Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та просить стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості автомобіля марки ВАЗ 2109, номерний знак [NUMBER], 1990 року випуску, двигун № [NUMBER], номер кузову ХТА210900L0770577, вишневого кольору, у розмірі 20000 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн. та сплачений при подачі позову судовий збір. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що вона є власником автомобіля марки ВАЗ 2109, номерний знак [NUMBER], 1990 року випуску. 13.07.2011 року вона надала своєму синові, [PERSON], та внукові, [PERSON], генеральну довіреність на право керування автомобілем серії ВРЛ № 028498, посвідчену приватним нотаріусом [PERSON] 10.11.2011 року її син, [PERSON], помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ВЛ № 399995, виданим повторно відділом ДРАЦС по м. Харкову РС Харківського МУЮ 24.04.2013 року. 23.04.2012 року позивач скасувала вищевказану довіреність, що підтверджується витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей № 21663813 від 23.04.2012 року серії ВТ № 394237, у звязку з чим довіреність серії ВРЛ № 028498 від 13.07.2011 року втратила чинність, однак відповідач користується належним їй автомобілем безпідставно, та в добровільному порядку повернути його відмовляється, у звязку з чим позивач звернулася до Чугуївського РВ ГУМВС України в Харківській області, згідно висновку від 01.08.2013 року якого їй рекомендовано звернутися до суду. У звязку з тим, що місцезнаходження автомобіля невідоме, у жовтні 2013 року [PERSON] звернулася до Чугуївського РВ ГУМВС України в Харківській області із заявою про його розшук. В наданих до суду запереченнях відповідач зазначив, що він не є належним відповідачем по справі, оскільки правовідносини мали місце між позивачем та її сином, [PERSON] Позивач не надала оригінал генеральної довіреності, котра начебто нею виписувалась, та про існування якої, так як і про її скасування, йому стало відомо з позову. Він не користувався і не користується автомобілем позивача, оскільки не має в цьому потреби, так як має у власності декілька автомобілів, про що позивачу відомо. У викладених відповідачем запереченнях на позовну заяву стверджується, що спірний автомобіль відповідач залишив в домоволодінні батька в жовтні 2011 року та подальша доля автомобіля йому невідома. Так як позивач виявила зникнення автомобіля практично через рік після смерті [PERSON], то відсутній причинно-наслідковий звязок між його діяннями та зникненням транспортного засобу. Крім того, по результатам заяви, поданої позивачем до Московського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області 20.09.2012 року, жодних осіб, в тому числі і його, до відповідальності не притягнуто, що вказує на відсутність в його діях ознак протиправних діянь, а його посилання на те, що він начебто продав спірний автомобіль, зроблені ним помилково, на грунті тяжкого емоційного стану. Позивач та її представник позов підтримали в повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним в позові та просили його задовольнити. В судовому засіданні відповідач просив в задоволенні позову відмовити у звязку з його необґрунтованістю, посилаючись на відсутність у позивача доказів користування ним спірним автомобілем. Суд, вислухавши позивача та його представників, відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 13.07.2011 року позивач [PERSON] надала [PERSON] та [PERSON] довіреність, посвідчену приватним нотаріусом [PERSON], на право укладання від її імені правочинів, повязаних з розпорядженням та експлуатацією автомобіля ВАЗ 2109, номерний знак [NUMBER], 1990 року випуску, який належить їй на праві приватної власності, на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого РЕВ МВ №1 ДАІ ГУ УМВС України в Харківській області 04.07.2006 року. 23.04.2012 року позивач скасувала вищевказану довіреність, що підтверджується витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей № 21663813 від 23.04.2012 року серії ВТ № 394237. Відповідач пояснив, що приблизно в листопаді 2011 року, після смерті 10.11.2011 року його батька [PERSON], він повернув спірний автомобіль позивачу. В судовому засіданні відповідач [PERSON] про викладені обставини в постанові Московського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 23.09.2012 року про відмову в порушенні кримінальної справи щодо продажу ним спірного автомобіля, зазначив, що вони були ним вказані помилково на ґрунті тяжкого емоційного стану та на вказівку співробітника міліції. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно; особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Частина 2 цієї ж статті вказує на те, що майно з незаконного безпідставного володіння підлягає поверненню незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого чи інших осіб. Пунктом 2 частини 3 цієї ж статті встановлено, що положення Глави 83 Цивільного Кодексу України «Набуття, збереження майна без достатньо правової підстави» застосовуються також до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В звязку з наведеним суд вважає, що [PERSON] не надала доказів, що спірний автомобіль знаходиться у [PERSON] та він ним користується без законних на то підстав, у звязку з чим повинен відшкодувати шкоду позивачу. За таких обставин суд відмовляє [PERSON] в задоволенні позовних вимог до [PERSON] в повному обсязі. Оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, відповідно до ст. 88 ЦПК України слід відмовити і в стягненні на її користь судових витрат та витрат на правову допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed