Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач, [PERSON], звернулася до суду з вказаним позовом, зазначивши на те, що на підставі вироку Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 09 жовтня 2013 року у справі № 2016/3447/2012 їй було видано виконавчий лист № 2016/3447/2012 про стягнення солідарно з [PERSON], [PERSON] і [PERSON] на її користь 252\~832,00 грн матеріальних збитків та 10\~000,00 грн моральних збитків, а всього 262\~832,00 грн. З 2014 року у відділі державної виконавчої служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції перебуває виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 2016/3447/2012 про стягнення солідарно з [PERSON], [PERSON] і [PERSON] 252\~832,00 грн матеріальних збитків та 10\~000,00 грн моральних збитків, а всього 262\~832,00 грн, боржниками є [PERSON], [PERSON] і [PERSON], стягувач [PERSON] Добровільно виплатити суму матеріальних і моральних збитків боржник [PERSON] відмовляється та відділ державної виконавчої служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції ухиляються від звернення до суду із поданням щодо питання про визначення частки майна боржника у майні, яким вона володіє спільно з іншими особами. Крім цього, ухвалою суду від 19.05.2014 було знято арешт з 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: Харківська область, м. Ізюм, в'їзд Дорожників, буд. 2, який належить на праві спільній сумісній власності відповідачці [PERSON] та її колишньому чоловіку [PERSON]. Позивач просить виділити [PERSON] в натурі 1/2 частку в житловому будинку, розташованого за адресою: Харківська область, м. Ізюм, в'їзд Дорожників, буд. 2. (а.с. 2-4) Ухвалами Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12.01.2016 і від 13.01.2016 залучено до участі у справі в якості третіх осіб - відділ опіки та піклування Ізюмської міської ради Харківської області, [PERSON], [PERSON] (а.с. 59, 71-72). У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] надала заперечення на позовні вимоги [PERSON], якими позов не визнала, просила розгляд справи проводити без її участі, просить суд у задоволенні позову відмовити (а.с. 39, 81-83). В обґрунтуванні заперечень [PERSON] вказала на те, що вона дійсно є власником житлового будинку № 2 по вїзду Дорожників в м. Ізюмі Харківської області, який 18.07.2009 був придбаний на її імя в період перебування у шлюбі з [PERSON] з 21.02.2009, сімя розпалася і 29.12.215 шлюб між ними розірвано, її частка цього будинку на теперішній час не виділена. Вказала, що крім неї в будинку проживають двоє неповнолітніх дітей та [PERSON] з сином, іншого житла у неї не має. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, її інтереси в судовому засідання представляла адвокат [PERSON], яка підтримала заперечення на позовні вимоги, та наполягала відмовити [PERSON] у задоволенні позову. Третя особа [PERSON] надав заперечення на позовні вимоги [PERSON], якими позов не визнав, просив розгляд справи проводити без його участі, просить суд у задоволенні позову відмовити (а.с. 40, 78-79). В обґрунтуванні заперечень [PERSON] вказав на те, що виділ долі в натурі не допускається на майно, а саме житлового будинку № 2 по вїзду Дорожників в м. Ізюмі Харківської області, яке не можливо поділити без втрати його цільового призначення, при таких його конструктивних елементах. Вказав, що йому також належить частка цього будинку, яка на теперішній час не виділена. Вказав, що крім нього з сином в будинку проживають відповідачка і її двоє неповнолітніх дітей, іншого житла не мають. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, його інтереси в судовому засідання представляла адвокат [PERSON], яка підтримала заперечення на позовні вимоги, та наполягала відмовити [PERSON] у задоволенні позову. Представник третьої особи відділу державної виконавчої служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції Харківської області (далі відділ ДВС) у судове засідання не прибув, про час і місце судового розгляду справи повідомлявся, надав правову позицію у справі із вирішенням питання на розсуд суду, надали заяву про розгляд справи без участі представника 3 особи (а.с. 124-128, 130). Представник третьої особи відділу опіки та піклування Ізюмської міської ради Харківської області [PERSON] позовні вимоги не підтримав, просить суд винести рішення з урахуванням інтересів дітей відповідача [PERSON], подальший розгляд справи проводити без участі представника 3 особи (а.с. 117). Третя особа - [PERSON] у судове засідання не прибув, про час і місце судового розгляду справи повідомлявся, надав заяву про розгляд справи без його участі (а.с. 96). Третя особа - [PERSON] у судове засідання не прибула, про час і місце судового розгляду справи повідомлялася, заяви про розгляд справи без її участі або заперечення на позов не надала. Вислухавши пояснення представника позивачки [PERSON] [PERSON], пояснення відповідачки [PERSON] і третьої особи [PERSON] [PERSON], представника третьої особи [PERSON], перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON], як на підставу позовних вимог посилаються на ст.ст. 366, 371 ЦК України. Відповідно до статей 10, 31, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За вказаною нормою суд не може самостійно визначити або змінити підстави позову. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV (далі Закон). Статтею 1 цього Закону встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів ( посадових осіб), які проводилися на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначений цим Законом, іншими нормативно правовими актами прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконання ( далі рішення). Згідно чч.1 і 2 ст. 2 Закону примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України, примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці визначені Законом України «Про державну виконавчу службу» (далі державні виконавці). Порядок звернення стягнення на грошові кошти та інше майно боржника передбачений ст. 50 Закону. Відповідно до цієї правової норми звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації. Стягнення на майно боржника звертається в розмірах і обсягах, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням витрат на виконання та стягнення виконавчого збору. У випадках коли боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця (ст. 379 ЦПК України). Відповідно до ст. 366 ЦК України\~кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом. Таким чином, питання про виділ частки боржника із спільного майна в натурі повинно вирішуватися виключно в порядку позовного провадження за позовом кредитора (стягувача). Судом установлено і не заперечується сторонами, що на підставі вироку Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 09 жовтня 2013 року у справі № 2016/3447/2012 стягувачу [PERSON] 23.10.2013 було видано виконавчий лист № 2016/3447/2012 про стягнення солідарно з [PERSON], [PERSON] і [PERSON] на її користь 252\~832,00 грн матеріальних збитків та 10\~000,00 грн моральних збитків, а всього 262\~832,00 грн (а.с. 47-55), який з 13.01.2014 по 26.03.2015 перебував на виконанні відділу ДВС. З 22.09.2015 на виконанні відділу ДВС перебуває виконавче провадження № 543/10, №№ перереєстрації 73/10-2016, номер за ЄДРВП: 48788511, з виконання дубліката виконавчого листа № 2016/3447/2012 виданого 07.09.2015 Ізюмським міськрайонним судом Харківської області про стягнення солідарно з [PERSON] 252 832,00 грн матеріальних збитків та 10 000,00 грн моральних збитків, а всього: 262\~832,00 грн на користь [PERSON]. Матеріалами справи встановлено, що у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець вживав передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішення суду і вчинив виконавчі дії, здійснював заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановлених виконавчим документом і Законом. Згідно рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області від 11.02.2015 № 0064 відмовлено у задоволенні заяви відділу ДВС в наданні дозволу на відчуження на реалізацію описаного нерухомого майна, яке належить гр. [PERSON], розташованого за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вїзд Дорожників, буд. 2, у звязку з тим, що за вказаною адресою зареєстровані малолітні діти: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які мають користуватися вказаним житлом. (а.с. 5, 6-11, 14, 118, 124-128, 166-187) Судом встановлено, підтверджується сторонами та матеріалами справи, що [PERSON] і [PERSON] з 21 лютого 2009 року перебували у шлюбі, який Ізюмський міськрайонний суд рішенням від 29 грудня 2015 року розірвав (а.с. 68). За час перебування у шлюбі відповідачка [PERSON] придбала за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 18 липня 2009 року житловий будинок № 2 по вїзду Дорожників в м. Ізюмі Харківської області, вартістю 386 тис. 009 грн, загальною площею 179,5 кв.м, житлова площа 63,0 кв.м, площа земельної ділянки 1000 кв.м (а.с. 14, 80, 104-107). Згідно довідки від 05.01.2016 [PERSON] проживає в [INFO], вїзд Дорожників, буд. 2, склад сімї: син [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO], чоловік [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO] (а.с. 65-67, 84-86). Згідно ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] володіє вказаним житловим будинком № 2 по вїзду Дорожників в м. Ізюмі Харківської області разом з колишнім чоловіком [PERSON], на праві спільної сумісної власності, на підставі договору купівлі-продажу від 18.07.2009. Згідно ст. 70 СК України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. За змістом ст. 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути звернено лише на його особисте майно і на частку в спільній сумісній власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Відповідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах про захист права приватної власності» власник відповідає за своїми зобов'язаннями всім майном, на яке може бути звернене стягнення за вимогою кредитора, у тому числі часткою в спільній власності. Тому, кредитор співвласника майна, що належить йому на праві спільної сумісної власності, у випадку, якщо в боржника не вистачає іншого майна, на яке можна звернути стягнення, може пред'явити позов про виділ із спільного майна частки цього співвласника в натурі для звернення стягнення на неї. При пред'явленні такого позову необхідно спочатку визначити розмір частки в праві спільної сумісної власності, що належить співвласникові, до якого пред'явлено позов. Після визначення розміру частки, виділ частки відбувається в тому ж порядку, що і при виділі частки в праві спільної часткової власності. Твердження відповідача щодо неможливості визначення частки з підстав знаходження у будинку членів її сім'ї (дітей) необґрунтоване, оскільки виділ частки у спільній власності ніяким чином не зачіпає права членів її сім'ї. Відтак, суд погоджується з вимогами позивача [PERSON] щодо підстав у задоволенні її позовних вимог до [PERSON], а саме виділити в натурі у власність[PERSON] для звернення стягнення за вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 09 жовтня 2013 року 1/2 частини житлового будинку із надвірними будівлями, розташованих на земельній ділянці площею\~1000 кв. м. по в'їзду Дорожників, буд. № 2 в м. Ізюмі Харківської області, так як позивачі не виконали вимоги ч.2 ст. 365 УК України - умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, тому у задоволенні позову суд відмовляє повністю. Відповідно ст. 88 ЦПК України судові витрати понесені позивачкою, які документально підтверджуються квитанцією про оплату судового збору в сумі 487 грн 20 коп., компенсуються відповідачкою [PERSON] у зв'язку із задоволенням позову (а.с. 26).

Outcome: approved