Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-30 00:00:00

У квітні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, підписаним та поданим його представником - адвокатом Ярмушем В.В., до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. На обґрунтування позову вказано, що 09 серпня 2018 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, за яким остання отримала в борг грошові кошти в розмірі 3800 доларів США, строком до 01.12.2018 року, на підтвердження чого було складено розписку. У встановлений у розписці строк відповідач не повернула позивачу суму позики, всупереч взятому на себе зобов`язанню, ухиляється від його виконання, у звязку із чим позивач просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 107885 грн., що еквівалентно 3800 доларів США станом на 01.12.2018 р., та понесені судові витрати. Ухвалою суду від 13.05.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися. Представник позивача - адвокат Ярмуш В.В. надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримано в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи судом повідомлялася неодноразово відповідно до вимог ч.ч. 5, 6, п.2 ч.7 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомила, відзиву не подала. На підставі ст.ст. 223, 280 ЦПК України справу розглянуто у відсутність сторін, в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, у відповідності до ст.. 128 ЦПК України, за місцем реєстрації місця проживання, представник позивача не заперечував проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не зявилися до зали судового засідання. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи та оцінивши досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що 09 серпня 2018 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, згідно з яким остання отримала в борг грошові кошти в розмірі 3800 доларів США, строком до 01.12.2018 року, на підтвердження чого нею було складено розписку. Проте, у встановлений строк, відповідач не повернула позивачу суму позики, всупереч взятому на себе зобов`язанню. Оригінал розписки наявний у позивача та наданий до суду. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржнику кредитором за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року №6-63цс13, від 24 лютого 2016 року №6-50 цс 16 Крім того, ч. 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Вирішуючи спір, суд виходить із того, що розписка надана відповідачем позивачу, містить у собі всі складові, які дають підстави вважати про укладення між сторонами саме договору позики. Розписка містить дані щодо умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням його повернення та дати отримання грошових коштів. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. У відповідності до ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, дата 01 грудня 2018 року у розписці є тим строком, зі спливом якого у відповідача виникають обов`язки, а у позивача права, щодо повернення грошових коштів за договором позики. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. При цьому доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригіналу боргового документа позичальникові або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Як вбачається із матеріалів справи, відповідач такі докази суду не надав, договір позики відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальником не оспорювався. Оскільки до теперішнього часу сума боргу за договором позики не повернута, тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Курс долару США відносно гривні Національного банку України станом на 01.12.2018 р. становив 2839 грн. 09 коп за 100 доларів США. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на сплату судового збору в розмірі 1080,00 грн.

Outcome: approved