Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-29 00:00:00

У квітні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить скасувати наказ відповідача № 09-п від 20.01.2020 про його звільнення з 20.01.2020 з посади заступника директора зі стратегічного розвитку, поновити на посаді з дати звільнення, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.01.2020 по дату ухвалення рішення по справі, а також понесені судові витрати. Як на підставу позовних вимог позивач вказав, що 05.11.2019 наказом ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» його було прийнято на посаду заступника директора зі стратегічного розвитку, з встановленням тримісячного випробувального строку. Цього дня він приступив до роботи та виконував свої обов`язки у відповідності до посадової інструкції. З 26.12.2019, з урахуванням вихідних та свят, до 20.01.2020 перебував у відпустці, а 20.01.2020 наказом відповідача його звільненої з посади за статтею 28 КЗпП України за результатами випробування. Своє звільнення вважає незаконним, оскільки на підприємстві відсутні докази на підтвердження фактів невиконання, неякісного або несвоєчасного виконання доручених йому завдань. Із доповідними записками про невідповідність займаній посаді, якщо такі існували, його обзнайомлено не було та службових перевірок не проводилося, принаймні йому про це не відомо. Претензій щодо роботи у роботодавця до нього не було. План випробування не складався. Також вказав, що трудовий договір в письмовій формі між ним та підприємством не укладався, що підтверджує директор підприємства у відповіді від 27.03.2020 № 908/32 на адвокатський запит. В порушення статті 28 КЗпП України він не був письмово попереджений за три дні про звільнення, що також підтверджує директор підприємства у відповіді на адвокатський запит. Вказує, що в наказі та трудовій книжці потрібно посилатися на пункту 11 частини першої статі 40 КЗпП України, а не статтею 28 цього Кодексу. Також зазначає, що статтею 40 КЗпП України заборонено звільняти працівників в період тимчасової непрацездатності. Разом з тим, після закінчення відпустки, не приступаючи до роботи, з 20.01.2020 по 25.01.2020 він знаходився на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серії [NUMBER] , виданим КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4». На роботу вийшов в понеділок 27.01.2020, а 28.01.2020 його ознайомлено з наказом про звільнення. У зв`язку із цим позивач вважає, наказ про його звільнення видано в період тимчасової непрацездатності, що порушує вимоги статті 40 КЗпП України. Так як звільнення вважає неправомірними, просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи із його посадового окладу, який складає 25520,00 грн. Крім того, просить стягнути з відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу, надану адвокатом Тимошеним В.В., в розмірі 15000,00 грн., оплату яких підтвердив квитанцією АТ КБ «ПриватБанк» № 0.0.1665810814.1 від 01.04.2020. Щодо строку звернення до суду з даним позовом, вказує що з 28.12.2019 по 18.01.2020 він перебував за кордоном України - Німеччині, Італії та Іспанії, що підтверджується відміткою в закордонному паспорті. Прибувши 19.01.2020 до м.Миколаєва відчув себе зле та 20.01.2020 звернувся до лікаря, де поставлено діагноз ГРЗ та з 20.01.2020 до 25.01.2020 знаходився на лікарняному. В зв`язку із спалахом в Італії захворювань на COVID-19, про що дізнався із засобів масової інформації, та те, що нещодавно перебував в Італії і після повернення захворів на ГРЗ, змушений був піти на самоізоляцію. В зв`язку із погіршенням стану здоров`я, 25.02.2020 повторно звернувся до лікаря, де було поставлено діагноз «хронічний бронхіт в стадії загострення» та до 05.03.2020 проходив лікування, що підтверджується довідкою КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4». 12.03.20 розпорядженням міського голови в м.Миколаєві оголошено карантин і лише 20.03.2020 отримав можливість звернутися за правовою допомогою з приводу законності свого звільнення. Крім того, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням короновірусної хвороби (COVID-19)» встановлено, що строки визначені статтею 233 КЗпП України, продовжуються на строк дії такого карантину. Тому за таких обставин вважає, що строк на звернення до суду з позовом пропущений ним з поважної причини, через що цей строк підлягає поновленню. Представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву в якому просить в задоволені позовних вимог відмовити. У відзиві вказав, що позивачем порушено визначений частиною першою статті 233 КЗпП України місячний строк звернення до суду, який не переривається і не зупиняється. Трудову книжку із записом по звільнення позивач отримав 20.01.2020, про що в книзі обліку трудових книжок міститься особистий підпис позивача. Ознайомлено з наказом про звільнення позивача також здійснено 20.01.2020, про що свідчить власноручний запис позивача на наказі із зазначенням дати та підпису, але до суду позивач звернувся лише 13.04.2020. Щодо клопотання позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду вказав, що 20.01.2020, до ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки, позивач знаходився на роботі. Про факт звернення до лікаря та відкриття лікарняного відповідача не повідомляв. Твердження позивача про те, що 31.01.2020 він нібито «пішов на самоізоляцію» не підтверджується жодними належними і допустимими доказами. Навпаки спростовується інформацією з офіційного сайту Миколаївської міської ради, відповідно до якої 04.02.2020, 11.02.2020, 18.02.20, 25.02.2020 позивач був присутнім на засіданнях постійної комісії міської ради з питань житлово-комунального господарства, комунальної власності та благоустрою міста, а 06.02.2020, 20.02.2020, 27.02.2020, 12.03.2020 на сесії міської ради. Вказана інформація підтверджується протоколами комісії за відповідні дати та результатами голосувань на сесії. Тому, самоізоляція відповідача мала вибірковий характер. Крім того, перебування осіб на самоізоляції (в обсервації) врегульовано змінами до Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», які внесені Законом України від 13.04.2020 № 555-ІХ та постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 у редакції від 08.04.2020. Обидва нормативні документи набрали законної сили після закінчення у позивача строку на звернення до суду. Не підтверджуються доводи позивача і про отримання після одужання (05.03.2020) вказівки сімейного лікаря про самоізоляцію через поширення COVID-19. І навіть про отримання таких вказівок, позивач їх не дотримався, що підтверджується вказаними результатами голосувань на сесії 12.02.2020. Стосовно посилань позивача на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням короновірусної хвороби (COVID-19)», зокрема те, що строки визначені статтею 233 КЗпП України, продовжуються на строк дії такого карантину, то цим Законом визначено, що процесуальні строки у визначених ним випадках не зупиняються, не поновлюються, а автоматично продовжуються. Наведене не стосується випадку коли пропуск процесуального строку відбувся до початку оголошення карантину. Тобто, якщо процесуальний строк сплинув до 12.03.2020 то дія вказаного Закону його не змінює. Щодо судових витрат вказав на те, що матеріали позовної заяви взагалі не містять договору про надання правової допомоги № 0320/20-01 від 20.03.2020, тобто відсутні докази про надання правничої допомоги. Крім того, частиною четвертою статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг). Із змісту наданих позивачем доказів на підтвердження витрат, не можливо встановити обґрунтованість їх розміру. Крім того зазначена позивачем сума витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, яка є незначною складністю. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12.05.2020 позовну заяву було залишено без розгляду. Ухвалою від 22.05.2020 справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням учасників справи. Клопотань від учасників справи про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін відповідно до частини п`ятої статті 279 ЦПК України не надходило. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши матеріали справи та встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи встановлено, що 05.11.2019 наказом ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» позивача [PERSON] було прийнято на посаду заступника директора зі стратегічного розвитку, з встановленням тримісячного випробувального строку та посадовим окладом 25511,00 грн. в місяць. Посадові обов`язки позивача визначені Посадовою інструкцією заступника директора зі стратегічного розвитку, затвердженою директором підприємства 17.10.2019, з якою позивач ознайомлений під підпис. З 20.01.2020 наказом ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» № 09-п від цієї ж дати позивача звільнено з посади на підставі статті 28 КЗпП України за результатами випробування. На наказі про звільнення, копія якого надана відповідачем, міститься відмітка позивача про те, що він ознайомлений з ним, але заперечує та незгоден, дата - 20.01.2020. Трудову книжку позивачу видано під підпис 20.01.2020, що відповідач підтвердив витягом з книги обліку трудових книжок. Таким чином, наявні у справі у докази підтверджують факт ознайомлення позивача з наказом про звільнення і отримання трудової книжки в день його звільнення, тобто 20.01.2020, а не 28.01.2020 як вказує позивач. Із позовної заяви вбачається, що позивача було звільнено без попередження за три дні, як передбачено частиною другою статті 28 КЗпП України, проведення службової перевірки та відсутності доказів на підтвердження фактів невиконання, неякісного або несвоєчасного виконання ним доручених завдань. При вирішенні даного спору суд виходить з наступного правового регулювання. Трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (частина перша статті 21 КЗпП України). Згідно з частиною першою статті 36 КЗпП України при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу. Відповідно до частини другої статті 26 КЗпП України в період випробування на працівників поширюється законодавство про працю. Згідно з частиною першою статті 27 КЗпП України строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, - шести місяців. Частиною другою статті 28 КЗпП України передбачено, що у разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення. Розірвання трудового договору з працівником під час терміну випробування не можна визнати таким, що провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, оскільки працівник при прийнятті на роботу, даючи згоду на випробування, фактично дає згоду і на можливість розірвання з ним трудового договору, якщо протягом строку випробування буде встановлено невідповідність його роботі, на яку його прийнято. Термін «невідповідність» означає, що підставою для звільнення не може бути порушення трудової дисципліни. За такі порушення працівник може бути звільнений на підставі відповідних статей КЗпП, а не за результатами випробування. Отже, підставою для звільнення за результатами випробування може бути тільки невідповідність працівника посаді, на яку він прийнятий. При цьому, вирішення питання відповідності працівника займаній посаді є правом роботодавця, який приймає таке рішення за наслідками роботи працівника в період строку випробування. Пунктом 11 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено звільнення працівника через встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування. Звільнення на підставі пункту 11 статті 40 КЗпП України з урахуванням частини другої статті 28 КЗпП України має відбуватися за наступних умов: 1) встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі; 2) письмове попередження працівника про звільнення за три дні; 3) звільнення проводиться протягом строку випробування. Наведене відповідає висновкам Верховного Суду, викладених у постановах від 21.12.2019 по справі № 701/173/18-ц (провадження № 61-43476св18), 11.12.2019 по справі № 374/274/18-ц (провадження № 61-13082св19), які має враховувати суд відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України. Відповідно до частин першої, третьої статті 12 та частин першої, шостої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Судом встановлено, що позивача звільнено на підставі статті 28 КЗпП України за результатами випробування. Звільнення проведено в межах тримісячного строку випробування, який встановлений наказом про прийняття позивача на роботу та згоду на який було надано останнім при оформленні трудових відносини. Із відзиву на позов вбачається, що представник відповідача посилається лише на пропуск позивачем строку звернення до суду та необґрунтованість розміру витрат понесених ним на правничу допомогу. При цьому, відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності [PERSON] займаній посаді, на яку його було прийнято, а також доказів письмового попередження позивача про звільнення за три дні. Згідно відповіді ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» від 27.03.2020 № 908/32, наданої на запит адвоката Тимошина В.В., факт не проходження [PERSON] випробування підтверджується висновками його безпосереднього керівника (суду не надано). Також вказано, що підтвердження письмового підтвердження [PERSON] про звільнення у підприємства відсутні. Таким чином, оцінивши в сукупності наявні у справі докази суд приходить до висновку про неправомірність звільнення позивача із займаної посади, що відповідно до закону є підставою для поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Разом з тим, за правилом частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. При цьому норми КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна вважати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Тобто, поважність причин означає, що працівник не ставився безвідповідально до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали об`єктивні причини. Як поважні причини пропущення строку, встановленого у частині першій статті 233 КЗпП України, необхідно кваліфікувати як ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Такий висновок відображений в постанові Верховного Суду від 11.12.2019 по справі № 202/4496/17 (провадження № 61-42489св18). Як на поважність причин пропуску передбаченого законом строку для звернення до суду позивач посилається на те, що з 28.12.2019 по 18.01.2020 перебував за кордоном України - Німеччині, Італії та Іспанії. Прибувши 19.01.2020 до м.Миколаєва відчув себе зле та 20.01.2020 звернувся до лікаря, де йому поставлено діагноз ГРЗ, у зв`язку із чим з 20.01.2020 до 25.01.2020 знаходився на лікарняному. В подальшому через спалах в Італії захворювань на COVID-19, про що дізнався із засобів масової інформації, де нещодавно перебував, змушений був піти на самоізоляцію. 25.02.2020 повторно звернувся до лікаря, де йому було поставлено діагноз «хронічний бронхіт в стадії загострення» та до 05.03.2020 проходив лікування, що підтвердив довідкою лікувального закладу. 12.03.2020 розпорядженням міського голови в м.Миколаєві оголошено карантин і лише 20.03.2020 отримав можливість звернутися за правовою допомогою. Як встановлено судом [PERSON] звільнено з посади 20.01.2020, цього ж дня він особисто отримав копію наказу про звільнення та трудової книжки, що підтверджується наданими представником відповідача доказами. При цьому, як слідує із відзиву на позовну заяву позивач не повідомляв відповідача про те, що 20.01.2020 звернувся до лікаря та йому відкрили лікарняний. На лікарняному позивач перебував з 20.01.2020 по 25.01.2020, що підтвердив копією листка непрацездатності серії [NUMBER] , але доказів надання його по місцю роботи суду не надав та отримання якого відповідач у відзиві не підтвердив. В подальшому, як вказав позивач, він знаходився на самоізоляції, але доказів цьому суду не надав. Між тим, доводи позивача щодо самоізоляції спростовуються доданими до відзиву на позов протоколами постійної комісії Миколаївської міської ради з питань комунального господарства, комунальної власності та благоустрою міста від 04.02.2020 № 127, 11.02.2020 № 128, 18.02.2020 № 129, 25.02.2020 № 130, з текстом яких можливо ознайомитися на офіційному сайті Миколаївської міської ради https://mkrada.gov.ua/, а також результатами відкритих голосувань на 56 сесії Миколаївської міської ради від 06.02.2020, 20.02.2020, 27.02.2020, 12.03.2020, 17.03.2020, 20.03.2020. Як слідує із протоколів та результатів голосувань позивач [PERSON] у вказані дні був присутній на засіданнях постійної комісії міської ради та під час голосувань на сесії Миколаївської міської ради, що спростовує його доводи про самоізоляцію. За таких обставин, суд вважає, що позивач не надав належних та допустимих доказів того, що у нього існували об`єктивні, непереборні, істотні труднощі для звернення з позовом до суду у строк, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України, а тому суд не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача про поновлення такого строку, що в свою чергу є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог саме з цих підстав. Доводи позивача проте, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням короновірусної хвороби (COVID-19)» встановлено те, що строки визначені статтею 233 КЗпП України, продовжуються на строк дії такого карантину, суд до уваги не приймає так як строк, встановлений частиною першою статті 234 КЗпП України, для звернення позивача до суду сплинув до набрання законної сили цим Законом (02.04.2020), так як згідно матеріалів справи позивач звернувся до суду за захистом свої прав 13.04.2020. Інші доводи стороні не спростовують висновків суду, тому суд не вбачає необхідності в наданні їм додаткової оцінки. Так як в задоволенні позову відмовлено повністю, відповідно до статті 141 ЦПК України суд не вбачає підстав для відшкодування позивачу витрат понесених на правничу допомогу та оплату судового збору.

Outcome: dismissed