Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-14 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом визнання їх такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS]. Позов мотивує тим, що їй на праві власності належить житловий будинок на [ADDRESS]. У даному помешканні з 2006 року зареєстровані відповідачі, але фактично проживає там одна. Сімейних відносин не підтримують близько 10 років. Реєстрація відповідачів у спірному житлі перешкоджає в оформленні субсидії та заважає повноцінно розпоряджатися власним будинком. У судове засідання позивач не з'явилася, але надала письмову заяву в якій просить розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідачі або представник відповідачів у судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду повідомлялися належним чином. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право власності від 14.02.2012 року, зареєстрованому в реєстрі за № 1-84, [PERSON] належить 1/2 частка житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.02.2012 року, зареєстрованому в реєстрі за №1-88, [PERSON] належить 1/2 частка житлового будинку [ADDRESS]. Витягами про державну реєстрацію прав підтверджується належність житлового будинку [ADDRESS], [PERSON] Довідкою про склад сім'ї від 20.06.2015 року та інформацією, наданою Олександрійським МВ управління ДМС України в кіровоградській області підтверджується факт реєстрації відповідачів за адресою: [ADDRESS]. Згідно акту від 20.06.2015 року, складеному в присутності свідків [PERSON] та [PERSON], завіреному головою квартального комітету №28, відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS], але не проживають з 2006 року та не мають там особистих речей. Виходячи з встановленого ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому, згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, порушені права [PERSON] та перешкоди в користуванні власністю цілком можливо усунути шляхом усунення перешкод в користуванні будинком. У зв'язку з наведеним суд вважає що в цій частині право позивача порушено та підлягає судовому захисту. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом, пред'явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», передбачена можливість визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у разі її відсутності понад шість місяців. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Частиною 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Суд дійшов висновку, що відповідач не проживає у квартирі з травня 2014 року, без поважних причин. Конституція України у статті 41 проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно положень ч. 1, 2 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майно. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 58 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням порядку, встановленого законом і обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, позовна вимога щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved