Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON], згідно якої просила: -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] завдану матеріальну шкоду вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, у розмірі 1257,38 гривень, яка складає загальну вартість придбання лікарських засобів, препаратів та матеріалів медичного призначення. -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] завдану моральну шкоду вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, у розмірі 60\~000,00 гривень та судовий збір. При цьому посилаючись на те, що [PERSON] 18 липня 2015 року було умисно побито її. Приблизно о 9-тій годині, [PERSON] знаходячись на першому поверсі будинку № 47, без вагомих на те причин, біля входу в квартиру № 12 по вул. Мала Арнаутська в м. Одесі, почала бити позивача кулаками, після чого, поваливши на землю, била ногами, унаслідок чого згідно висновку судово-медичного експерта діагностовано: садна шиї, правого передпліччя, синці лівого передпліччя, правого стегна, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. У звязку із вчиненням [PERSON] зазначеного злочину, було завдано матеріальної та моральної шкоди. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі. На адресу суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Мотивуючи тим, що по суті кримінальне провадження не розглядалося, не досліджувалися докази та не була встановлена винуватість [PERSON], остання свою вину не визнавала. Крім того, під час досудового розслідування та під час попереднього судового засідання позивач не заявляла вимог про відшкодування їй матеріальної та моральної шкоди. Також, відповідач зазначила, що всі докази, які були надані позивачем на підтвердження її матеріальних збитків є неналежними, а на підтвердження заподіяння моральної шкоди взагалі доказів не надано. Судом встановлені фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст.3 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 4 ЦПК передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК одними зі способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування майнової та моральної шкоди. 24 липня 2015 року до Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області надійшла заява від [PERSON], у якій вона просить прийняти заходи щодо [PERSON], [INFO], яка 18 липня 2015 року умисно нанесла [PERSON] тілесні ушкодження. У звязку з розслідуванням СВ Приморського ВП в Одесі ГУНП України в Одеській області кримінальне правопорушення 12015160500006031 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.07.2015 року, передбаченого ст.125 ч.1 КК України. Під час досудового розслідування в кримінальному провадженні проводилася судово-медична експертиза щодо встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень. З висновку експерта [PERSON], (відділу судово-медичної експертизи потерпілих, обвинувачених та інших осіб, [INFO], стаж роботи за фахом «Судово-медична експертиза» 5 років, 5 кваліфікаційний клас судового експерта (ЕКК протокол № 1 від 01.06.2016 року), ІІ кваліфікаційної категорії, посвідчення № 1431 від 22.07.2015 року) за № 632 від 14.03.2016 року вбачається, що у громадянки [PERSON] тілесні ушкодження мають незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6-ти діб, і за цим критерієм, згідно п. 2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень (1995 р.), відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12.10.2017 року по справі № 522/13438/17 було звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за вчинення злочину передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, у звязку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Дану ухвалу судом було винесено під час підготовчого судового засідання в рамках кримінального провадження ЄРДР № 12015160500006031 від 24.07.2015 року. По суті кримінальне провадження не розглядалося. Встановленим судом обставинам, відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із відшкодуванням шкоди, які регулюються\~Цивільним Кодексом України. Так,\~ст. 1166 ЦК України\~встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до\~ст. 1177 ЦК України\~шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Так, позивач зазначила, що саме вчиненням кримінального правопорушення відповідачем їй було завдано матеріальної шкоди, яка полягає у витратах на її лікування, купівлю медичних препаратів, а також на заправку автомобіля, унаслідок поїздок до судмедексперта, що становило 1257 гривень 38 копійок. З матеріалів справи вбачається, що ліки за квитанцією № 80058 позивач придбала 02.08.2015 року, проте завдання тілесних ушкоджень, як встановлено з матеріалів кримінального провадження, відбулося 18 липня 2015 року. Крім того, позивачем надано консультаційний висновок експерта, який був складений 18 жовтня 2016 року та квитанцію з кардіологічної клініки про сплату послуг за консультацію експерта та медичні послуги загальним розміром 750,00 гривень від 18.10.2016 року. Проте, вищевказані докази не можуть бути прийняті судом до уваги як належні, оскільки не відносяться до моменту отримання тілесних ушкоджень, з огляду на їх незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6-ти діб, згідно експертного висновку. Позивач зазначила, що нею були понесені витрати на заправку автомобіля в розмірі 1257 гривень 38 копійок, проте жодного доказу на підтвердження даних витрат та саме в такому розмірі [PERSON] не надано. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з [PERSON] завданої матеріальної шкоди, у розмірі 1257,38 гривень, яка складає загальну вартість придбання лікарських засобів, препаратів та матеріалів медичного призначення є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Визначаючись щодо відшкодування позивачу моральної шкоди, суд виходить з наступного. Пунктом третім частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, як юридичний факт, є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1ст. 1167 ЦК України). На підставі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України). За правилами ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. П.18 Постанови Пленуму передбачено, що при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з'ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди, Тобто, умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність. Позивач посилалася на те, що відповідачем їй були завдані певні моральні та фізичні страждання, що виразилися в душевних переживаннях, страхах, фізичному болю, у результаті заподіяних тілесних ушкоджень. Між тим, суд не приймає до уваги такі твердження позивача як підставу позову, оскільки: відсутні будь-які докази того, що саме діями відповідача їй були спричинені душевні моральні та фізичні страждання. Крім того, вимоги щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 60,000 гривень не містять жодного обґрунтування саме такого розміру завданої моральної шкоди. У звязку із вищевикладеним суд відмовляє в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідачів моральної шкоди в розмірі 60,000 гривень у повному обсязі. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed