Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

У липні 2021 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила дозволити тимчасовий виїзд неповнолітнього сина сторін [PERSON] , [INFO] , за межі України до Турецької Республіки, Арабської республіки Єгипту в період з 01.08.2021 до 31.11.2021 з метою оздоровлення і відпочинку без згоди та супроводу батька, з правом оформлення всіх необхідних документів для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього сина без згоди батька, уточнивши який в заяві від 30.08.2021 визначила період з 01.05.2022 по 30.11.2022. Також позивач просила стягнути на її користь витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00 грн. В обґрунтування позову зазначила, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . Шлюб з відповідачем розірвано заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17.06.2021, сторони спору проживають окремо. При цьому, дитина залишилась проживати разом із позивачем. Позивач зазначала, що у неї є можливість вивести сина на відпочинок до Турецької Республіки, Арабської республіки Єгипту щоб оздоровити його, а також розширити кругозір дитини. Позивач стверджувала, що вона неодноразово зверталась до відповідача в усній та письмовій формі із проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, проте, відповідач відмовляється надавати таку згоду. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача з даним позовом до суду. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12.07.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи та призначено її розгляд в судовому засіданні на 11.10.2021. 22.07.2021 позивач подала суду заяву про повернення справи за її позовом, не уточнивши підстави такого повернення. Проте у зв`язку з перебуванням судді Коваленка І.В. у відпустці в період з 25.07.2021 до 03.09.2021 включно така заява судом не розглядалась у зв`язку з поданням [PERSON] заяви від 30.08.2021, в якій вона уточнила період на який просить дозволити тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, що свідчить про її бажання розгляду справи по суті. В судове засідання, призначене на 11.10.2021, сторони не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином. Позивач подала суду письмову заяву від 06.10.2021, в якій просила розгляд справи здійснювати без її участі. Відповідач відзиву на позовну заяву до суду не подав, проте 11.10.2021 надав суду письмові пояснення, в яких просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів того, що поїздка за кордон відповідатиме кращим інтересам їх сина, більш того її період є занадто тривалим та охоплює чотири місяці навчання малолітнього [PERSON] в школі. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного. Із матеріалів справи встановлено, що позивач та відповідач є батьками дитини - малолітнього [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами даного спору розірвано рішенням заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17.06.2021, сторони спору проживають окремо. При цьому, не дивлячись на те, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини, який розглядається Ленінським районним судом м. Миколаєва (справа № 488/2484/21), з пояснень відповідача вбачається, що наданий час дитина сторін проживає разом із позивачем. В матеріалах справи міститься заява [PERSON] від 01.07.2021 з проханням надати дозвіл на виїзд сина сторін на оздоровлення та відпочинок за кордон з 01.08.201 по 30.11.2021 з доказами направлення її на адресу відповідача. Відповідно до частини шостої, сьомої статті 7 Сімейного кодексу України, жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Згідно статей 141, 150, 153, 155 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках, законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватись, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків, з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського Суду з прав людини, в тому числі, шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом, і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Дана стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14.07.2016 Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі, можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, частиною першою якої встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Згідно частини третьої статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим, за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, дозвіл на тимчасові виїзди дітей за кордон у супроводі одного з батьків, за відсутності згоди другого з батьків, може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку і закінчення. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №712/10623/17, провадження № 14-244цс18. Відповідно до приписів частин першої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На думку суду, доводи відповідача про те, що сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням тих обставин, що дана поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні вимог заявленого позову, оскільки ним не надано суду належних та достатніх доказів, у розумінні статей 77, 80 ЦПК України, на їх підтвердження (будь-яких медичних обмежень, або інше). При розгляді даної справи судом не встановлено будь-яких обмежень чи заборон, які б унеможливлювали виїзд дитини за межі України для відпочинку чи оздоровлення. При цьому, що суд частково погоджується з доводами відповідача щодо великої тривалості періоду можливого перебування дитини за кордоном, зокрема і в період навчання. Суд вважає, що тривалий період можливої відсутності дитини сторін, про який просить позивач, суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов`язків обох батьків відносно виховання дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею. За такого,

Outcome: partial