Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

У листопаді 2015 року ПАТ КБ „ПриватБанк звернулось до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просило стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 296 598,67 грн. за кредитним договором №CNIHAN00000537 від 06.10.2006 року. Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що згідно зазначеного кредитного договору банк зобовязався надати відповідачу кредит у розмірі 53 590 грн. на термін до 07.10.2013 року, а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. За доводами ПАТ КБ „ПриватБанк, [PERSON] зобовязання за кредитним договором не виконав, у звязку з чим за період з 08.08.2011 року по 01.10.2015 року утворилась заборгованість в сумі 296 598,67 грн., яка складається з наступного: 546,5 грн. заборгованість за кредитом; 58 702,67 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 950,78 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 235 398,72 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Дана сума заборгованості була визначена позивачем з урахуванням суми у розмірі 129 756,30 грн., яка була стягнута рішенням Ічнянського районного суду від 16.02.2012 року. Рішенням Срібнянського районного суду Чернігівської області від 12 лютого 2016 року позов задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь позивача 296 598 грн. 67 коп. заборгованості за кредитним договором №CNIHAN00000537 від 06.10.2006 року, а також 4448 грн. 98 коп. витрат по сплаті судового збору. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати зазначене рішення суду і закрити провадження у справі з підстав, визначених ст.205 ЦПК України. Незаконність рішення суду відповідач обгрунтовує невідповідністю висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову фактичним обставинам справи. [PERSON] вказує, що станом на 08.08.2011 року у нього не було заборгованості в сумі 129 756,30 грн., оскільки зазначена сума вже була стягнута за рішенням суду. Відповідач посилається, що звертався до суду першої інстанції з заявою про застосування строку позовної давності, проте суд, жодним чином не обгрунтувавши своєї позиції, вказав на відсутність підстав для його застосування. Також [PERSON] зазначає, що позивачем строк позовної давності пропущено двічі, а саме: 17.08.2009 року банк заявив про порушення його прав, маючи намір повністю погасити заборгованість шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог коштами депозиту відповідача і з цього моменту, за доводами відповідача, почався перебіг трьохрічної позовної давності на стягнення заборгованості за кредитним договором, який закінчився 18.08.2012 року, а щодо стягнення пені 18.08.2010 року; 08.10.2009 року банк здійснив зарахування зустрічних однорідних вимог, погасивши всю заборгованість по кредитному договору коштами депозиту відповідача в сумі 65 101,34 грн., після чого, за доводами відповідача, нарахування комісії, процентів і пені з погашеного тіла кредиту проводитися не могли, оскільки зобовязання за договором припинилися шляхом повного виконання сторонами своїх зобовязань за договором. Крім того, [PERSON] вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки при наявності судового рішення від 16.02.2012 року про повне задоволення вимог кредитора справа не могла розглядатись Срібнянським районним судом. Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку. Ухвалюючи рішення і задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами договору. Також суд дійшов висновку про безпідставність посилань відповідача на застосування позовної давності. З такими висновками суду частково погоджується апеляційний суд з таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 06 жовтня 2006 року між ПАТ КБ „ПриватБанк та [PERSON] було укладено кредитний договір №CNIHAN00000537, за умовами якого банк зобовязувався надати відповідачу кредитні кошти шляхом перерахування на відкритий у ПриватБанк рахунок ООО „АвтоПриват на строк з 06.10.2006 року по 07.10.2013 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 53 590 грн. на купівлю автомобіля, а також у розмірі 19 539,66 грн. на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,34% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інтрументу у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту (а.с.9-10). Рішенням Ічнянського районного суду від 16 лютого 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 03 квітня 2012 року, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ „ПриватБанк заборгованість за кредитним договором №CNIHAN00000537 від 06.10.2006 року за період з 04 листопада 2008 року по 08 серпня 2011 року в сумі 129 756 грн. 30 коп., судовий збір в сумі 1297,56 грн. і 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, а всього стягнуто 131 173 грн. 86 коп.; у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ КБ „ПриватБанк про стягнення пені відмовлено. Згідно мотивувальних частин зазначених судових рішень предметом дослідження судами був розмір заборгованості за кредитним договором №CNIHAN00000537 від 06.10.2006 року з врахуванням тієї обставини, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27.08.2010 року у справі за позовом [PERSON] до ПАТ КБ „ПриватБанк про стягнення вкладу дії банку з проведення взаємозаліку зустрічних однорідних вимог було визнано неправомірними. Проте, як встановлено судом, кредитна заборгованість була поновлена, а тому суд прийшов до висновку, що кредитна заборгованість станом на 08.08.2011 року становила 129 756 грн., в тому числі: по тілу кредиту 48 499,83 грн., по відсоткам 46 790,82 грн., заборгованість з комісії 2551,02 грн., пеня 31 914,63 грн. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішення Ічнянського районного суду від 16 лютого 2012 року було звернуто до примусового виконання і 13 червня 2012 року постановою старшого державного виконавця державної виконавчої служби Срібнянського районного управління юстиції було відкрито виконавче провадження. Проте, ухвалою Ічнянського районного суду від 12 липня 2012 року задоволено скаргу [PERSON] і визнано дії державного виконавця при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження від 13 червня 2012 року неправомірними і постанову про відкриття виконавчого провадження від 13 червня 2012 року та накладення арешту на все майно боржника [PERSON] скасовано, постановлено видати стягувачу ПАТ КБ „ПриватБанк виконавчий лист про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором, вказавши дату видачі 25 квітня 2012 року, який направити до ДВС Срібнянського РУЮ. На підставі зазначеної ухвали суду постановами начальника ВДВС Срібнянського РУЮ від 23 липня 2012 року було скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на майно боржника від 13 черня 2012 року і постанову про стягнення виконавчого збору від 21 червня 2012 року. Постановою старшого державного виконавця Срібнянського РУЮ від 23 липня 2012 року відмовлено в прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-1141/2011, виданого 25.01.2012 року Ічнянським районним судом про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ „ПриватБанк 131 173,86 грн. боргу. Постановою головного державного виконавця ВДВС Прилуцького міськрайонного управління юстиції від 29 травня 2015 року відкрито виконавче провадження з виконання вищевказаного виконавчого листа, а постановою від 05 квітня 2016 року виконавче провадження закінчено на підставі п.10 ч.1 ст.49 Закону України „Про виконавче провадження. При цьому в постанові про закінчення виконавчого провадження зазначено, що залишок не стягнутого боргу становить 112 985,24 грн., залишок не стягнутого виконавчого збору 10 257,74 грн. Таким чином, доводи апеляційної скарги про відсутність заборгованості [PERSON] перед банком не грунтуються на матеріалах справи і не відповідають вимогам закону. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, згідно розяснень, викладених в п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Верховний Суд України у справі № 6-249цс15 від 2 грудня 2015 року виклав правову позицію, згідно якої оскільки в силу ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов'язання припиняється згідно ст. 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином, то у випадку неповернення коштів за кредитним договором в належному розмірі проценти за кредитом та пеня за процентами підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності. Як в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі [PERSON] наголошує на пропуску банком строку позовної давності (а.с.28). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що ПАТ КБ „ПриватБанк просило стягнути заборгованість за кредитним договором в сумі 296 598,67 грн., а саме: 546,5 грн. заборгованість за кредитом; 58 702,67 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 950,78 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 235 398,72 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, яка утворилась за період з 08.08.2011 року по 01.10.2015 року. При цьому до суду з позовом банк звернувся 14 листопада 2015 року (згідно поштового конверту). Таким чином, доводи апеляційної скарги про необгрунтованість заявлення позивачем вимог в частині стягнення процентів, комісії і пені, які було стягнуто рішенням Ічнянського районного суду від 16 лютого 2012 року, є безпідставними, але суд першої інстанцїі в порушення вимог матеріального права за відсутності доказів поважності причин пропуску строку позовної давності та наявності клопотання відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності не вирішив питання про стягнення зазначених коштів в межах строку позовної давності. Умовами кредитного договору №CNIHAN00000537 від 06.10.2006 року, а саме пунктом 1.1 передбачено сплату відсотків за користування кредитом у розмірі 1,34 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту. Пунктом 3.2 встановлено, що при порушенні позичальником зобовязань по погашенню кредиту, передбачених п.п. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 3,17% на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Згідно п.4.1 договору при порушенні позичальником будь-якого зобовязання, передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3 даного договору банк має право нарахувати, а позичальник зобовязується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відсотки на залишок поточної заборгованості і комісія в межах трирічного строку позовної давності, а саме: з 14 листопада 2012 року по день звернення до суду 14 листопада 2015 року, а також пеня в межах річного строку позовної давності, тобто з 14 листопада 2014 року по 14 листопада 2015 року. Згідно матеріалів справи, розрахунок заборгованості за кредитним договором здійснено банком за період з 08 серпня 2011 року по 01 жовтня 2015 року. Суд апеляційної інстанції не може вийти за межі позовних вимог, а тому розрахунок заборгованості здійснюється саме по 01 жовтня 2015 року, як було заявлено в позовних вимогах. Розрахунок заборгованості по процентам за користування кредитом виглядає наступним чином. Поточна заборгованість станом на 30 листопада 2012 року становить 13 087,27 грн., прострочена заборгованість 35 959,06 грн. Отже, розмір відсотків на залишок поточної і простроченої заборгованості за період з 14 листопада 2012 року по 30 листопада 2012 року складає 1202,58 грн. (((13 087,27 грн. х 27,48 %) : 360 х 17 днів = 169,82 грн.) + ((35 959,06 грн. х 60,82 % ) : 360 х 17 днів = 1032,76 грн.)). Загальний залишок за процентами становить: 105 747,92 грн. 77 661,26 грн. + 1202,58 грн. = 29 289,24 грн. Комісія, нарахована з 14 листопада 2012 року по 01 жовтня 2015 року, становить 825,33 грн. (75,03 грн. х 11). Розрахунок пені в межах річного строку позовної давності виглядає наступним чином. Залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом станом на 30 листопада 2014 року становить 49 046,33 грн., загальний залишок заборгованості за процентами 105 747,92 грн. Отже, розрахунок пені з 14 листопада 2014 року по 30 листопада 2014 року: (49 046,33 грн. + 105 747,92 грн.) х 0,15% х 17 днів = 3947,25 грн.; з 30 листопада 2014 року по 01 жовтня 2015 року: 267 058,92 грн. 194 180,98 грн. = 72 877,94 грн. Загальний розмір пені становить 76 825,19 грн. (3947,25 грн. + 72 877,94 грн.). Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 18 травня 2016 року скасовано рішення Срібнянського районного суду від 12 лютого 2016 року в частині стягнення з [PERSON] 546,5 грн. заборгованості за кредитом і в цій частині провадження закрито. Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №CNIHAN00000537 від 06.10.2006 року в розмірі 106 939 грн. 76 коп., з яких: 29 289,24 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 825,33 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 76 825,19 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. З огляду на наведене, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом доповнення абзацу 1 його резолютивної частини після слова „задовольнити словом „частково, а також викладення абзацу 2 резолютивної частини в наступній редакції: „Стягнути з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк заборгованість станом на 01.10.2015 року за кредитним договором №CNIHAN00000537 від 06.10.2006 року в розмірі 106 939 грн. 76 коп., з яких 29 289,24 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 825,33 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 76 825,19 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно матеріалів справи, при зверненні до суду з позовом ПАТ КБ „ПриватБанк було сплачено судовий збір в сумі 4448,98 грн. (а.с.17). В позовній заяві ставилось питання про стягнення з відповідача 296 598,67 грн. Рішенням апеляційного суду позовні вимоги банку задовольняються частково на суму 106 939 грн. 76 коп. Отже, позовні вимоги задоволено на 36,06%. Таким чином, пропорційно до задоволеної частини вимог розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 1604,30 грн. (4448,98 грн. х 36,06%), в звязку з чим підлягає зміні рішення суду в частині стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ „ПриватБанк судового збору шляхом зменшення його розміру з 4448 грн. 98 коп. до 1604 грн. 30 коп. Як вбачається з апеляційної скарги, [PERSON] просив скасувати рішення суду першої інстанції і закрити провадження у справі. Судовий збір за подання апеляційної скарги ним сплачено в розмірі 4893,88 грн. (а.с.162). Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, відповідно судовий збір належить стягнути з позивача пропорційно до розміру задоволених вимог особи, що подає апеляційну скаргу. Так, апеляційним судом скасовано оскаржуване рішення суду в частині стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 189 658,91 грн. (296 598,67 грн. - 106 939,76 грн.). Таким чином, вимоги апеляційної скарги задоволено на 63,94%. Враховуючи викладене, з ПАТ КБ „ПриватБанк на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3129,15 грн. (4893,88 грн. х 63,94%).

Outcome: partial