Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-18 00:00:00

У листопаді 2014 року позивач звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем перебуває у шлюбі з 06.12.2006 року, зареєстрованому [PERSON] відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сімї. Від шлюбу мають трьох малолітніх синів: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON] [PERSON] Анжело, [INFO], які є громадянами України та проживають разом з нею. Протягом останніх двох років відносини між нею та відповідачем стали погіршуватися через відсутність взаєморозуміння та поваги до неї зі сторони відповідача, внаслідок чого між ними виникали сварки і у звязку з чим шлюбні відносини були припинені. Проживають окремо, спільного господарства не ведуть і шлюбних відносин не підтримують. Вважає, що примирення між ними неможливе, тому просить шлюб розірвати, а малолітніх дітей залишити проживати разом з нею. Позивач та представник третьої особи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, до суду подали письмові заяви, у яких просять розглядати справу у їхній відсутності. У поданій до суду заяві позивач вказала про підтримання позовних вимог, а представник третьої особи у заяві зазначив, що у питанні вирішення спору покладається на розсуду суду. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки до суду не повідомив, заяви про розгляд справи від нього не надходило. За згодою позивача суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів згідно статей 224 - 226 ЦПК України та у відсутності сторін і представника третьої особи відповідно до вимог статей 158, 169 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, зясувавши фактичні обставини справи, якими мотивована позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, що передбачено ч. 1 ст. 24 СК України. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до припинення шлюбних відносин чи до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу (ч. 3, ч. 4 ст. 56 СК України). Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. \~ \~ Частиною 2 ст. 112 СК України визначено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що 06.12.2006 року між позивачем та відповідачем [PERSON] відділом реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сімї було зареєстровано шлюб, від якого вони мають трьох малолітніх синів: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON] [PERSON] Анжело, [INFO], що підтверджується свідоцтвом про шлюб та копіями свідоцтв про народження дітей. У звязку з відсутністю між сторонами взаєморозуміння шлюбні відносини між сторонами припинені, спільного господарства не ведуть, мір для примирення не приймають. Тому, зважаючи на те, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, і згідно ст. 56 СК України примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини чи чоловіка на особисту свободу, тому суд вважає, що за даних обставин подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам обох сторін, внаслідок чого наявні підстави для розірвання шлюбу. Частиною 2 та 3 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Як убачається з довідки КП «ВЖРЕП № 1» Житомирської міської ради № 3096 від 22.10.2014 року, малолітні діти проживають разом із батьками. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі свою матірю. Виконавчим комітетом Житомирської міської ради до суду направлено лист від 18.06.2015 року про неможливість надання висновку щодо визначення місця проживання малолітніх дітей. Зважаючи на те, що обставин, передбачених ст. 161 СК України, за яких суд не може залишити дитину для подальшого проживання з матірю, під час розгляду справи встановлено не було, тому суд вважає необхідним визначити місце проживання дітей з позивачем. Із відповідача підлягає стягненню судовий збір у дохід держави, так як позивач звільнена від сплати судового збору за подання до суду позову, що передбачено правилами розподілу судових витрат згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України. Враховуючи викладене та

Outcome: approved