Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

У листопаді 2016 року позивачка [PERSON] звернулась до суду із зазначеним вище позовом, в якому просить суд розірвати її шлюб з відповідачем [PERSON], зареєстрований 21 червня 2008 року міським відділом РАЦС Бердичівського МУЮ Житомирської області, актовий запис № 230. Від вказаного шлюбу сторони мають дітей доньок [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які проживають та знаходиться на утриманні відповідачки. Крім того, позивачка у своєму позові також просить суд стягувати з відповідача на свою користь аліменти на утримання зазначених вище дітей у твердій грошовій сумі у розмірі по 1.500,00 гривень на кожну дитину, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви до суду, а саме з 08.11.2016 року, і до досягнення дітьми повноліття. Позовні вимоги мотивуються тим, що спільне життя з відповідачем не склалося через втрату взаємного почуття любові та поваги, сторони мають різні погляди на сімю, ведення спільного господарства, з серпня 2015 року шлюбні відносини фактично припинились, сімя розпалась. За наведених обставин збереження шлюбу на думку позивачки неможливо. Відповідач, як батько вказаних дітей, добровільно матеріальну допомогу на їх утримання надавати відмовляється. Він не має постійного місця роботи, займається підробітками, його заробіток є нерегулярним та мінливим, інші утриманці відсутні. Майнового спору між сторонами на даний час немає. В судове засідання позивачка не з'явилася, надала суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнав частково, а саме в частині розірвання судом шлюбу не заперечив, проте щодо розміру аліментів просив суд призначити в сумі 400 гривень на кожну дитину. Заперечення мотивується тим, що відповідач, як батько дітей, розуміє свій обов'язок сплачувати аліменти та не має наміру від нього ухилятися, проте сплата аліментів саме в такому розмірі в сумі по 1.500,00 грн., щомісячно, на кожну дитину є для останнього непосильною. За весь час окремого проживання з позивачкою, він продовжує надавати своїм дітям матеріальну допомогу. Підтвердженням сплати аліментів на утримання доньок є квитанції, що стверджують факт відправлення грошових коштів на ім'я позивачки. На даний час аліменти на корить позивачки сплачуються відповідачем в добровільному порядку в розмірі по 400,00 грн. на кожну дитину. На теперішній час, відповідач не працевлаштований та постійного заробітку немає, в зв'язку з чим останній перебуває на обліку в Бердичівському МЦЗ як безробітний з 06.06.2016 року. Його щомісячний дохід складається лише з допомоги по безробіттю, що становить наразі близько 1.600,00 грн., з якого, окрім іншого, на підставі виконавчого листа № 2-п-1743 від 30.10.2006 року, виданого Новоград-Волинським міськрайонним судом, стягуються аліменти на утримання доньки Анни, [INFO], від попереднього шлюбу в розмірі ? частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, та до досягнення повноліття. Крім того, починаючи з 01.07.2016 року у відповідача виникла заборгованість по сплаті аліментів в зв'язку зі зміною його матеріального стану як платника аліментів в бік погіршення, тому утримання аліментів з 01.09.2016 року проводиться в розмірі 50% доходу до погашення заборгованості (а.с.17-29). В зв'язку з неявкою в судове засідання сторін розгляд справи проводиться відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, а саме свідоцтво про шлюб (а.с.6) та врахувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позов в частині розірвання шлюбу є підставним, підлягаючим задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Оскільки сторони по справі не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільного господарства, то подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам. Вищенаведені обставини, на думку суду, свідчать про неможливість його збереження. Також, статті 180 та 181 СК України зобовязують відповідача як батька своїх дітей надавати матеріальну допомогу на її утримання. Однак, сторони між собою не можуть домовиться щодо порядку та способу їх утримання, тому аліменти слід стягувати в судовому порядку. Крім того, суд звертає увагу, що прожитковий мінімум для дітей відповідного віку, а саме для дітей сторін - доньок [PERSON], якій 8 років, складає 1.637,00 грн., та [PERSON], якій 3 роки 1.313,00 грн. Відповідно до положення ст.182 СК України, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Суд, вирішуючи питання щодо визначення розміру аліментів на дитину, враховуючи вище зазначене та положення статей 182, 184 Сімейного Кодексу України, приходить до висновку про часткове задоволення позову в цій частині, а саме те, що аліменти слід стягувати з відповідача на користь позивачки на утримання дітей доньок [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі по 550,00 гривень, та [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі по 450,00 гривень на кожну дитину, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до суду, а саме з 08.11.2016 року, і до досягнення повноліття. Судові витрати згідно статей 79, 81, 88 ЦПК України суд покладає на відповідача пропорційно задоволених позовних вимог. Однак, стосовно позовної вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивачки понесеної останньою судових витрат на правову допомогу в розмірі 1.000,00 грн. суд приходить до висновку про наступне. Згідно з статтями 84 та 88, п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. До судових витрат серед іншого належать і витрати на правову допомогу. Статтею 901,903 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобовязання. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобовязаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобовязаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом. В угоді про надання правової допомоги мають бути чітко і недвозначно визначені всі головні умови, на яких адвокат (повірений) приймає доручення клієнта. Гонорар є єдиною допустимою формою отримання ним винагороди за надання правової допомоги клієнту. Гонорар, отримуваний за надання правової допомоги, повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром. Фактори, що повинні братися до уваги при визначенні обгрунтованого розміру гонорару, включають в себе: 1) обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення; ступінь складності та новизни правових питань, що стосуються доручення; необхідність досвіду для його успішного завершення; 2) вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом (повіреним) інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання в звичайному часовому режимі; 3) необхідність виїзду у відрядження; 4) важливість доручення для клієнта; 5) роль адвоката (повіреного) в досягненні гіпотетичного результату, якого бажає клієнт; 6) досягнення за результатами виконання доручення позитивного результату, якого бажає клієнт; 7) особливі або додаткові вимоги клієнта стосовно строків виконання доручення; 8) характер і тривалість професійних відносин даного адвоката (повіреного) з клієнтом; 9) професійний досвід, науково-теоретична підготовка, репутація, значні професійні здібності адвоката (повіреного). Жодний із вказаних факторів, не має самостійного значення; вони підлягають врахуванню в їх взаємозвязку стосовно обставин кожного конкретного випадку. Розмір гонорару і порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі, тощо) визначаються за домовленістю між сторонами і також мають бути закріплені в угоді. Згідно з роз'ясненнями п.47 постанови Пленуму ВССУ України №10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано статтями 8 та 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000р. №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009р. №23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013р. №6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст.ст.12, 42, 56). Матеріалами справи не доведено, що представник позивача є адвокатом, а доказів того, що він є фахівцем в галузі права, має вищу юридичну освіту, суду також не надано. Тому, суд не вважає за можливим задовольнити вимогу позивачки про відшкодування з відповідача на її користь витрат на юридичну допомогу, оскільки надані нею документи не відповідають вимогам закону. Оригінал договору про надання правової допомоги суду не надано, тобто суду неможливо визначити обсяг та розмір оплати послуг адвоката. Квитанція про сплату 1.000,00 грн. адвокату [PERSON] не містить реквізитів банківської чи іншої фінансової установи, через яку перераховані зазначені кошти. На підставі викладеного,

Outcome: partial