Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-22 00:00:00

У листопаді 2014 року позивачка звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила суд встановити факт належності права власності [PERSON], який помер [INFO] домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS], яке складається з: житлового будинку літ. А-1, прибудови літ. А1-1, прибудови літ. а-1, загальною площею 51,7 кв.м., житловою площею 27,2 кв.м., погребу п/д а-1, ганку літ. а1, сараю літ. Б, погребу п/д Б, ганку літ. б, вбиральні літ. Г, душу літ. Д, споруд № 1-4, мостіння І., та визнати за [PERSON] право власності на вищезазначене домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], без акту введення в експлуатацію. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що [INFO] помер [PERSON], який був чоловіком позивачки. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої належить домоволодіння [ADDRESS]. [INFO] позивачкою була подана заява до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після померлого чоловіка, про що була заведена спадкова справа № 85/2006. Постановою державного нотаріуса Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 11.11.2014 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], у звязку з тим, що спадкоємцем [PERSON] не надано правовстановлюючий документ на вищезазначений житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами. Фізичною особою-підприємцем було проведено технічну інвентаризацію домоволодіння, за результатами якої 30.10.2014 року було складено акт, яким встановлено, що будівництво житлового будинку літ. А-1, прибудови літ.А1-1, прибудови літ. а-1, сараю літ. Б, вбиральні літ. Г, душу літ. Д, відбулося до 05 серпня 1992 року, а тому воно не належить до самочинного будівництва. Станом на 17.10.2014 року домоволодіння [ADDRESS] складається з літ. А-1, житлового будинку загальною площею 51,7 кв.м., житловою площею 27,2 кв.м., літ. Б-1 сараю, літ. Г вбиральні, літ. Д душу, № 1-4 споруди, мостіння І. На даний час домоволодіння знаходиться в володінні та користуванні позивачки, до самочинного будівництва не належить. У звязку з викладеним позивачка була змушена звернутися з позовною заявою до суду про визнання права власності на домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявився, але від нього надійшла заява у якій він проти задоволення позову заперечував та просив розглядати справу без його участі. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, але від нього надійшла заява у якій він проти задоволення позову заперечував та просив розглядати справу без його участі. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] 28 грудня 1963 року уклали шлюб, який зареєстрований у будинку реєстрації шлюбу м. Дніпропетровська (а.с. 17). [INFO] [PERSON] помер, підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 16). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини після померлого чоловіка до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, на підставі якої була заведена спадкова справа № 85/2006. Проте, постановою державного нотаріуса Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 11 листопада 2014 року, [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). Підставою відмови був той факт, що у [PERSON] відсутній правовстановлюючий документ на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з матеріалів справи, вищезазначене домоволодіння було побудоване до 05.08.1992 року та станом на 17.10.2014 року воно складається з житлового будинку А-1, загальною площею 51,7 кв.м., житловою площею 27,2 кв.м., прибудови А1-1, прибудови а-1, погреба п/д а-1, ганка а1, сараю Б, погребу п/д Б, ганка б, вбиральні Г, душу Д, споруд № 1-4, мостіння І. Ні [PERSON], ні [PERSON] не зверталися до КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради для належної реєстрації за собою права власності на домоволодіння та отримання правовстановлюючих документів. Тому, право власності на домоволодіння [ADDRESS] не було зареєстроване у встановленому законодавством порядку. У 2014 році [PERSON] звернулася до Дніпропетровської міської ради з завою про оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку по фактичному розміщенню самочинно збудованого жилого будинку. 12 листопада 2014 року Виконавчий орган Дніпропетровської міської ради надав відповідь, в якій зазначено, що підстав для розгляду документів стосовно вирішення питань щодо передачі земельних ділянок комунальної власності по фактичному розміщенню самочинно збудованих обєктів нерухомого майна немає. Тому, питання стосовно визнання права власності на самочинно збудованого нерухомого майна може бути вирішене судом (а.с. 74). У відповідності до ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. У відповідності до п.п. 4, 5 ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети , або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Згідно ч. 3 ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, що здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. За змістом ч. 1, ч. 4 ст. 182 ЦК України - право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З аналізу вказаних норм вбачається, що необхідними умовами набуття права власності в порядку спадкування за законом є належність у відповідності з діючим законодавством даного майна на момент смерті спадкодавцю. Як вбачається з матеріалів справи право власності на домоволодіння [ADDRESS] на момент смерті чоловіку позивачки [PERSON] не належало, оскільки зареєстроване в установленому законом порядку не було. Тому, з огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивачки щодо визнання за нею права власності на домоволодіння [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка [PERSON], є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивачки щодо встановлення факту належності спірного домоволодіння на праві власності її померлому чоловіку [PERSON], то дані вимоги також задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до розяснень п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року № 5 зазначено, що суди повинні мати на увазі, що факт володіння громадянином жилим будинком на праві власності встановлюється судом, якщо у заявника був правовстановлюючий документ на цей будинок, але його втрачено і немає можливості підтвердити наявність права власності не в судовому порядку. В таких справах заявник має подати докази про відсутність можливості одержання чи відновлення відповідного документу про право власності та про те, що на підставі цього документа жилий будинок належав йому на праві власності. Заяви про встановлення факту володіння будинком на праві власності не підлягають розгляду в порядку окремого провадження, якщо будівництво не було закінчено і будинок не був прийнятий в експлуатацію або його було збудовано самовільно чи зареєстровано за іншою особою. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed