Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-30 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати [PERSON] , 1991 року народження, таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , та примусово зняти з реєстрації місця проживання. В обґрунтування позовних вимог, посилається на те, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] . В даному будинку зареєстровані троє осіб, але фактично проживають лише дочка [PERSON] , 1991 року народження, та онука [PERSON] , 2015 року народження, а відповідач в даному будинку не проживає з лютого 2018 року і по теперішній час. Останній проживає за адресою [ADDRESS] без реєстрації місця проживання. Самостійно змінити місце реєстрації відповідач не бажає. Таким чином, оскільки за вищевказаною адресою [PERSON] не проживає вже понад рік, а позивач має нести витрати по комунальних платежах і за зареєстрованого за даною адресою відповідача, тому позивач просив задовольнити позов та примусово зняти відповідача з зареєстрованого місця проживання за вказаною адресою. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Проте, в позові просив розглядати справу без його участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. З заявою про відкладення розгляду справи з повідомленням причин неявки до суду не звертався. Згідно ч. 1 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій статті. За вказаних обставин, з урахуванням вимог ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів, у відсутності сторін. З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши всі наявні докази в їх сукупності, суд вважає, що позов про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 05 березня 2007 року та посвідченого приватним нотаріусом Добропільського міського нотаріального округу Донецької області Шиманським І.Ю., належить позивачу [PERSON] на праві приватної власності. (а.с.7) Даний факт підтверджується також витягом з державного реєстру правочинів від 05 березня 2007 року (а.с.8) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30 березня 2007 року. Як вбачається з довідки № 169 про склад сім`ї, за вищевказаною адресою зареєстровані [PERSON] , 1991 року народження, [PERSON] , 2015 року народження, та відповідач [PERSON] , 1991 року народження. (а.с.9) Актом депутата Білозерської міської ради Чубченко М. І . , встановлено, що [PERSON] , 1991 року народження, у будинку [ADDRESS] зареєстрований, але не проживає з лютого 2018 року. (а.с.11) Судом встановлено, що відповідач з лютого 2018 року проживає без реєстрації місця проживання за іншою адресою, а саме у кв. [ADDRESS] , що підтверджується актом голови ОСМД «Смерека» від 03 квітня 2019 року. (а.с.10) Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316. 317, 319, 321 ЦК України). Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Як роз`яснено у пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи викладене, а також те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач є власником спірного житла, а відповідач понад один рік без поважних причин не мешкає в будинку [ADDRESS] , суд вважає, що він втратив право користування спірним житловим будинком на підставі ст. 405 ЦК України. В частині зняття відповідача з реєстрації місця проживання суд вважає, що позов не обґрунтовано правовими підставами, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 3.1. Наказу Міністерства внутрішніх справ від 22.11.2012 р. № 1077 «Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів» рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право на житло є підставою для зняття відповідача з реєстрації. При цьому орган реєстрації не відмовляв позивачу в знятті відповідача з вказаної реєстрації. Отже вимога позивача про зняття відповідача з реєстрації не підтверджена доказами про порушення його права, заявлена передчасно, не обґрунтована правовими підставами, а тому в її задоволенні необхідно відмовити. За вказаних обставин ухвалення судом рішення про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом є достатньою правовою підставою для зняття відповідача з реєстрації у відповідному житловому приміщенні. Відповідач підлягає зняттю з реєстрації місця проживання в спірному житлі після подання позивачем органу реєстрації цього рішення, після набрання ним законної сили.

Outcome: partial