Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

У липні 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] , в якій окрім неї зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та її колишній чоловік відповідач по справі [PERSON] . Відповідач з 2016 року не проживає за місцем реєстрації, у квартирі відсутні його особисті речі, предмети побуту, меблі, тощо. Рішенням суду від 15.03.2017 року шлюб між подружжям розірвано, а оскільки сімейні стосунки припинені, то позивачка як власниця квартири просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування належною їй на праві власності квартирою. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні не заперечував проти позову. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. З заявою про слухання справи без їх участі не звертався. Вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши обставини справи, дослідивши надані докази у сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Згідно зі\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Приписами статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.\~316\~ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. Положеннями ст.\~317\~ЦК України\~передбачено,\~що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до\~ст.\~319\~ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За правилами статті 150 Житлового кодексу України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні приписи містить і стаття 383 ЦК України. За положеннями частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно приписів частини 4 статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Разом з тим, частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Тобто, з урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що відсутність члена сім`ї або особи сімейні відносини, з якою припинені, за адресою реєстрації місця проживання понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати особою права користування житлом, яке їй не належить. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб`єктивне право власності є абсолютним. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке належить йому на праві власності. Відповідно до ст.ст.\~76,\~81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який був зареєстрований 24.04.1999 Відділом реєстрації актів громадянського стану міської ради м. Запоріжжя. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15.03.2017 року (справа № 334/7891/16-ц) шлюб між сторонами було розірвано. [PERSON] і [PERSON] 07.02.2017 уклали змішаний цивільно-правовий договір з елементами договору про зміну правового режиму майна та договору дарування, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк Іриною Іванівною. Відповідно до цього договору подружжя домовилося про зміну режиму спільної сумісної власності подружжя на режим спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] , яка є предметом цього договору, визначивши, що кожному з них належить по Ѕ частці квартири. За умовами цього договору [PERSON] подарував [PERSON] належну йому Ѕ частку вказаної квартири. Належність [PERSON] на праві власності квартири [ADDRESS] підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 79733797 від 07.02.2017. З пояснень позивачки, проти яких не заперечував відповідач, останній з 2016 року не проживає за місцем своєї реєстрації, у належній позивачці квартирі відсутні його особисті речі, предмети побуту, одяг, меблі. Таким чином, судом встановлено, що відповідач, який є колишнім членом сім`ї позивачки та колишнім співвласником квартири [ADDRESS] , фактично більше року не проживає у належній позивачці квартирі, житловим приміщенням не користується, особистих речей за вказаною адресою не має, не сплачує комунальні послуги, в добровільному порядку знятись з реєстрації не бажає, тому, суд приходить до висновку, що в силу статті 405 ЦК України [PERSON] втратив право користування квартирою [ADDRESS] , а зняття його з реєстрації місця проживання за приписами статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на теперішній час, можливо здійснити лише на підставі судового рішення, про позбавлення його права користування житловим приміщенням. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Outcome: approved