Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

У липні 2020 року прокурор Шевченківської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до Дарницького районного суду м. Києва в інтересах Київської міської ради з позовними вимогами до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочинів недійсними та скасування державної реєстрації. Звертаючись до суду, позивач посилається на те, що Київською місцевою прокуратурою №10 встановлено факт порушення інтересів держави, який потребує вжиття заходів реагування в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Так, рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва», розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» та розпорядженням райдержадміністрації від 30.01.2015 № 33 «Про закріплення за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва» вбудоване нежиле приміщення загальною площею 85,9 кв. м на [ADDRESS] передано до комунальної власності територіальної громади міста Києва, сфери управління райдержадміністрації та в господарське відання КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва». На виконання рішення Київської міської ради від 23.10.2013 № 270/9758 «Про питання, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва» Керуючою компанією, враховуючи виготовлені матеріали технічної інвентаризації від 10.07.2017, забезпечено проведення державної реєстрації права власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на нежитлові приміщення з № 1 по № 4 (група приміщення № 213), літ. «А», І поверх, загальною площею 85,9 кв. м на [ADDRESS] за реєстраційним номером 1357182980000 (запис про право власності від 13.09.2017 № 22432944). Відповідно до договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 21.05.2015 № 270/2015 та акту приймання-передачі об`єкта оренди від 21.05.2015 вказане нежитлове приміщення передано у користування Дарницькому районному управлінню Головного управління МВС України в місті Києві під розміщення кімнати дільничних інспекторів. Таким чином, нежитлові приміщення з № 1 по № 4 (група приміщення № 213), літ. «А» І поверх загальною площею 85,9 кв.м. по [ADDRESS] є комунальною власністю, належать територіальній громаді міста в особі Київської міської ради та перебувають на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва». Позивачем встановлено, що указане майно зареєстровано за [PERSON] як нежилі приміщення з №1 по №4 (група приміщень 213) (літера А) загальною площею 85,9 кв.м. по [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1365445480000) на підставі договору купівлі-продажу №2178, укладеного 25.06.2018 між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мелешко О.М. Довгопол Т.А. придбала спірне майно у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №2211, укладеного 10.10.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щенніковою Г.С. Згідно вказаного договору, спірне майно належало [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) 25.06.2009 на підставі наказу Головного управління комунальної власності м.Києва від 25.06.2009 №521-В, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації і записаного в реєстрову книгу за №85п-173 за реєстровим номером 3571-п. Проте, відповідно до інформації, наданої Департаментом комунальної власності міста Києва від 23.06.2020 за №062/06/13-4147, зазначене свідоцтво не видавалось. Київською міською державною адміністрацією питання щодо передачі [PERSON] нежитлового приміщення по [ADDRESS] не вирішувалося та свідоцтво про право власності на це майно не видавалося. Таким чином, позивач вважає, що свідоцтво про право власності від 25.06.2009 видано без визначеної законом підстави - рішення Київської міської державної адміністрації про передачу майна у власність, а тому вказане свідоцтво є нікчемним документом та не є підставою для виникнення у [PERSON] права власності на спірне нежитлове приміщення по [ADDRESS] . [PERSON] , [INFO] помер у 2010 році, тобто ще до проведення за ним державної реєстрації прав власності на спірне нерухоме майно 26.09.2017. Однак, незважаючи на те, що [PERSON] не набував права власності на спірне майно та не був його власником, останній нібито відчужив майно [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №2211 від 10.10.2017, яка в подальшому продала указане майно [PERSON] на підставі договору купівлі- продажу №2178 від 25.06.2018. Разом з тим, підлягає визнанню недійсним й договір купівлі-продажу нерухомого майна №2178 від 05.06.2018. [PERSON] як стороною договору купівлі-продажу від 10.10.2017 №2211, останній не підписувався у зв`язку з його смертю, що свідчить про неукладеність указаного правочину. Зазначені договори суперечать вимогам чинного законодавства, а тому підлягають визнанню недійсними в судовому порядку. Нежитлові приміщення з №1 по №4 (групи приміщень 213) (літера А) загальною площею 85, 9 кв.м. по [ADDRESS] , які є комунальною власністю, належать територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, незаконно, на підставі нікчемного правовстановлюючого документа, зареєстровано на праві власності за померлою, на момент реєстрації, особою та в подальшому неодноразово були відчужені на користь третіх осіб. Вказані дії свідчать про незаконне заволодіння комунальним майном, а тому свідоцтво про право власності на майно та правочини, учинені щодо подальшого відчуження цього майна є такими, що порушують публічний порядок, тобто є нікчемним в силу ч. 1,2 ст. 228 ЦК України. Також позивач вказує на те, що скасуванню підлягає державна реєстрація права власності на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1365445480000) за [PERSON] , оформлена записом, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клітко В.В. за №22586794; за [PERSON] , оформлена записом, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щенніковою Г.С. за №22754010; за [PERSON] , оформлена записом, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щенніковою Г.С. за №22753603; за [PERSON] , оформлена записом, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мелещенко О.М. за №26780654. На підставі викладеного прокурор Шевченківської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави звернувся до суду в інтересах Київської міської ради з наступними позовними вимогами: -скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - нежилі приміщення з №1 по №4 (група приміщень 213) (літера А) загальною площею 85,9 кв.м. по [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1365445480000) за [PERSON] , оформлену записом, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клітко В.В. за №22586794; - визнати недійсним договір купівлі-продажу нежилих приміщень укладений 10.10.2017 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щенніковою Г.С. за №2211; -скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - нежилі приміщення з №1 по №4 (група приміщень 213) (літера А) загальною площею 85,9 кв.м. по [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1365445480000) за [PERSON] , оформлену записом, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щенніковою Г.С. за №22754010; -скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно- нежилі приміщення з №1 по №4 (група приміщень 213) (літера А) загальною площею 85,9 кв.м. по [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1365445480000) за [PERSON] , оформлена записом, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щенніковою Г.С. за №22753603; -визнати недійсним договір купівлі-продажу нежилих приміщень укладений 25.06.2018 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мелещенко О.М. за №2178; -скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - нежилі приміщення з №1 по №4 (група приміщень 213) (літера А) загальною площею 85,9 кв.м. по [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1130703780389) за [PERSON] , оформлена записом, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мелещенко О.М. за №26780654. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29.07.2020 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28.10.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28.10.2020 (яка занесена до протоколу судового засідання від 28.10.2020) у прийнятті визнання відповідачем [PERSON] позову відмовлено. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 09.11.2020 (яка занесена до протоколу судового засідання від 09.02.2021) у прийнятті визнання відповідачем [PERSON] позову відмовлено. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 07.04.2021 (яка занесена до протоколу судового засідання) судом змінено найменування прокуратури з «Київська місцева прокуратура №10» на правонаступника «Шевченківська окружна прокуратура м. Києва», у зв`зку з реформою органів прокуратури. У судовому засіданні представник Київської міської ради та прокурор Шевченківської окружної прокуратури м. Києва підтримали доводи позовної заяви з викладений у ній обставин та просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили, відзивів на позов до суду не подали. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, розглянувши подані сторонами документи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, вважає, що в позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Так, судом встановлено, що рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва», розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» та розпорядженням райдержадміністрації від 30.01.2015 № 33 «Про закріплення за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва» вбудоване нежиле приміщення загальною площею 85,9 кв. м на [ADDRESS] передано до комунальної власності територіальної громади міста Києва, сфери управління райдержадміністрації та в господарське відання КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва». Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» на виконання рішення Київської міської ради від 23.10.2013 № 270/9758 «Про питання, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва» враховуючи виготовлені матеріали технічної інвентаризації від 10.07.2017, забезпечено проведення державної реєстрації права власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на нежитлові приміщення з № 1 по № 4 (група приміщення № 213), літ. «А», І поверх, загальною площею 85,9 кв. м на [ADDRESS] за реєстраційним номером 1357182980000 (запис про право власності від 13.09.2017 № 22432944). Відповідно до договору від 21.05.2015 № 270/2015 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду та акту приймання-передачі об`єкта оренди від 21.05.2015 вказане нежитлове приміщення передано в орендне користування Дарницькому районному управлінню Головного управління МВС України в місті Києві під розміщення кімнати дільничних інспекторів. Таким чином, нежитлові приміщення з № 1 по № 4 (група приміщення № 213), літ. «А» І поверх загальною площею 85,9 кв. м по [ADDRESS] є комунальною власністю, належать територіальній громаді міста в особі Київської міської ради та перебувають на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва». На підставі договору купівлі-продажу, укладеного 25.06.2018 між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мелешко О.М. вказане майно зареєстровано за [PERSON] як нежилі приміщення з №1 по №4 (група приміщень 213) (літера А) загальною площею 85,9 кв.м. по [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1365445480000). Згідно договору купівлі-продажу №2211, укладеного 10.10.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щенніковою Г.С. вбачається, що [PERSON] придбала спірне майно у [PERSON] . Нежилі приміщення з №1 по №4 (група приміщень 213) (літера А) загальною площею 85,9 кв.м. по [ADDRESS] належали [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) 25.06.2009 на підставі наказу Головного управління комунальної власності м. Києва від 25.06.2009 №521-В, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації і записаного в реєстрову книгу за №85п-173 за реєстровим номером 3571-п. Як вбачається з відповіді Департаменту комунальної власності міста Києва від 23.06.2020 за №062/06/13-4147, зазначене свідоцтво не видавалось. Тобто, Київською міською державною адміністрацією питання щодо передачі [PERSON] нежитлового приміщення по [ADDRESS] не вирішувалося та свідоцтво про право власності на майно не видавалося. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» під державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень слід розуміти офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Таким чином, державна реєстрація права власності це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації не видається за можливе. При дослідженні обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає. Водночас, підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, свідоцтво про право власності від 25.06.2009 видано без визначеної законом підстави - рішення Київської міської державної адміністрації про передачу майна у власність, а тому вказане свідоцтво є нікчемним та не є підставою для виникнення у [PERSON] права власності на спірне нежитлове приміщення по [ADDRESS] . Тобто, оскільки свідоцтво про право власності від 25.06.2009 на нежитлове приміщення не видавалось уповноваженим органом, що не породжує правових наслідків та є недійсним, а тому не потребує додаткового визнання його недійсним. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 18.12.2019 у справі №755/9182/17. Згідно відомостей НАІС «Армор» [PERSON] , [INFO] помер у 2010 році, тобто ще до проведення за ним державної реєстрації прав власності на спірне нерухоме майно 26.09.2017. Однак, незважаючи на те, що [PERSON] не набув права власності на спірне майно та не був його власником, останній на підставі договору купівлі-продажу №2211 від 10.10.2017 відчужив майно [PERSON] . Як вбачається з договору купівлі-продажу від 25.06.2018., [PERSON] продала вказане майно [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу №2178 від 25.06.2018. Так, відповідно до вимог статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Частиною 4 та 5 зазначеної статті передбачено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі - продажу є, зокрема, товар, який є у продавця на момент укладення договору. Статтею 658 ЦК України встановлено, що право продажу товару належить власникові товару. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном. Таким чином, законом передбачено, що розпоряджатись майном може тільки власник. Враховуючи те, що на момент укладення договору купівлі-продажу № 2211 від 10.10.2017 [PERSON] не мав необхідного обсягу прав та повноважень, передбачених діючим законодавством, оскільки не був власником спірного майна, а тому указаний договір суперечить вимогам ст.ст. 658, 317 ЦК України та підлягає визнанню недійсним. Також, підлягає визнанню недійсним договір купівлі-продажу 05.06.2018 №2178, укладений між [PERSON] та [PERSON] , оскільки він укладений також у супереч вимогам ст.ст. 658, 317 ЦК України. Таким чином, судовим розглядом встановлено, що [PERSON] , помер у 2010 році, тобто ще до проведення за ним державної реєстрації прав власності на спірне нерухоме майно та для подальшого укладення договору купівлі-продажу №2211 від 10.10.2017. Не може бути визнана недійсною в судовому порядку угода, яку не вчинено (договір, який не укладено). У зв`язку з наведеним необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Таким чином, не вважаються укладеними угоди в яких відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення. Отже, сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність. Разом з тим, до істотних умов договору купівлі-продажу нерухомого майна слід віднести письмову форму. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Під підписанням договору розуміється підтвердження викладеної у тексті інформації шляхом написання під ним оригінального графічного знака, що притаманний лише конкретній особі. Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, наявність підписів має підтверджувати наміри учасників правочину, забезпечувати їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Проте, згідно матеріалів справи вбачається, що [PERSON] як стороною договору купівлі-продажу від 10.10.2017 №2211, останній не підписувався у зв`язку з його смертю, за довго до його укладення, що свідчить про неукладеність указаного правочину. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Частиною 1 ст. 228 ЦК України передбачено, що правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Згідно із п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності. Нежитлові приміщення з №1 по №4 (групи приміщень 213) (літера А) загальною площею 85,9 кв.м. по [ADDRESS] , які є комунальною власністю, належать територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, незаконно, на підставі нікчемного правовстановлюючого документа, зареєстровано на праві власності за померлою, на момент реєстрації, особою та в подальшому неодноразово відчужені на користь третіх осіб. Вказані обставини свідчать про незаконне заволодіння комунальним майном, а тому свідоцтво про право власності на майно та правочини, вчинені з метою подальшого відчуження цього майна, а тому є такими, що порушують публічний порядок, тобто є нікчемними в силу ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України. Оскільки право власності за договором виникає лише після реєстрації такого права, реєстрація права власності за [PERSON] , а у подальшому за [PERSON] та [PERSON] надає особі право власності на спірне майно без дотримання встановленої законодавством процедури. Згідно вимог ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції Закону, яка діяла на час реєстрації за відповідачами речових прав), згідно з якою державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Крім того, відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення. Відновлення становища, яке існувало до незаконної державної реєстрації неіснуючого права власності за [PERSON] , а у подальшому за [PERSON] та [PERSON] має відбуватися шляхом усунення відповідних наслідків такого порушення, яке можливе шляхом скасування державної реєстрації права власності на нежитлові приміщення з №1 по №4 (групи приміщень 213) (літера А) загальною площею 85, 9 кв.м. по [ADDRESS] . За змістом ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію припинення речових прав відповідно до цього Закону. Водночас, Верховний Суд при розгляді справ про скасування державної реєстрації прийшов до висновку, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності. Зокрема, вказаної правової позиції Верховний Суд дотримався у своїх постановах від 26.02.2020 у справі №635/2208/16-ц від 05.02.2020, № 759/20387/18 від 19.02.2020, № 758/2524/17, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 802/1340/18-а. Враховуючи вищевикладене, скасуванню підлягає державна реєстрація права власності на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1365445480000) за [PERSON] , оформлена записом, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клітко В.В. за №22586794; за [PERSON] , оформлена записом, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щенніковою Г.С. за №22754010; за [PERSON] , оформлена записом, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щенніковою Г.С.за №22753603; за [PERSON] , оформлена записом, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мелещенко О.М. за №26780654, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. За правилами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Разом з тим, відповідачами суду не надано жодних належних та допустимих доказів у заперечення позовних вимог. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи обґрунтування позову знайшли своє об`єктивне підтвердження, та стороною відповідача доводи позову не спростовано, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, законними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 12 612,00 грн.

Outcome: approved