). Підготовче засідання відкладено до 20.11.2018 року. 10.11.2018 року відповідач подала заяву про призупинення розгляду справи через годування груддю дитини. Підготовче засідання 10.11.2018 року відкладено на 19.12.2018 року, яке відкладено до 14.01.2019 року. В підготовче засідання 14.01.2019 року відповідач не з`явилась, подала клопотання про відкладення підготовчого засідання через необхідність цілодобово перебувати з дитиною. Отже відповідач, не зважаючи на вказані нею поважні причини, народження дитини, необхідність догляду за дитиною, мала достатньо часу для виконання певних процесуальних обов`язків. Своїми правами на стадії підготовчого засідання відповідач не скористалась, не зважаючи на те, що суд тричі здійснював відкладення підготовчого засідання. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 06.04.2020 року постановлено розгляд даної справи продовжити з початку судового розгляду відповідно до ухвали Цюрупинського районного суду Херсонської області від 21 вересня 2018 року, якою закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. Відповідно до статті 44 ЦПК України, учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу. Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 3 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обовязки. Відповідно до ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів звязку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Заяв про зміну адреси, сторонами до суду не надіслано. Суд надсилав повістки на адресу відповідачки як за адресою: [ADDRESS] , так і за адресою: [ADDRESS] , проте поштова кореспонденція повернута з відміткою про не проживання адресату. Крім того, повідомлення про дату судового засідання надсилалось на вказану заявницею електронну адресу: [INFO] . Іншої адреси заявниця у своїх заявах не вказувала. Справа слухається у суді з липня 2018 року. Сторони мають самостійно цікавитись перебігом розгляду справи у суді, проявляти ініціативу, у строки, передбачені законом подавати свої доводи, міркування, вимоги та заперечення. Таким чином і реалізується право на справедливий суд. Представник органу опіки подав заяву про розгляд справи у свою відсутність. При таких обставинах суд не знайшов перешкод у розгляді справи при даній явці. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку: Суд встановив, що від фактичних шлюбних відносин з [PERSON] народжена дитина- [PERSON] . Сім`я проживала за адресою: [ADDRESS] , у родині батьків позивача. З 08.06.2015 року [PERSON] пішла з сім`ї, а дитина залишилась проживати з батьком. Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Цюрупинської районної державної адміністрації Херсонської області від 30.07.2015 року визначено для малолітньої дитини- [PERSON] , [INFO] місце проживання за адресою: [ADDRESS] 16.06.2018 року під час святкування випускного у дитячому садочку [PERSON] оманним шляхом забрала дитину до себе, та вивезла у невідомому позивачу напрямку, і в теперішній час дитину не повертає. Відповідно до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Предметом позову у даній справі є відібрання дитини від матері та повернення дитини за попереднім місцем проживання, визначеним рішенням органу опіки в порядку статті 162 СК України. Я встановлено судом, місце проживання [PERSON] , 2012 р.н. визначено з батьком - [PERSON] на підставі рішення органу опіки від 30.07.2015 року, яке для сторін, за встановлених судом обставин, набуло статусу остаточного. Матеріалами справи доведено, що у літку 2018 року матір забрала дитину до себе без згоди на те батька, і в теперішній час дитину не повертає за місцем проживання, яке визначено органом опіки. Правові наслідки протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місця проживання малолітньої дитини визначені правилом статті 162 СК України. Так, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року № 50/155) держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Суд привертає увагу на правила статей 77-80 ЦПК України, якими визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд наголошує, правилом статі 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд не надано таких доказів, які би достовірно свідчили про те, що залишення дитини за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я, або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Стаття 19 СК України визначає участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів. Приписами частини четвертої статті 19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до частин п`ятої-шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Матеріали справи не містять письмового висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору, який виник між сторонами. Малолітня дитина має проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного із її батьків. Якщо така особа змінить місце проживання дитини, зокрема шляхом викрадення, заінтересована особа має право подати до суду позов про повернення дитини у місце її проживання. Виключенням із цього правила є дві ситуації, за наявності яких суд не буде приймати рішення про повернення дитини у попереднє місце проживання: якщо залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я. Для повернення дитини непотрібно доводити факт наявності нормальних умов для її виховання та розвитку; якщо обставини змінилися так, що повернення суперечить інтересам дитини. У статті 162 СК України встановлена презумпція правомірності поведінки того з батьків, з ким проживала дитина. Якщо інший з батьків вважає такі умови непридатними для дитини, то способом захисту прав дитини є пред`явлення позову про зміну місця проживання малолітньої особи, а не самочинна зміна її місця проживання. Якщо відповідач доведе, що той, з ким проживала дитина, жорстоко поводився з нею, експлуатував дитину, тримав дитину в умовах, небезпечних для її життя та здоров`я, у позові повинно бути відмовлено. Дитина не може бути повернута, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я. Доказів наявності обставин які створюють реальну небезпеку для життя та здоров`я дитини або обставин, що вказують на зміну обставин, які б суперечили інтересам дитини матеріали справи не містять. Не надано доказів на свідчення протиправної поведінки позивача у відношенні до малолітньої дитини. Суд звертає особливу увагу сторін на те, що неприязні відносини між батьками, відсутність компромісу щодо визначення участі батька чи матері у вихованні дитини не може бути підставою для відмови в поверненні дитини за попереднім місцем проживання, визначеним державним органом чи рішенням суду. Положення статті 171 СК України визначають право дитини бути вислуханою, у тому числі посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Жодна із сторін не заявила про необхідність вислухання дитини ані судом ані посадовими особами органу опіки з приводу ситуації яка склалась. При таких обставинах, суд вважає доцільним позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. З огляду на тривалий час перебування дитини з мамою суд не вбачає підстав для негайного виконання судового рішення. Питання судового збору у позові не порушувалось, підстав для його розподілу не вбачається. На підставі наведеного,

Outcome: approved