Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

У липні 2017 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 11.07.2011 року в розмірі 73 207,51 грн. та судовий збір у розмірі 1600,00 грн. В обґрунтування позову зазначено про те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 11.07.2011 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 6 200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Відносини між банком та клієнтом, які регулюються Договором про надання банківських послуг можуть вирішуватися як шляхом підписання окремих договорів або додаткових угод до цього Договору, гак і шляхом обміну інформацією/узгодження по питанням банківського обслуговування з клієнтом через web-сайт банку (www.privatbank.ua: або інший Інтернет/SMS-ресурс, зазначений банком). При укладанні Договору сторони керувались ч. 1 cт. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованої договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 «Умовами та правилами надання банківських послуг». Власник карти зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, згідно п. 1.1.2.7. умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до п.2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг, - при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконала. Відповідно до п.2.1.1.12.9 «Умови та правилами надання банківських послуг», боржник доручає списувати з будь-якого рахунку відкритого в банку в часності з Картрахунку грошові кошти для здійснення платежу з ціллю повного або часткового погашення боргових зобов'язань. Відповідно до п. 1.1.2.4 «Умов та правил надання банківських послуг»! за незгодою зі зміною Прав та/або «тарифів банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/ позичальник зобов'язується надати банку письмову заяву про розірвання цього договору та погасити виниклу перед банком заборгованість. На підставі п. 1.1.3.2.3 « Умов та правил надання банківських послуг» банк має право на зміну тарифів, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, а також інших умов обслуговування рахунків. Згідно із п. 2.1.1.3.5 «Умов та правил надання банківських послуг» клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих в валюті ліміту, в межах суми, підлягають сплаті банку за даним договором, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку у разі настання строків платежів за іншими договорами клієнта в межах, встановлених цими договорами ( договірне списання), в межах платіжного ліміту картрахунку. Відповідно до п.2.1.1.12.11 «Умовами та правилами надання банківських послуг», банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у встановленої банком долі в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов'язків за цим договором. Згідно п. 1.1.3.2.2 «Умов та правил надання банківських послуг» у разі порушення власником або довіреною особою вимог діючого законодавства України та/або умов даного договору та /або у разі виникнення Овердрафту банк має право призупинити здійснення розрахунків по карті (заблокування картку) та/або визнати картку недійсною до моменту усунення порушень, а також вимагати дострокового виконання боргових обов'язків в цілому або встановленою банком часткою у разі невиконання власником або довіреною особою власником свої боргових обов'язків та інших обов'язків за цим договором. У зв'язку із невиконанням позичальником взятих на себе зобов'язань, станом на 30.06.2017 року утворилась заборгованість у розмірі 73207, 51 грн., а тому ПАТ КБ «ПриватБанк» вимушений звернутися до суду для стягнення з відповідачки вказаної вище суми заборгованості в примусовому порядку. У судове засідання представник позивача не з»явився, але надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та просив позов задовольнити, з підстав, наведених у позовній заяві. Крім того, в матеріалах справи міститься відзив на заяву відповідача про переглдя заочного рішення, в якому представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування заяви зазначено, що відповідно до даного договору відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов»язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Дія кредитного договору пролонгується кожні 12 місяців, картковий рахунок діє до повного виконання, а строк дії картки зазначено на самій картці. За таким договором, що визначає щомісячні платежі, погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності ст. 257 ЦК України щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Згідно з довідкою про картки клієнта [PERSON] згідно кредитного договору № б/н від 11.07.2011 року відповідач отримала картку № [NUMBER], яка мала термін дії до останнього дня 05.2015 року. У звязку з цим перебіг строку позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки. Банком подано позовну заяву до суду в межах строку позовної давності. Також зауважує, що згідно виписки по рахунку відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов»язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов»язання за договором. Оскільки відповідач належним чином свої зобов»язання за кредитним договором не виконала, просить позовні вимоги банку задовольнити у повному обсязі. Представники відповідачки в судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі та просили в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на письмові доводи, викладені в заяві про перегляд заочного рішення. Одночасно, просили суд застосувати у справі позовну давність, у зв»язку з чим у задоволенні позовної заяви відмовити. Вказали, що фактично востаннє відповідачем були внесені кошти на погашення кредиту 18.06.2014 року в сумі 100 грн., а тому вже з 18.07.2014 року позивач дізнався про порушення свого права на отримання від відповідача суми кредиту та відсотків за ним. Посилаючись на положення ч. 1 ст. 257 та ч. 1 ст. 261 ЦПК України зазначили, що позивач мав би звернутись до суду з вищезазначеним позовом не пізніше 18.07.2017 року, тобто протягом трьохрічного терміну, починаючи з моменту, як позивач дізнався про порушення свого права. Між позивачем та відповідачем ніяких додаткових угод щодо подовження строку позовної давності не укладалось. Таким чином, представники відповідача вважають, що позивач пропустив строк позовної давнини, що підтверджується датою звернення позивача з вказаним позовом до суду. Зокрема, у зв»язку з порушенням позивачем строків позовної давності просили у задоволенні позовних вимог відмовити. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника позивача. Вислухавши пояснення представників відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до укладеного договору № б/н від 11.07.2011 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 6200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві (а.с. 5). Відповідач [PERSON], підписуючи 11.07.2011 року Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, погодилась також з тим, що вона згодна на те, що заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку становить між ним та банком Договір про надання банківських послуг, про що зазначено у вказаній Анкеті-заяві (зв. бік а.с. 5). За таких обставин судом встановлено, що між сторонами склалися фактичні кредитні правовідносини, у яких право кредитодавця вимагати повернення наданих у кредит грошових коштів, кореспондує обов»язок позичальника повернути отримані у кредит кошти на умовах обумовлених укладеною між ними угодою. Крім того, в ході розгляду справи стороною відповідача не було заявлено зустрічних позовних вимог про визнання зазначеного договору, зокрема, недійсним, а тому зазначений договір є чинним та дійсним на час розгляду даного спору. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України - «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитодавець свої зобов`язання виконав повністю та надав позичальнику обумовлену договором суму грошових коштів, доказів на спростування цих обставин зі сторони відповідача суду надано не було. Відповідач скористався наданим кредитом, проте, зобов»язання належним чином за кредитним договором не виконувала, в результаті чого виникла прострочена заборгованість. Згідно з розрахунку заборгованості, станом на 30.06.2017 року відповідач має заборгованість перед позивачем у розмірі 73207,51 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом 6106,15 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 59652,90 грн., заборгованість за пенею та комісією 3486,20 грн., штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 3462,26 грн. (а.с. 3-4). Вказаний розрахунок заборгованості стороною відповідача не спростовано належними та допустимими доказами, та будь-яких клопотань в цій частині до суду в ході розгляду справи не надходило. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином судом встановлено, що відповідачем було порушено право позивача на повернення йому грошових коштів, наданих позичальнику у кредит, та доказів, які б поза розумним сумнівом спростовували твеордження позивача в цій частині стороною відповідача в ході розгляду справи суду надано не було. Разом з тим, сторона відповідача в ході розгляду справи звернулась до суду із клопотанням про застосування у справі наслідків пропуску строків позовної давності та в задоволенні позову відмовити. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Позовна давність, згідно ст. 256 ЦК України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, встановлений п. 1.1.7.31. Умов та правил надання банківських послуг збільшений строк позовної давності у 50 років по вимогам про стягнення кредиту та відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором, суд не бере до уваги, оскільки за змістом ч. 1 ст. 259 ЦК України встановлена законом позовна давність може бути збільшена за домовленістю сторін шляхом укладання договору про це у письмовій формі. При цьому позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження того, що між сторонами було укладено письмовий договір щодо збільшення строку позовної давності, а долучені до справи Правил надання банківських, пунктом п.1.1.7.31. яких установлено позовну давність тривалістю в п»ятдесят років, не містять підпису відповідача, у заяві позичальника від 11.07.2011 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Крім того, згідно зі ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною 1 статті 261 ЦК України. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України закріплено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до положень ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, а строк, що визначений місяцями, - у відповідне число останнього місяця строку. Згідно умов укладеного між сторонами Договору, клієнт має здійснювати щомісячні платежі в рахунок погашення заборгованості. В наданому позивачем розрахунку заборгованості відповідача [PERSON], здійсненому станом на 30.06.2017 року (а.с. 3-4), суд для встановлення можливого переривання строку позовної давності, звертає увагу на певні платежі, які здійснювались в рахунок погашення заборгованості за договором б/н від 11.07.2011 року, в тому числі: 17.06.2014 року та 18.06.2014 року в сумі по 100 грн., а також платіж від 01.10.2014 року, на який посилається позивач та з яким також пов»язує поповнення рахунку відповідачем, як суму погашення за наданим кредитом, - в розмірі 13,80 грн. Однак, судом встановлено із наданих позивачем виписок з особового рахунку відповідача [PERSON] (а.с. 166-172), що сплачені 17.06.2014 року та 18.06.2014 року платежі на суми по 100 грн. - є поповненням картки та свідчать про волевиявлення відповідача щодо внесення коштів на погашення кредиту, однак, сума в розмірі 13,80 грн. за 01.10.2014 року, є автоматичним списанням в рахунок погашення простроченої заборгованості банком, та не свідчить про внесення цих коштів відповідачем, а відтак, не є доказом волевиявлення відповідача щодо належного виконання своїх зобов»язань. Суд вважає, що боржник [PERSON] 01.10.2014 року свідомо не вчиняла дії, направлені на погашення кредитної заборгованості, що б доводило визнання кредитних зобов»язань та наявність підстав для переривання строку позовної давності, передбачених положеннями ст. 264 ЦК України, а останній платіж нею був зроблений 18.06.2014 р. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов»язку, можуть, з урахування конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов»язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності, та відповідає його волевиявленню. Бездіяльність боржника, в даному випадку не оспорювання ним безспірного списання коштів, якщо така можливість допускається законом або договором, не може свідчити про переривання перебігу позовної давності, оскільки, таке переривання можливе лише шляхом вчинення цілеспрямованих дій, які б відповідали внутрішній волі особи, яка їх вчиняє. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що не відбулось переривання строку позовної давності, лише за наданим банком розрахунком, який не підтверджений квитанціями, касовими ордерами та іншими документами, що засвідчують здійснення платежу особисто відповідачем та визнання ним боргу, оскільки, списання в рахунок погашення заборгованості за кредитом здійснювалось автоматично. Із виписок з особового рахунку відповідача [PERSON] вбачається, що часткове погашення заборгованості за договором б/н від 11.07.2011 року, останній, раз здійснювалось відповідачем шляхом поповнення готівкою через термінал самообслуговування 18.06.2014 року на суму 100 грн., а, отже, саме із вказаною дати слід відраховувати переривання строку позовної давності, оскільки, вказані дії відповідача розцінюються судом, як свідоме волевиявлення, що свідчить про визнання нею частини боргу. Суд вважає, що позивач дізнався про порушення своїх прав відповідачем в частині невиконання умов кредитного договору після несплати відповідачем чергового щомісячного платежу за кредитним договором після 18.06.2014 року, тобто протягом наступного місяця до 18.07.2014 року. Однак, при цьому, даний позовом до суду позивачем було направлено лише 21.07.2017 року, про що свідчить відмітка на поштовому конверті, тобто після спливу строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України. Відповідно до правової позиції ВСУ висловленої у Постанові № 6-14цс14 від 19.03.2014 року, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Позивач в обґрунтування відсутності факту спливу строку позовної давності посилався на те, що строк позовної давності щодо повернення кредиту слід відраховувати з останнього дня строку дії картки, який за твердженням позивача становить до останнього дня травня місяця 2015 року. На підтвердження вказаних обставин позивачем було надано лист від 20.07.2018 року (а.с.224) за підписом юрисконсульта Гаренко Н.В., відповідно до якого відповідач згідно кредитного договору від 11.07.2011 року отримала кредитну картку, яка мала термін дії до останнього дня 05.2015 року. Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження строку дії виданої відповідачці кредитної картки та того факту, що вона дійсно становить до останнього дня 05.2015 року. Анкета-заява від 11.07.2011 року підписана відповідачем відомостей щодо номеру виданої картки та строку її дії не містить. Матеріали справи не містять допустимих доказів, які б давали суду беззаперечні підстави вважати, що видана відповідачці картка мала строк дії до 05.2015 року. Наданий позивачем лист за підписом юрисконсульта, суд до уваги не бере, оскільки він не може вважатися допустимим доказом по справі на підтвердження зазначених вище обставин. За таких обставин посилання позивача на необхідність відрахування строку позовної давності з останнього дня строку дії картки, який за твердженням позивача становить до останнього дня травня місяця 2015 року, суд до уваги не бере та відхиляє, оскільки належних, допустимих та переконливих доказів на підтвердження цих обставин стороною позивача суду не надано. Крім того, слід враховувати, що початок перебігу строку позовної давності за періодичними платежами повязується не зі строком дії (припинення дії) договору, а з певними моментом (фактом), який свідчить про порушення прав позивача, тобто з моменту коли відповідач не здійснив черговий платіж та позивачу стало про це відомо. З огляду на викладене, суд вважає, що строк позовної давності пропущений позивачем без зазначення поважних причин, а протягом встановленого законом строку позивач до суду з позовами до відповідачки не звертався. Згідно зі статтею 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, заява відповідача про застосування позовної давності є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, що виключає можливість судового захисту порушеного права позивача. Враховуючи викдадене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки, сплинув строк позовної давності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати слід віднести за рахунок позивача. На підставі ст.ст. 253, 254, 256, 261, 266, 276, 526, 1049, 1054 Цивільного кодексу України та

Outcome: dismissed