Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

У листопаді 2011 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], Комунального підприємства «Служба єдиного замовника Київського району м. Донецька» про визнання ордеру недійсним, виселення, зняття з реєстраційного обліку, стягнення моральної шкода. Вона посилалась на те, що з 07.09.1994 року вона проживала в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] У лютому 2011 року їй стало відомо, що її кімнату зайняв відповідач [PERSON] та отримав на неї ордер від 11.01.2001 року, виданий КП «Служба єдиного замовника Київського району м. Донецька». Коли позивач почала з'ясовувати обставини, чому на її кімнату був виданий ордер, вона дізналася, що КП СЄЗ звернулося до Київського районного суду м. Донецька з позовом про визнання її такою, що втратила право користування житлом. 07 лютого 2010 року було ухвалено рішення суду, яким [PERSON] була визнана такою, що втратила право користування кімнатою [ADDRESS] В подальшому вказане заочне рішення суду за її заявою було скасовано. При новому розгляді справи, 01.04.2011 року Київським районним судом м. Донецька було ухвалено рішення, яким у задоволенні позовних вимог КП СЄЗ Київського району м. Донецька було відмовлено у повному обсязі. Вказане рішення суду від 01.04.2011 року ухвалою Апеляційного суду Донецької області було залишено без змін. Після цього, позивач була поновлена у реєстрації за вищевказаною адресою, однак до теперішнього часу до своєї кімнати для проживання потрапити не може, оскільки її займає відповідач [PERSON] разом з донькою [PERSON] Також, позивач зазначає, що вона неодноразово зверталася до КП СЄЗ, до прокурора, начальника УВС м. Донецька, однак їй ніхто не допоміг, тому вона проживає у своїх знайомих або знімає кімнату. Зі слів начальника КП СЄЗ наказ від 11.01.2011 року № 12-ОС, на підставі якого був виданий ордер - скасований, однак позивач не може вселитися до своєї кімнати. Крім того, позивач вказує, що вона неодноразово зверталася до КП СЄЗ зі скаргами про виселення [PERSON] з її кімнати, однак до теперішнього часу КП СЄЗ до суду з позовом про виселення [PERSON] не звернулися. [PERSON] з позивачем зустрічатися не бажає, змінив замки та до кімнати її не пускає. Впродовж року вона відчуває моральні страждання від того, що її незаконно позбавили житлової площі, вона вимушена нести додаткові витрати на найм житла. Постійно перебуває у нервовому напруженні, порушився її нормальний образ життя, вона не має належних побутових умов для проживання та харчування, кімната, в якій вона проживала, єдине її житло та вона не може придбати або отримати інше. Вважає, що відповідачами було спричинено їй моральні страждання, які вона оцінює у 50000 гривень. Просила суд визнати ордер №3 серії 01, виданий 11.01.2011 року КП «Служба єдиного замовника Київського району м. Донецька» на ім'я [PERSON] та [PERSON] недійсним; виселити з кімнати [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON]; стягнути солідарно з відповідачів на її користь 50000 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди, 98 грн. судового збору, 120,00 грн., витрати, понесені на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи, а всього 50718 грн. 15 травня 2012 року позивач змінила заявлені нею позовні вимоги та просила суд, також, зняти з реєстраційного обліку у кімнаті [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Київського районного суду м. Донецька від 29 січня 2014 року у задоволені позову відмовлено. В апеляційній скарзі позивачка просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Вважає, що рішення суду суперечить нормам матеріального та процесуального законів. Зокрема вказує, що відповідач проживає у спірному жилому приміщені (кімната [ADDRESS]) незаконно, у нього немає ордеру, він не є власником даної кімнати. Позивача до спірного жилого приміщення, яке належить останній, не пускає. Протиправні дії відповідачів спричиняють їй моральні страждання. Висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи. В засіданні апеляційного суду представник позивача - адвокат [PERSON] апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити. Представник комунального підприємства «Служба єдиного замовника Київського району м. Донецька» Мішина Н.Г., відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного. Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем [PERSON] та її представником суду не надано правовстановлюючих документів, з яких би вбачалося, що позивач є власником кімнати [ADDRESS], власником взагалі усього гуртожитку чи уповноваженою особою органів місцевого самоврядування, яка наділена повноваженнями щодо звернення до суду з позовними вимогами про виселення осіб з гуртожитку та зняття їх реєстраційного обліку. Також, не було надано ордеру на зайняття [PERSON] усієї спірної кімнати у гуртожитку. Крім того, не було надано суду доказів того, що [PERSON] чинить перешкоди у вселенні [PERSON] на виділене їй койко - місце у спірній кімнаті. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, в частині виселення відповідача та зняття з реєстраційного обліку [PERSON] разом з його донькою [PERSON], а також не доведено які саме її права, свободи чи інтереси були порушені відповідачами по справі, у зв'язку з чим правових підстав для задоволення вказаних позовних вимог не має. Позовні вимоги, в частині стягнення моральної шкоди, також не підлягають задоволенню, оскільки правовідносини, які склались між сторонами не передбачають можливості відшкодування моральної шкоди. Але, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можливо. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом встановлено, що жилий будинок [ADDRESS] є гуртожитком і знаходиться на балансі комунального підприємства «Служба єдиного замовника Київського району м. Донецька». Відповідно до виписки з особового рахунку [NUMBER] в кімнаті [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] (а.с.201, 8-9). Рішенням Київського районного суду м. Донецька від 7 грудня 2010 року [PERSON] визнана такою, що втратила право користування цією кімнатою. Після скасування вказаного рішення і нового розгляду справи рішенням Київського районного суду м. Донецька від 01 квітня 2011 року у задоволенні позовних вимог КП «Служба єдиного замовника Київського району м. Донецька» про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] відмовлено. Рішення суду набрало законної сили. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 24.04.2012 року визнано недійсним ордер №3 від 11 січня 2011 року, виданий [PERSON] на право зайняття разом із донькою [PERSON], [INFO], кімнати [ADDRESS] У задоволенні позовних вимог про виселення з житлового приміщення [PERSON] та [PERSON]- відмовлено. Рішення набрало законної сили 25.06.2012 року. Незважаючи на те, що ордер на жиле приміщення, що був виданий [PERSON] на кімнату[ADDRESS] в гуртожитку був визнаний недійсним, він продовжує займати вказане жиле приміщення і позбавляє позивача можливості здійснювати свої житлові права. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] займає у кімнаті [ADDRESS] койко - місце, була поновлена в реєстрації у вказаній кімнаті, проти вказаних обставин не заперечували і сторони у судовому засіданні, та що також підтверджується наданою суду копією списку жильців, які проживають у гуртожитку ЦМКЛ №1 та займають койко - місце, затвердженого головою Київської районної в м. Донецьку ради. Доводи відповідачів про те, що їй було, запропоновано рівноцінне койко - місце у кімнаті 408 б цього ж гуртожитку, і від вказаної пропозиції [PERSON] відмовилася, нічим не підтверджені. Сама [PERSON] заперечує цей факт. Статтею 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку. Відповідно до статті 129 ЖК України єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є ордер. Розглядаючи справу, суд встановив, що відповідач [PERSON] зі своєю донькою [PERSON] проживають в кімнаті [ADDRESS] без належних правових підстав, оскільки рішенням Апеляційного суду Донецької області від 24 квітня 2012 року визнано недійсним ордер № 3 від 11січня 2011 року, виданий [PERSON] на право заняття з сім'єю складом з двох осіб жилої площі 12 кв.м гуртожитку [ADDRESS] У добровільному порядку висилятись з незаконно зайнятої жилої площі він не бажає. Враховуючи, що відповідач [PERSON] не має законних підстав для проживання в означеній вище кімнаті, користується нею незаконно і не бажає її звільнити, його проживання в гуртожитку рівнозначне самоуправному. Відповідно до пункту 44 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Рада Міністрів УРСР, від 03.06.1986, № 208 громадян, які самоправно зайняли жилу площу в гуртожитку, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Тому відповідно до вказаного пункту Примірного положення про гуртожитки він підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення. Доводи відповідачів про те, що рішенням Апеляційного суду Донецької області від 24.04.2012 року у задоволенні позовних вимог комунального підприємства «Служба єдиного замовника Київського району м. Донецька» до [PERSON] про виселення з житлового приміщення відмовлено не можуть бути підставою для відмови [PERSON] у позові про захист її порушених прав та інтересів. Діями відповідача порушуються житлові права позивача, а тому її права підлягають захисту, шляхом виселення осіб, що безпідставно перебувають у спірному жилому приміщенні. До того ж, законом не передбачено забезпечення [PERSON] і його неповнолітньої дитини іншим жилим приміщенням за рахунок [PERSON] [PERSON] не набув право на проживання у спірній кімнаті гуртожитку, тому на даний час проживає в ній без законних підстав і підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення разом із [PERSON] Доводи відповідачів про те, що [PERSON] не є належним позивачем по справі є безпідставними. Житлові права позивача порушені відповідачами, саме з їх вини вона не може користуватися кімнатою у гуртожитку і здійснювати свої конституційні права на житло, тому відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України вона має права на судовий захист шляхом виселення відповідача з дочкою з займаного приміщення. Доводи [PERSON] про те, що позивач має права лише на койко-місце, а ні на всю кімнату, тому, проживаючі в кімнаті, він не перешкоджає їй користуватися койко-місцем, не можуть бути підставою для відмови позивачу у виселенні [PERSON] з кімнати. Позивач і відповідач є сторонніми особами різного полу. Тому спільне проживання в одній кімнаті, в якій відповідач не має законних прав для проживання, не грунтується на законі і не є можливим. Розглядаючи справу, суд першої інстанції зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, не застосував норми матеріального права, що мали бути застосовані, ухвалив незаконне рішення. При таких обставинах і з врахуванням положень частини 1 та 2 статті 309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. Таким чином, рішення суд першої інстанції підлягає скасуванню. А [PERSON] та його малолітня донька [PERSON], 2010 року народження, підлягають виселенню з кімнати [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Підлягають частковому задоволенню і позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням її законних прав та інтересів. Судом встановлено, що з вини і [PERSON] і комунального підприємства позивач позбавлена конституційних прав та житло. Її права порушуються відповідачами з часу визнання її такою, що втратила право користування кімнатою в гуртожитку і навіть незважаючи на наявність рішення суду про визнання ордеру, що виданий [PERSON] недійсним, вона не може вселитися на своє койко-місце і реалізовувати житлові права. Ці порушення її прав відбуваються як з вини [PERSON], який не звільняє самоуправно зайняту кімнату, так і з вини комунального підприємства, яке протягом двох років не приймає будь яких мір для відновлення житлових прав [PERSON] і переселення [PERSON] з спірної кімнати. Судом встановлено, що в гуртожитку проживає і зареєстрована дружина [PERSON], що в гуртожитку є вільні місця, які могли бути запропоновані [PERSON] для переселення. Проте, позивач тривалий час вимушена звертатися до суду за захистом своїх порушених прав, користуватися іншими жилими приміщеннями, витрачати грошові кошти для цього. Внаслідок порушення її прав та інтересів дійсно змінився її звичний образ життя, вона вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Наведені обставини дійсно спонукають до моральних переживань і нервування. Тому апеляційний суд має підстави зробити висновок про те, що діями та бездіяльністю відповідачів їй заподіяні моральні страждання, які мають бути компенсовані грошима. Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Звертаючись в суд з позовом про відшкодування моральної шкоди, позивач просила стягнути на її користь 50000 грн. солідарно з обох відповідачів. Проте, апеляційний суд вважає цю суму надмірно великою. З урахуванням ступеню моральних переживань, їх тривалості, а також виходячи з принципу розумності і справедливості, апеляційний суд вважає, що на відшкодування моральної шкоди на користь позивача необхідно стягнути з підприємства - 5000 грн., з [PERSON] - 1000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позовні вимоги про визнання ордеру недійсним та зняття з реєстрації [PERSON] апеляційний суд не розглядає через те, що ухвалою Київського районного суду міста Донецька від 29 травня 2012 року в зазначеній частині провадження по справі закрито (а.с.57).

Outcome: partial