Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-15 00:00:00

У липні 2016 року позивач звернулася до суду із позовом до суду до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київ Бізнес Консалт», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Державна податкова інспекція у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві про захист прав суборендаря, визнання правочину недійсним, відшкодування збитків та зобов`язання вчинити дії. В обґрунтування позову позивач вказував, що 30.10.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір суборенди № 30/12, за умовами якого орендар передає, а суборендар приймає у тимчасове користування нежиле приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Однак через те, що приміщення не підійшло позивачу, 30.10.2015 року між позивачем та орендарем було укладено договір суборенди № 30/1. Об`єктом даного договору було приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Протягом тривалого часу позивач користувався орендованим приміщенням. 21.03.2016 року позивач письмово повідомив третю особу про дострокове припинення дії договору суборенди № 30/1 від 30.10.2015 року з 31.03.2016 року. Станом на 31.03.2016 року позивачем на виконання умов договору суборенди № 30/1 від 30.10.2015 року було здійснено платежі на користь орендаря у розмірі 23366,44 грн. Однак позивач вважає, що у процесі належного виконання ним умов договору суборенди № 30/1 від 30.10.2015 року його права як суборендаря було порушено іншою стороною договору - орендарем. Зокрема, останнім не забезпечувався належний готівковий порядок розрахунку відповідачем та позивачем згідно виставленого рахунку за умовами договору суборенди № 30/1 від 30.10.2015 року. 23.05.2016 року позивач направив запит до третьої особи з метою надання інформації. Згідно відповіді третьої особи було відмовлено в наданні запитуваної позивачем інформації. Позивач вважає, що підставою визнання договору суборенди № 30/1 від 30.10.2015 року недійсним є п. 5.1, 5.2 спірного договору, які передбачають готівковий порядок розрахунків згідно виставленого рахунку. Використовувати реєстратори розрахункових операцій з метою фіксації розрахунків з покупцями треба в разі проведення оплати: - готівкою; - платіжними картками; - платіжними чеками; - жетонами, що водночас суперечило, на думку позивача, фактичному порядку проведення розрахункових операцій відповідача з позивачем. Окрім того, перевищення наймачем при здачі майна в піднайм прав, наданих йому договором найму, викликає недійсність договору піднайму повністю або у відповідній його частині. Також позивач зауважив, що в графі орендар не належить директору [PERSON] , а невідомій особі з написом за дорученням. Враховуючи зазначене, позивач, з урахуванням нової редакції позовної заяви та заяв про збільшення позовних вимог, просить: визнати договір суборенди № 30/1 від 30.10.2015 року, укладений між ТОВ «Київ Бізнес Консалт» та [PERSON] , недійсним; стягнути з ТОВ «Київ Бізнес Консалт» на користь позивача збитки у розмірі 55707,92 грн, з яких: сума основного боргу 23366,44 грн, сума збитків відповідно до ст. 230 ЦК України 23366,44 грн, 3% річних за період з 24.03.2016 року по 16.04.2018 року 5236,42 грн, індекс інфляції за період з 24.03.2016 року по 16.04.2018 року 3738,62 грн. Також просив стягнути судові витрати в сумі 2141,00 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шумко А.В. від 07.07.2016 року позовну заяву [PERSON] до ТОВ «Київ Бізнес Консалт», Державна податкова інспекція у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві про захист прав суборендаря, визнання правочину недійсним, відшкодування збитків та зобов`язання вчинити дії залишено без руху, з наданням строку для усунення недоліків, який не може перевищувати п`ять днів з дня отримання ухвали. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шумко А.В. від 12.09.2016 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. Ухвалою судді судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 22.12.2016 року апеляційну скаргу директора ТОВ «Київ Бізнес Консалт» [PERSON]. на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 12.09.2016 року визнано неподаною та повернуто її апелянту. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко О.Л. від 23.10.2017 року прийнято дану цивільну справу до провадження. Згідно Розпорядження Голосіївського районного суду м. Києва від 08.11.2018 року № 3986 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» відповідно до п. 6.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу, в зв`язку зі звільненням судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко О.Л. здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи № 752/10162/16-ц. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Мазур Ю.Ю. від 02.04.2020 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку, надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, просив врахувати подано до суду заяву про збільшення позовних вимог у справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, свого представника не направив, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Будь-яких заяв не надав. Третя особа в судове засідання не з`явилася, свого представника не направила, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена в установленому законом порядку. Будь-яких заяв не надала. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (ч. 2 Постанови пленуму ВСУ від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі»). За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає необхідним відмовити в задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 30.10.2015 року між позивачем та орендарем було укладено договір суборенди № 30/1. Об`єктом даного договору було приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] площа об`єкта становить 32 кв.м. 19.05.2016 року позивач звернувся до директора ТОВ «Київ Бізнес Консалт» з претензією, в якій зазначено, що 21.03.2016 року позивач звернувся з повідомленням про дострокове припинення дії договору та, що після дострокового розірвання дії договору в орендаря залишилася заборгованість перед суборендатором в сумі 4000,00 грн., яку просить йому повернути протягом 10 днів з дня отримання даної претензії. Позивачем було здійснено платежі на користь орендаря в розмірі 23366,44 грн, що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордеру від 30.10.2015 року на суму 5100 грн, від 10.11.2015 року на суму 400 грн, від 09.12.2015 року на суму 5895,28 грн, від 14.01.2016 року на суму 4130,28 грн, від 22.02.2016 року на суму 4140,88 грн, від 09.03.2016 року на суму 2200 грн, від 24.03.2016 року на суму 1500 грн. Згідно п. 5.1 Договору суборенди № 30/1 від 30.10.2015 року, розмір орендної плати за офісні приміщення становить 3800 грн за один місяць. Так позивач зазначає, що при укладанні договору суборенди № 30/1 від 30.10.2015 року відповідач не підтвердив повноваження особи, яка підписувала договір зі сторони орендаря. Проте незрозуміло від імені кого діяла особа, яка підписувала договір і за яким документом. Таким чином позивач ставить під сумнів факт підписання договору суборенди № 30/1 від 30.10.2015 року особою, повноваження якої не підтверджено. В силу приписів ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка, щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як роз`яснено у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», вважається нечесною підприємницькою практикою і забороняється будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Згідно ч.2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. За змістом ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Цим самим Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає у введенні в оману споживачів. Відповідно до положень ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення статті 230 ЦК України, свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України). Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 445/1011/17. Виплата орендної плати орендодавцям є господарською операцією, тому така операція повинна проводитись у відповідності до спеціального закону, яким є Закон України від 16.07.1999 N996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». У статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено терміни, зокрема: «первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства». Разом з тим, відповідно до п. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. З огляду на викладене, слід дійти висновку, що саме правильно складений первинний документ є доказом здійснення господарської операції та інформація з нього має бути систематизована на рахунках бухгалтерського обліку. Порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об`єднаннями та госпрозрахунковими організаціями встановлює Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 (із змінами та доповненнями), надалі Положення № 88. Положенням № 88 передбачено, що залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру; номер документа; підстава для здійснення операцій; дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо. Методичні рекомендації про бухгалтерський облік розрахунків з власниками земельних та майнових паїв сільськогосподарських підприємств (далі - Методичні рекомендації) розроблено у відповідності з Цивільним кодексом України (1540-06), Земельним кодексом України (2768-14), Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (996-14), Планом рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 30.11.99 № 291 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21.12.99 за № 892/4185). Методичні рекомендації застосовуються при відображенні в обліку операцій, в тому числі, розрахунків щодо нарахування та виплати орендної плати за орендоване майно та землю. Верховний Суд у Постанові від 13.02.2019 року у справі №335/8855/15-ц висловив правову позицію щодо бухгалтерських документів, як належного доказу у відповідності до постанови правління Національного банку України «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» від 15 грудня 2004 року № 637 « судами правильно не взято до уваги, оскільки зазначений бухгалтерський документ не містить всіх обов`язкових реквізитів, передбачених положенням, зокрема, податкового коду підприємства, кореспондуючого рахунку бухгалтерського обліку, що використовується при проведенні даної операції, суми, яка вноситься до каси підприємства (проставляється цифрами)» Надані відомості складені з порушенням вимог Положення № 637, адже містять обов`язкові реквізити первинного документу. «Нарахування орендної плати може бути підтверджено лише первинною обліковою бухгалтерською документацією». Саме така правова позиція викладена у Постанові ВС/КЦС від 27.06.2018 року справа №614/805/16-ц, Постанові ВС/КЦС від 16.01.2019 року справа №477/2011/17-ц. У Договорі суборенди від 30.10.2015 року сторони передбачили, в який саме спосіб повинен бути розірваний договір оренди, а саме з п. 10.1 вбачається, що договір підлягає розірванню в односторонньому порядку, коли одна із сторін систематично (більше 3-х місяців) порушує умови даного договору та свої обов`язки, а також відповідно до п. 3.4, 11.1.3 даного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Разом з тим, позивач, пред`явивши позов про визнання недійсним договору з підстав, передбачених ст.ст. 229, 230 ЦК України та ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», виклав обставини і посилання на наведені правові норми, не надавши належних та допустимих доказів, які мали свідчити про наявність умислу в діях відповідача, умислу на введення позивача в оману щодо істотних обставин, що мали значення для укладення договору. Судом, відповідно, не можуть бути встановлені обставини, які б підтвердили вчинення з боку відповідача дій, спрямованих на примушення позивача до укладення договорів, створення умов щодо психологічного дискомфорту, підбурювання на проведення дій, які спонукали позивача укласти договір на умовах, невигідних позивачу, як і не встановлено обставин, які б свідчили про вчинення протиправних дій з боку відповідача, що призвели до укладення позивачем договору. Судом встановлено, що умови суборенди відповідачем були виконані належним чином. Згідно п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Крім того, позивач не заявляє претензій стосовно якості надання послуг суборенди. Аналізуючи оспорюваний договір, обсяг та зміст прав і обов`язків сторін, які передбачені спірним договором, вбачається, що назва договору відповідає його змісту, умови договору викладені коротко, лаконічно та не двозначно, при підписанні договору позивач погодилась з умовами цього договору, вчинила дії, пов`язані з виконанням зобов`язань по договору, спірний договір підписано нею самостійно, що вказує на усвідомлення позивачем на момент укладення правочину його правової природи та юридичних наслідків. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів. Як роз`яснено у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 за № 9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Оскільки обставини, наведені позивачем для визнання недійсним оспорюваного договору не знайшли свого підтвердження, відсутні підстави для задоволення вимог з врахуванням збільшених позовних вимогі про здійснення реституції за вказаним договором щодо стягнення з відповідача подвійної збитків в розмірі 55707,92, оскільки ці вимоги є похідними та можуть бути застосовані як наслідки недійсності правочину. Позивачем не доведено належними і допустимими доказами, що оскаржуваний договір вчинявся позивачем під впливом обману з боку відповідача, що нею неправильно сприймались фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, тому правових підстав для визнання договору недійсним суд не вбачає. З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, у зв`язку ухваленням судом рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed