Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та розподіл майна подружжя, посилаючись на те, що 06 вересня 2013 року він зареєстрував шлюб із відповідачкою в Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №434. Від шлюбу мають повнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] Вказав, що з серпня 2018 року однією сім`єю з дружиною не проживають, оскільки між ними втрачено почуття любові та поваги один до одного. Вважав, що збереження їхньої родини неможливе, а тому просив його шлюб розірвати. Разом з тим, під час перебування у шлюбі ними було придбано житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] , вартістю 130000 грн. та квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , вартістю 130000 грн. Після припинення сімейних стосунків домолись з відповідачкою про розділ майна мирним шляхом, проте на теперішній час відповідачка документів не оформила, не має наміру добровільно поділити це спільно нажито майно між ними порівну, відповідно до вимог закону, чим порушує його права співвласника. На підставі викладеного, просить провести поділ спільної з відповідачем сумісної власності подружжя, набутою ними за час шлюбу, визнавши право власності за кожним на 1/2 частину вказаного майна. Та розділити між ним та відповідачкою сумісне нажите майно в натурі, визнавши за ним право власності в цілому на житловий будинок [ADDRESS] , а за [PERSON] визнати право власності в цілому на квартиру [ADDRESS] , без стягнення грошової компенсації. Понесені ним судові витрати стягнути з відповідачки. Позивач та його представник [PERSON] , яка діє на підставі договору про надання правової допомоги від 09.07.2019 року, у судове засідання не з`явилися, надали заяви про можливість слухання справи за їх відсутністю, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили розірвати шлюб із відповідачкою та розділити сумісне нажите майно. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, надала заяву про можливість слухання справи за її відсутністю, позовні вимоги визнає та не заперечує проти розірвання шлюбу та поділити спільне майно подружжя відповідно до вимог позивача. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.ст.12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст.24 СК України, у якій, крім іншого, передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. За ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Судом встановлено, що 06 вересня 2013 року сторони зареєстрували шлюб в Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №434., що підтверджується повторно виданим 11.06.2019 року свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 10.12.2013 року Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , актовий запис №974. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини - інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу- одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Враховуючи те, що у сторін по справі відсутній намір на примирення, бажання поновити сімейні стосунки та проживати однією сім`єю, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя, суд зазначає наступне. Статтею 41 Конституції України закріплені фундаментальні права особи в сфері приватної власності, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Статтею 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі останніми було придбано майно, а саме житловий будинок, розташований в [ADDRESS] (16.12.2013 року) та квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] (29.10.2016 року). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №170642276 від 15.06.2019 року житловий будинок [ADDRESS] загальна площа 30 кв.м, житлова площа 12,2 кв.м) належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №2484 від 16.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Чернишовою В.В. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №170642375 від 15.06.2019 року квартира [ADDRESS] (загальна площа 24,9 кв.м, житлова площа 14,6 кв.м) належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №3513 від 29.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Пахниць Н.В. Означені факти визнають сторони, а тому на думку суду, вони є доведеними та не потребують додаткового доказування, що відповідає вимогам статті 82 ч.1 ЦПК України. Суд, приймаючи до уваги, що визнання відповідачкою позову в цій частині не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, дійшов до висновку, що позовні вимоги про розділ майна підлягають задоволенню без дослідження доказів. Оскільки позовні вимоги задоволені, тому відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню витрати на судовий збір понесені позивачем у сумі 2752,80 грн.

Outcome: approved