Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

У липні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що після смерті її батька [PERSON] відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме квартиру, на яку її батько склав заповіт. У встановлений законом строк вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Інші спадкоємці, які прийняли спадщину, відсутні, в тому числі спадкоємець за заповітом. У нотаріальній конторі їй повідомили, що квартира, яка вказана в заповіті, подарована [PERSON] та [PERSON] . Тому вона звернулась до суду і в судовому порядку договір дарування був визнаний недійсним. Оскільки договір визнаний недійсним, він не створює жодних юридичних наслідків. Тому право на спадкування цієї квартири залишилось за нею. Через тривалий час після судових справ, зібравши необхідні кошти для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, враховуючи її матеріальне становище, вона звернулась до нотаріуса. Але у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом їй було відмовлено, оскільки в Державному реєстрі речових прав наявний запис про зареєстроване право власності на квартиру за [PERSON] та [PERSON] на підставі договору дарування. Так, їй стало відомо, що на підставі рішення реєстратора (Реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Київській області, [PERSON] ) від 18 вересня 2015 року зареєстровано право власності по Ѕ частині за [PERSON] та [PERSON] . Підставою виникнення права власності вказаний договір дарування, який за два роки до реєстрації визнаний судом недійсним. Вважає, що реєстраційні дії проведені з порушенням чинного законодавства, порушують її права на оформлення спадкових прав, у добровільному порядку відновити свої права не може. Просила суд визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 24543838 від 18 вересня 2015 року, прийнятого Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області щодо реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 728862532224), у рівних долях за [PERSON] та за [PERSON] ; визнати незаконними та скасувати дії та записи про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №11239404 та №11239420 державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Київській області щодо реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 728862532224), у рівних долях за [PERSON] та за [PERSON] ; зобов`язати Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області відновити відомості про реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - право власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 728862532224), за спадкодавцем [PERSON] . 04 вересня 2018 року до суду надійшов відзив Головного територіального управління юстиції у Київській області. Вказали, що державний реєстр проводить реєстраційні дії відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно т їх обтяження». Даним законом встановлюються випадки відмови в проведенні державної реєстрації права власності, в інших випадках відмовляти у проведенні реєстраційних дій є неможливим. Тому вважають, що реєстратор діяв в межах повноважень та у спосіб, що були передбачені законодавством на момент виникнення спірних правовідносин. Зазначили, що з 01 травня 2016 року повноваження щодо надання адміністративних послуг у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень територіальними органами Міністерства юстиції України передані відповідним органам місцевого самоврядування там місцем органам виконавчої влади. 06 березня 2019 року до суду надійшла заява Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області про застосування строків позовної давності. Вказали, що рішення апеляційного суду по справі про визнання договору недійсним було постановлено ще в 2013 році. Позивачка з того часу мала займатись оформлення спадщини, тому строк звернення до суду закінчився ще в січні 2016 року. Просили відмовити в задоволенні позову. 18 жовтня 2018 року до суду надійшла відповідь на відзив позивача [PERSON] . Зазначила, що на час вчинення реєстраційних дій подані третіми особами документи - договір дарування - не відповідали вимогам законодавства до документів, які підтверджують перехід права власності, не надавав їм жодних прав на квартиру, оскільки вже два роки як був визнаний судом недійсним. Тому дії реєстратора не відповідають вимогам закону. Також 10 травня 2019 року до суду надійшли додаткові пояснення. Позивачка вказала, що строків звернення вона не пропустила, оскільки оскаржувані рішення були вчинені реєстратором 15 вересня 2015 року, а до суду вона звернулась у липні 2018 року. Просила задоволити позов. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача та представник третіх осіб проти позову заперечували. Просили відмовити в задоволенні позову. У судове засідання представники Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Київській області, відділу державної реєстрації управління з питань надання адміністративних послуг Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області не зявились. Про час та місце розгляду справи повідомлені. Направили суду листа про розгляд справи за відсутності їх представника. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] . 25 лютого 1999 року [PERSON] склав заповіт на ім`я своєї дочки [PERSON] та на ім`я свого сина [PERSON] , згідно з яким заповідав їм належну йому квартиру [ADDRESS] в рівних долях. Встановлено, що 04 лютого 2003 року [PERSON] згідно з договорами дарування серії ВАС № 764184 та серії ВАС №764185 подарував належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] у рівних частинах, тобто по 1/2 частині, кожній. Вказані договори посвідчені державним нотаріусом Вишневої державної нотаріальної контори Київської області Бурлаковою Н.К. та зареєстровані в реєстрі за № 515. [INFO] [PERSON] помер. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 16 грудня 2013 року позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: Вишнева міська державна нотаріальна контора про визнання договорів дарування недійсними - задоволено. Визнано недійсним укладений 04 лютого 2003 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , договір дарування квартири [ADDRESS] серії ВАС № 764184 , що посвідчений державним нотаріусом Вишневої державної нотаріальної контори Київського округу Бурлаковою Н.К. та зареєстрований в реєстрі за № 515. Визнано недійсним укладений 04 лютого 2003 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , договір дарування квартири [ADDRESS] серії ВАС № 764185 , що посвідчений державним нотаріусом Вишневої державної нотаріальної контори Київського округу Бурлаковою Н.К. та зареєстрований в реєстрі за № 515. Дане рішення набрало законної сили. Як встановлено ч.1, 2, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З матеріалів спадкової справи до майна померлого [PERSON] №59/2010 вбачається, що 05 березня 2010 року до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори звернулась [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті батька на підставі заповіту. 05 серпня 2014 року до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори звернувсь [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Постановами державного нотаріуса Першої Київської обласної державної нотаріальної контори було відмовлено [PERSON] у прийнятті від нього заяви про прийняття спадщини та відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом на 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Ні матеріали справи, ні матеріали спадкової справи не містять інформації про оскарження постанов нотаріуса або наявність інших спадкоємців або законом, або за заповітом, крім позивача, які б прийняли спадщину. За ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст. 1220, ч. 3 ст.1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно вимог ст. 1268 Цивільного Кодексу України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Оскільки чинним законодавством встановлені строки для прийняття спадщини, а не строки для отримання свідоцтва про право на спадщину, тому доводи відповідача та третьої особи щодо неотримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, не проведення державної реєстрації права власності на спадкове майно. З матеріалів спадкової справи встановлено, що [PERSON] подала у встановлені строки заяву про прийняття спадщини. Тому позивачка має право в будь-який час отримати відповідні свідоцтва на спадкове майно. Не вчинення нею таких дій протягом розумного строку, як на думку третіх осіб, не може надавати права іншим особам здійснювати реєстрацію права на це майно. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Встановлено, що на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 24543838 від 18 вересня 2015 року, прийнятого Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області було зареєстровано права власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 728862532224), у рівних долях за [PERSON] та за [PERSON] . Також проведені дії та записи про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №11239404 та №11239420 державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Київській області щодо реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 728862532224), у рівних долях за [PERSON] та за [PERSON] .. З документів реєстраційної справи №728862532224, наданих відділом державної реєстрації управління з питань надання адміністративних послуг Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області вбачається, що для реєстрації права власності на спадкову квартиру, [PERSON] та [PERSON] надали реєстратору договір, укладений 04 лютого 2003 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , дарування квартири [ADDRESS] серії ВАС № 764184 , що посвідчений державним нотаріусом Вишневої державної нотаріальної контори Київського округу Бурлаковою Н.К. та зареєстрований в реєстрі за № 515; та договір, укладений 04 лютого 2003 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , дарування квартири [ADDRESS] серії ВАС № 764185 , що посвідчений державним нотаріусом Вишневої державної нотаріальної контори Київського округу Бурлаковою Н.К. та зареєстрований в реєстрі за № 515. В силу частини першої статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно статті 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. У відповідності до пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Згідно частин першої, другої статті 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Зважаючи, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, ще супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, повноцінний захист прав та інтересів позивача можливий шляхом визнання опорюваного правочину недійсним в сукупності зі скасуванням державної реєстрації права власності на особу, що набула таке право на підставі недійсного правочину. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Учасники справи, які заперечували проти позовних вимог, не надали суду доказів, не заявили клопотань про витребування доказів, у разі складнощів в їх отриманні, не повідомили суд причин неможливості надати суду докази того, що реєстрація права власності за третіми особами відбулась на підставі недійсного правочину, про судовий спір [PERSON] та [PERSON] було відомо, приймали участь при розгляді справи, подавали суду свої заперечення. Тому позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію, дій та записів про право власності підлягають до задоволення. Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Ст. 386 ЦК встановлені гарантії захисту права власності. Так, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. При розгляді справи встановлено, що на час звернення до суду з позовом існував запис за третіми особами про право власності. За приписами ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно з ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Згідно з ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Звертаючись до суду з позовом, особа має право просити суд не з будь-яким способом захисту, а лише таким, який передбачений законом. Позовні вимоги про зобов`язання Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області відновити запис є передчасними, оскільки судом вирішувалось питання про правомірність проведення державної реєстрації прав власності. Оскільки відповідачем на час ухвалення судом рішення не відмолено у проведенні таких дій, позивач не довів порушення її права саме цим відповідачем на час розгляду справи в суді, тому вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково.

Outcome: approved