Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державного підприємства «Науково-дослідницький та проектно - вишукувальний інститут транспортного будівництва Київдніпротранс» про стягнення заборгованості із заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працював на державному підприємстві «Науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут транспортного будівництва «Київдіпротранс» з 30.04.2009 року по 10.07.2017 року та був звільнений з роботи за згодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. В день звільнення з роботи йому не виплачено заробітну плату за період з 01.03.2016 року по 10.07.2017 року в сумі 49540,19 грн., внаслідок відсутності грошових коштів. Позивач вважає дії відповідача незаконними. Тому позивач, з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача на користь позивача нараховану, але невиплачену заробітну плату в сумі 51525,83 грн. з 01.03.2016 року по 10.07.2017 року та середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 11.07.2017 року по 13.07.2017 року в сумі 29536,93 грн. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання, не з'явився, про час та день розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позовні вимоги не направив. Суд, заслухавши надані пояснення позивача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. виходячи з наступних підстав. Основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов'язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3). Складовою цього обов'язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України). Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Судом встановлено, що позивач працював на державному підприємстві «Науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут транспортного будівництва «Київдіпротранс» з 30.04.2009 року по 10.07.2017 року, де обіймав посаду контролера контрольно-пропускного пункту господарчого відділу, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 3). Наказом Державного підприємства «Науково-дослідний та проектно - вишукувальний інститут транспортного будівництва Київдніпротранс» від 03.07.2017 року № 100/к позивача було звільнено з посади контролера контрольно-пропускного пункту господарчого відділу, згідно з пунктом 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України з 10 липня 2017 року, на підставі заяви [PERSON], виплатити грошову компенсацію за 14 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (а.с. 4). Відповідно довідки Державного підприємства «Науково-дослідний та проектно - вишукувальний інститут транспортного будівництва Київдніпротранс» від 11.07.2017 року №211, станом на 11.07.2017 року існує заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 51525,83 грн. (а.с. 21). Проте, зазначені грошові кошти позивачеві виплачені не були. Згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є угода сторін. Приписами ст. 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовій виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. За положеннями статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (Постанова Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», п. 8). Відповідно до даних розрахункових листків за березень, квітень, травень 2017 року, належними до виплати позивачеві були наступні суми: в березні - 3805,25 грн.; в квітні - 2761,57 грн.; в травні - 4094,44 грн. (а.с. 6-7). З наданих позивачем розрахунків середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку вбачається, що загальна сума, яка належала до виплати за березень-травень 2017 року становить 10661,26 грн., кількість робочих днів - 61 день; час затримки остаточного розрахунку становить 169 днів, а тому середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку становить 29536,93 грн. (10661,26 грн./61 день*169 днів). Згідно з абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи розрахунок середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої частини заробітної плати в сумі 51525,83 грн. та середнього заробітку за час затримки виплати в сумі 29536,93 грн., без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів, підлягають задоволенню. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України , належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів у заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позовної заяви. Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що необхідні при звільненні кошти позивачу не було виплачено, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню невиплачена частина заробітної плати в сумі 51525,83 грн. та середній заробіток за час затримки виплати в сумі 29536,93 грн., а всього підлягає стягненню : 81062,76 грн. без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. У відповідності до ст. 430 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. У відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, тому з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 810,63 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved