Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, вказуючи, що 23.08.2001 року, між ним та [PERSON], був укладений шлюб, під час якого 13.03.2002 року ними був придбаний будинок № 44 по вул. Осипенко у м Маріуполі, який є їх спільною власністю, та в якому позивач був зареєстрований, у зв'язку з чим, за ним зберігається право власності на 1/2 частину даного будинку, право на проживання в ньому, та право власності на ? частку земельної ділянки, на якій він розташований. Проте рішенням Маріупольської міської ради від 15.01.2003 року № 25/1 [PERSON] була передана у власність земельна ділянка площею 0,0600 га, розташована по вул. Осипенко, 44 у м. Маріуполі, на підставі чого їй був виданий державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, про що позивачу стало відомо у 2014 році. Не погоджуючись з даним рішенням на підставі того, що він є співвласником, позивач просить суд визнати протиправним і частково скасувати рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 15.01.2003 року № 25/1, в частині надання дозволу [PERSON] на приватизацію земельної ділянки площею 0,0600 га, розташованої за адресою: м. Маріуполь, вул. Осипенко, 44, скасувати державний акт на земельну ділянку: серія ДН № 005869, виданий на ім'я [PERSON], а також зобов'язати відповідача зняти державний акт з реєстрації, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 18. Позивач та його представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив у їх задоволенні відмовити, посилаючись на те, що виконком Маріупольської міської ради при ухваленні рішення від 15.01.2003 року № 25/1 діяв в межах наданих йому повноважень на підставі тих документів, які йому були подані [PERSON] Законних підстав вимагати надання інших документів, зокрема документів про сімейний стан, згоду інших членів сімї, тощо, при оформленні приватизації земельної ділянки законодавством не передбачено, а тому їх витребування було не можливим. Крім того зазначив, що до повноважень виконкому Маріупольської міської ради не входить зняття державних актів з реєстрації в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилась, надала суду заяву з проханням про розгляд справи за її відсутності, проте за участю її представника. Представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі, посилаючись необґрунтованість, недоведеність та протизаконність його вимог. Представник Управління Держземагентства у м. Маріуполі Донецької області в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, посилаючись на те, що при оформленні приватизації земельної ділянки заявником подається пакет документів, перелік яких встановлений законодавством. Враховуючи, що [PERSON] на момент подання документів про надання їй у власність земельної ділянки, в усіх правовстановлюючих документах була зазначена як одноосібний власник будинку № 44 по вул. Осипенко, розташованого на цій ділянки, то їй як власнику будинку було надано у власність й відповідну земельну ділянку. Жодних порушень з боку виконкому Маріупольської міської ради під час ухвалення оскаржуваного рішення допущено не було. Крім цього навіть на час розгляду цієї справи в суді, позивачем не надано жодних документів, які б підтверджувати його право власності на житловий будинок або його частину за адресою: вул. Осипенко, 44. Також наголосив, що наразі відсутні повноваження щодо зняття державних актів з реєстрації в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю як у виконкому Маріупольської міської ради, так й у Управління Держземагентства. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Суд встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 23.11.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 23 серпня 2001 року у Маріупольському міському відділу реєстрації актів громадського стану Донецького обласного управління юстиції, актовий запис №612 розірвано. Відповідно договору купівлі-продажу від 13.03.2002 року [PERSON] придбала жилий будинок №44 по вул. Осипенко в м. Маріуполі, право власності на який нею було зареєстровано в МКП «Маріупольське БТІ» 14.03.2002 року за №15682. Згідно п. 1.1.1 рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 15.01.2003 року № 25/1, [PERSON] надана у власність земельна ділянка площею 0,0600 га по вул. Осипенко, 44 в м. Маріуполі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка перебуває в її користуванні, згідно договору купівлі продажу будинку. Згідно державного акту серія ДН № 005069 від 07.02.2003 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 18, [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 15.01.2003 року № 25/1, належить земельна ділянка площею 0,0600 га по вул. Осипенко,44 в м. Маріуполі. Зазначений державний акт було складено на підставі норм ЗК України з урахуванням проведення відповідних робіт з його оформлення, що підтверджується Технічним звітом зі вкладання державного акту про право власності на земельну ділянку громадянки [PERSON] Згідно рішення Жовтневого районного суду від 12 серпня 2013 року у задоволенні вимог [PERSON] про визнання права власності на 1\\2 частки жилого будинку № 44 по вул. Осипенко відмовлено. Рішенням Жовтневого районного суду від 12 березня 2015 року відмовлено у задоволенні вимог [PERSON] про усунення перешкод у користуванні жилими приміщеннями будинку № 44 по вул. Осипенка та зобовязання вчинити певні дії, в цій частині рішення суду залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 30 квітня 2015 року. Таким чином, жодних документальних підтверджень права власності або користування [PERSON] житловим будинком № 44 по вул. Осипенко суду не надано. Стосовно позовних вимог позивача [PERSON] про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 15.01.2003 року № 25/1 з мотивів того, що він має право на частку даної земельної ділянки, як набуту у шлюбі, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до Закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження обєктами права комунальної власності в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати обєкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, вирішувати питання їхнього відчуження тощо. Відповідно до ст. 144 Конституції України, ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів місцевого самоврядування можуть бути визнані незаконними з мотивів їх невідповідності Конституції та законам України. Згідно ч. 3 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами. Відповідно до ч. 3 ст. 24 вказаного закону органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. Згідно ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання чи спорювання. Статтею 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав судом. На підставі ст. 152 ЗК України встановлено, що власник землі або землекористувач може вимагати усунень будь-яких порушень його прав на землю, навіть, якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків, частиною 3 зазначеної статті визначені способи захисту прав на земельні ділянки. Таким чином, у судовому порядку підлягають захисту порушені права особи на землю у випадку видання органом місцевого самоврядування акту, який не відповідає вимогам законодавства України і яким порушуються права позивача у справі. Відповідно до положень ст. 81, 116 ЗК України, в редакції чинній на момент ухвалення рішення виконкомом, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Однак, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділ конкретної частки будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України. Проте, позивач не заявляє вимог про визнання за ним права власності на частину земельної ділянки по вул. Осипенко, 44 або користування нею, як такого, що є власником або користувачем частини домоволодіння за вказаною адресою, а просить суд скасувати рішення виконкому Маріупольської міської у місті ради № від 15.01.2003 року № 25/1 та скасувати Державний акт про право власності за земельну ділянку ДН № 005069 від 07.02.2003 року виданий на ім'я [PERSON], як такі, що є незаконними та прийнятими без урахування його інтересів як власника домоволодіння. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач не надав жодного доказу щодо повноважень виконкому Маріупольської міської ради з встановлення факту сімейних відносин, витребування документів щодо їх підтвердження, визначення кола співвласників або користувачів під час ухвалення рішення щодо надання земельної ділянки у власність, а також доказів порушення повноважень або норм законодавства під час ухвалення оскаржуваного рішення виконкомом. Тож суд не вбачає підстав для визнання недійсним рішення виконкому Маріупольської міської у місті ради № від 15.01.2003 року № 25/1. Рішення прийнято в межах наданих повноважень, відповідає вимогам Закону. Даним рішенням не порушені права позивача, який на спірну земельну ділянку законного права не має. Також суд зазначає, що за зазначеним рішенням передані земельні ділянки не тільки [PERSON], а також іншим особам, а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON], у звязку з чим скасування цього рішення може порушити права вказаних осіб. Оскільки судом встановлено, що рішення виконкому Маріупольської міської ради від 15.01.2003 року № 25/1 є правомірним, чинне, підстав для задоволення вимог позивача [PERSON] щодо його скасування, а також похідних вимог про визнання недійсним Державного акту ДН № 005069 від 07.02.2003 року, що посвідчує право власності [PERSON] на земельну ділянку, надану у власність даним рішенням, та зобов'язання відповідача зняти державний акт з реєстрації, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 18, не має. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] не обґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed