Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-07 00:00:00

У липні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Фізичної особи підприємця [PERSON] про стягнення заборгованості по не донарахованій та не виплаченій заробітній платі в розмірі 2\~397 грн., стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу, починаючи з 29.05.2014 року по дату вирішення судовому трудового спору, стягнення моральної шкоди в розмірі 1218 грн., грошової компенсації за невикористану відпустку в розмірі 693,36 грн., витрат на правову допомогу в розмірі 2500 грн.. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 21.11.2014 року витребувано у Фізичної особи підприємця [PERSON] документи. А саме: завірену копію форми № П-2 « Особистої картки працівника»; завірену копію форми № П-10 «Книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них; завірену копію форми № П-5 «табель обліку робочого часу»; завірену копію «Відомості нарахування та виплати заробітної плати» за період з квітня 2014 року по травень 2014 року; завірену копію форми № П-6 «Розрахунково-платіжну відомість ( зведену). Згідно ухвали суду від 26 грудня 2014 року залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Києво - Святошинський районний центр зайнятості Київського обласного центру зайнятості. В судовому засідання позивачем подано заяву про уточнення та доповнення позовних вимог, в якій просив зобовязати Фізичну особу підприємця [PERSON] видати йому належним чином оформлену трудову книжку, стягнути заборгованість по нарахованій та невиплаченій заробітній платі у розмірі 2\~397 грн., стягнути недоотриману заробітну плату у розмірі 90 грн., середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з 29.05.2014 року по дату винесення судом рішення, що станом на 08.07.2015 року складає 16\~184,4 грн.., відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 29.05.2014 року по дату винесення судом рішення, що станом на 08.07.2015 року становить 16\~184,4 грн., моральну шкоду у розмірі 1218 грн.., грошову компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 693, 36 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 2500 грн. та допустити негайне виконання в частині стягнення усієї суми заборгованості із заробітної плати у розмірі 2\~487 грн.. В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнені та доповнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] уточнені та доповнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] уточнені та доповнені позовні вимоги не визнав в повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та необгрунтованістю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав суду заяву, в якій прохав проводити судовий розгляд справи у його відсутність. В судове засіданні представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Києво-Святошинського районного центру зайнятості Київського обласного центру зайнятості не зявився, але надав на адресу суду письмову заяву, в якій прохав проводити судовий розгляд справи за відсутності їх представника, проти задоволення позовних вимог заперечували. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі та їх представників, дослідивши матеріали справи, вважає позов [PERSON] таким, що не підлягає до задоволення за наступних обставин. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що 01 серпня 2013 року між позивачем [PERSON] працівником та ФОП [PERSON] було укладено безстроковий трудовий договір, відповідно до умов якого в обовязки позивача входило надання послуг водія з перевезення автовантажів. Даним трудовий договором було обумовлено розмір заробітної плати працівника, яка складала 1200, 00 грн.. Крім того, судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що даний трудовий договір був зареєстрований за № 541 у Києво-Святошинському районному центрі зайнятості Київського ОЦЗ, про що працівниками центру було зроблено відповідний запис в трудовий книжці [PERSON] та повернуто дану трудову книжку останньому. Згідно свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи підприємця серія В02 № 397639 від 21 вересня 1995 року, [PERSON] зареєстрований, як фізична особа підприємець, ідентифікаційний номер [NUMBER], за адресою Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Радянська,32. Так, згідно свідоцтва платника єдиного податку серія А № 838890, [PERSON] зареєстрований, як платник даного виду податку, який здійснює господарську діяльність у сфері: 49.41 Вантажний автомобільний транспорт; 77.12 Надання в оренду вантажних автомобілів; 47.81 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках харчовими продуктами і напоями. У відповідності до п. 2.21- Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом № 58 від 29.07.1993 року Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України Міністерства юстиції України, визначено, що трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб субєктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, повязану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо) зберігаються безпосередньо у працівників. З огляду на встановлені вище фактичні обставини справи та у відповідності до нормативно правових актів вбачається, що [PERSON], як фізичною особою підприємцем, було укладеного трудовий договір з найманим працівником - [PERSON] на предмет виконання останнім роботи у сфері, якою займається субєкт господарювання, відповідно до свідоцтва про реєстрацію останнього, як фізичної особи підприємця. При цьому, роботодавцем у відповідності до вимог трудового законодавства та нормативно правових актів проведено оформлення найманого працівника - [PERSON] шляхом реєстрації даного трудового договору у центрі зайнятості та внесення записів до трудової книжки найманого працівника безпосередньо центром зайнятості та повернення трудової книжки найманому працівнику, як того вимагає чинне законодавство. Більше того, в судовому засіданні стороною позивача не оспорювався факт перебування останнього з відповідачем у трудових правовідносинах та більше того, не заперечувався порядок прийняття [PERSON] на роботу найманим працівником до Фізичної особи підприємця [PERSON], а саме внесення записів до трудової книжки безпосередньо уповноваженим працівником центру зайнятості. Судом встановлено, що 28 травня 2014 року вказаний трудовий договір між сторонами по справі було розірвано за ініціативи позивача, як працівника, відповідно до ст. 38 КЗпП України та 29 травня 2014 року даний договір було знято з реєстрації за № 541 у Києво - Святошинському районному центрі зайнятості Київського ОЦЗ. В судовому засіданні представник позивача та безпосередньо позивач [PERSON] вказували, що відповідачем в день звільнення [PERSON] не було повернуто останньому належним чином оформлену трудову книжку. В обґрунтування своїх тверджень посилались на норму закону ст. 47 КЗпП України, якою визначено, що у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобовязаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. При цьому, останніми в обґрунтування своїх тверджень вказано, що у відповідності до ст. 47 КЗпП України на власника покладено обовязок в останній день ( цей же день є днем звільнення, він же зазначається в заяві про звільнення і в трудовій книжці як день звільнення ) видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Належне оформлення трудової книжки при звільненні означає внесення запису про звільнення із зазначенням причин ( підстав і формулювань) і з посиланням на закон. При цьому, записи повинні бути засвідчені підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним на те посадової особи та печаткою підприємства. На підтвердження одержання трудової книжки працівник розписується в особистій картці та книзі обліку руху трудових книжок. Вказані твердження та обґрунтування представника позивача та позивача носять суперечливий характер, оскільки останніми не заперечувався факт перебування [PERSON] у трудових відносинах з Фізичною особою - підприємцем [PERSON], та більше того останніми не заперечувався та не спростовувався факт реєстрації трудового договору та внесення відповідних записів до трудової книжки позивача безпосередньо працівником служби зайнятості. Поряд з цим, всупереч встановленим та дійсним обставинам справи, стороною позивача наводяться обґрунтування та норми, які регулюють трудові відносини працівника та підприємства, установи, організації, при цьому законодавцем чітко визначено порядок виникнення та припинення трудових правовідносин між найманим працівником та фізичною особою підприємцем та працівником і підприємством, установою, організацією. Згідно порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, затвердженого Міністерством праці України, де визначено, що органи державної служби зайнятості підтверджують запис у трудових книжках про роботу за трудовими договорами із громадянами наймачами. Пунктом 1-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерством юстиції України від 29.07.1993 року № 58 визначено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності або у фізичної особи понад 5 днів. У тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств селянських (фермерських) господарства, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. Поряд з цим, пунктом 2.21 даної Інструкції визначено, що трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб субєктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, повязану з наданням послуг, зберігаються безпосередньо у працівників. Фізичні особи роблять записи до трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості. Внесені фізичною особою до трудових книжок записи підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, який зареєстрував трудовий договір, і засвідчуються його печаткою. Судом встановлено та не заперечувалось учасниками процесу, що записи до трудової книжки найманого працівника [PERSON], щодо прийняття на роботу та звільнення останнього та зняття з реєстрації даного трудового договору проводились виключно працівником центром зайнятості. Даний факт не був спростований стороною позивача в судовому засіданні. Більше того, у відповідності до копії трудового договору від 01.08.2013 року, укладеного між фізичною особою підприємцем [PERSON] та найманим працівником [PERSON], копія якого надана безпосередньо Києво-Святошинським центром зайнятості, яким безпосередньо проводилась реєстрація та зняття з реєстрації даного трудового договору та уповноваженими працівниками якого проводились записи до трудової книжки [PERSON], у п. 20 вказано, що сторони ознайомлені з порядком реєстрації та зняття з реєстрації трудового договору, унесення відповідних записів до трудової книжки працівника та її зберігання, що засвідчено підписами сторін даного договору працівника [PERSON] та роботодавця [PERSON] ( а.с.120-122). Таким чином, [PERSON] на момент укладення даного трудового договору було достименно відомо порядок внесення записів до трудової книжки та порядку зберігання трудової книжки, що в свою чергу свідчить про неспроможність доводів останнього про те, що при укладенні даного трудового договору він не був обізнаний з порядком ведення та зберігання трудової книжки. При цьому, в судовому засідання безпосередньо позивачем не ставилось питання про достовірність підпису останнього у даному договорі, а саме ознайомлення позивача з вказаним вище пунктом договору, та даний факт не був спростований стороною позивача в ході судового розгляду справи. Більш того, слід звернути увагу, що ні позивачем, ні його представником адвокатом [PERSON] не було надано суду належних та допустимих доказів на предмет підтвердження того, що трудова книжка після реєстрації трудового договору не передавалась позивачу на зберігання. Судом критично сприймаються твердження представника позивача адвоката [PERSON] щодо обовязку відповідача підтвердження факту передачі [PERSON] трудової книжки шляхом наявності особистого підпису останнього у Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них розпискою працівника в отриманні трудової книжки ( графа № 13) Типова форма бланку № П-10, так як дана форма обліку руху трудових книжок і вкладишів до них містить всю інформацію про працівника від дня прийняття та дати звільнення працівника, оскільки дані твердження суперечать встановленим обставинам по справі та показанням безпосередньо самого позивача по справі, оскільки останнім було підтверджено факт перебуванням у трудових відносинах саме з Фізичною особою підприємцем, а також факт реєстрації та зняття трудового договору безпосередньо у державній службі зайнятості. Поряд з цим, слід вказати, що в судовому засіданні встановлено, що дана форма обліку трудових книжок у фізичної особи - підприємця не ведеться, оскільки дана форма трудових правовідносин передбачає занесення відомостей до трудової книжки безпосередньо Центром зайнятості, який реєструє та знімає з реєстрації трудовий договір, а трудова книжка передається працівнику на зберігання. Стороною позивача не було зазначено суду будь-яких обставин та не надано належних, допустимих доказів, які б підтвердили дійсність передання відповідачу на відповідальне зберігання трудової книжки та умов передання даної трудової книжки відповідачу. Таким чином, з огляду на наведені вище обставини та факти, матеріали справи вбачається, що позивачу [PERSON] в ході його перебування у належним чином оформлених трудових відносинах з фізичною особою підприємцем [PERSON] було передано трудову книжку на зберігання, оскільки законодавцем чітко урегулюванно порядок оформлення та зберігання трудових книжок. При цьому дані норми носять виключний характер і не підлягають тлумаченню сторонами по справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] також вказували, що відповідач на день звільнення [PERSON] не здійснив з останнім розрахунку за квітень та травень 2014 року в сумі 2307 грн., при цьому позивачем недоотримано заробітну плату у розмірі 90 грн., що підтверджується Табелями обліку використання робочого часу та розрахунково платіжною відомістю працівника та Розрахунково платіжною відомістю зведеною. При цьому, в судовому засідання представником відповідача [PERSON] адвокатом [PERSON] зазначено, що відповідачем, як роботодавцем, було в повному обсязі проведено розрахунок з працівником [PERSON]. В звязку з тим, що чинним законодавством не передбачено спеціально затверджених для приватних підприємців форм для обліку заробітної плати, погашення заборгованості за цей період, відповідач не може документально підтвердити, при цьому побічно факт відсутності заборгованості підтверджує той факт, що у відповідача відсутня заборгованість перед бюджетом по виплатам єдиного державного страхування. При цьому в обгрунтування вказаних тверджень останнім зазначалось, що відповідно до п. 168.1.2 Податкового кодексу, та пункту 4.3.7 «Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнобовязкове державне соціальне страхування», де визначено, що заробітна плата виплачується два рази на місяць, таким чином, як було зазначено представником відповідача в судовому засіданні податок на доходи фізичних осіб та єдиний соціальний внесок повинні сплачуватися до бюджету при кожній виплаті, тобто два рази на місяць. Пунктом 44.1 Податкового кодексу визначено, що платникам податків забороняється формування показників податкових декларацій на підставі даних, не підтверджених первинними документами, регістрами бухгалтерського обліку або іншими документами, обовязковість ведення яких передбачена законодавством. Як вбачається з табелів обліку робочого часу за квітень та травень 2014 року, які були надані відповідачем у відповідності до ухвали суду від 21 листопада 2014 про витребування доказів, вбачається, що у квітні 2014 року позивач [PERSON] відпрацював 21 день та якому нараховано заробітну плату у розмірі 1200 грн. ( а.с. 141). Згідно табеля обліку робочого часу за травень 2014 року ( а.с. 137) вбачається, що [PERSON] відпрацьовано 19 днів та нараховано заробітну плату у розмірі 1200 грн., при цьому згідно табеля обліку робочого часу останнім відпрацьовано неповний місяць, оскільки 30 та 31 травня 2014 року позивач був звільнений з роботи. Більше того, згідно звіту про суми нарахованої заробітної плати ( доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів за квітень та травень 2014 року зазначено, що Фізичною особою - підприємцем [PERSON], а саме пункту 4 зазначено нарахована сума заробітної плати, винагород за виконану роботу (надані послуги) за цивільно - правовими договорами та оплати допомоги по тимчасовій непрацездатності та допомоги у звязку з вагітністю та пологами, з якої утримано єдиний внесок становить 3660, 00 грн. ( а.с. 159-160, 161-162). Таким чином, як вбачається з первинних документів щодо ведення - бухгалтерського обліку, які складаються фізичною особою підприємцем, вбачається, що заборгованість по заробітній платі [PERSON] перед найманими працівниками в тому числі перед [PERSON] відсутня. При цьому, стороною позивача не було надано в ході судового розгляду справи достатніх та допустимих доказів на предмет підтвердження існування заборгованості по невиплаті заробітної плати перед [PERSON]. Крім того, як підтвердив в судовому засіданні сам позивач при реєстрації розірвання вищевказаного трудового договору він не повідомляв державної служби зайнятості щодо наявності у [PERSON] перед ним заборгованості по заробітній платі. В свою чергу твердження останнього, що відповідач забрав його трудову книжку у соціального працівника, пообіцявши розрахуватися з ним на подвірї, суд визнає безпідставними, оскільки вони суперечать матеріалам справи в їх сукупності та обставинам встановленим судом. Більше того, ні позивачем, ній його представником адвокатом [PERSON] не спростовано дані, які містять - табелі обліку робочого часу та звіту про суми нарахованої заробітної плати ( доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів за квітень та травень 2014 року. Так, як і не надано доказів на предмет підтвердження того, що роботодавцем не відбулось корегування заробітної плати з виплатою позивачу 90 грн., в звязку зі зміною розміру мінімальної заробітної плати з 1200 грн. на 1218 грн.. Поряд з цим, слід звернути увагу на те, що згідно трудового договору сторонами обумовлено розмір заробітної плати в розмірі 1200 грн., при цьому договором не передбаченого зміну розміру заробітної плати та її корегування, але при цьому згідно відомостей про нарахування заробітної плати (доходу) застрахованим особам вбачається, що розмір середньомісячної заробітної плати на кожного працівника становить 1220 грн. (3\~660,00 грн. :3 працівники), що свідчить в свою чергу про безпідставність даних позовних вимог. Також, позивачем [PERSON] та його представником адвокатом [PERSON] вказувалось на те, що протиправною бездіяльністю відповідача [PERSON] було завдано матеріальної шкоди, яка полягає в тому, що всупереч чинному законодавству останній позбавлений можливості працювати та отримувати заробітну плату, оскільки не має можливості працевлаштуватися на роботу. Розмір заподіяної матеріальної шкоди складає в розмірі середнього заробітку водія по перевезенню автовантажу ( 1200 грн. відповідно трудового договору, згідно ст. 8 ЗУ «Про державний бюджет на 2014 рік», мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 01.01.2014 року становила 1218 грн., у погодинному розмірі - 7,3 грн.) за час вимушеного прогулу. Згідно домовленості під час виконання трудових обовязків [PERSON] мав 8-годинний робочий день. У травні 2014 року мав два дні вимушеного прогулу ( 29 та 30 травня). При цьому, позивачем було приведено розрахунок 7,30 грн. х 8 годин х 2 дні складає 116,80 грн. Починаючи з червня 2014 року по 08 липня 2015 року вимушений прогул становить 13 місяців ( 13 місяців х 1218 = 15834 грн.. Та з 01.07.2015 року по 08.07.2015 року вимушений прогул становить 6 робочих днів ( 6 днів х 8 годин х 7,30 грн. = 350,4 грн., таким чином позивач просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду за час вимушеного прогулу за кожний календарний місяць, що становить середньомісячну заробітну плату, починаючи з 29.05.2014 року по 08.07.2015 року , та складає 16\~184,40 грн. Поряд з цим, позивачем вказувалось на те, в звязку з протиправною бездіяльністю відповідача, останній зобовязаний відшкодувати останньому середній заробіток за весь час затримки при звільненні, починаючи з 29.05.2014 року по дату винесення рішення по справі, в розмірі 16\~184,4 грн., виходячи з наступного розрахунку ( у травні 2014 року два вимушений прогули 29 та 30 травня 7,30 грн. х 8 годин х 2 дні = 116,8 грн.; з червня 2014 року по 08.07.2015 року 13 календарних місяці 13 місяців х 1218 = 15\~834 грн.; з 01.07.2015 року по 08.07.2015 року - 6 робочих днів 6 днів х 8 годин х 7,30 = 350,40 грн. Частиною 5 статті 235 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. З огляду на вище наведенні твердження позивача та його представника в судовому засіданні вбачається, що позивач ставить вимоги про стягнення з фізичної особи підприємця [PERSON] коштів за вимушений прогул та час затримки проведення розрахунку, таким чином стороною позивача ставляться вимоги про стягнення з відповідача подвійного розміру заробітної плати, що є неприпустимим в трудовому законодавстві. Поняття вимушеного прогулу та виплата заробітної плати за час затримки проведення розрахунку по своїй природі є взаємовиключними, та більше того, питання проведення нарахування та виплати даного виду заробітної плати чітко визначено частиною 5 ст. 235 КЗпП України. Більше того, з даної норми трудового законодавства вбачається, що першочерговою підставою для порушення питання про стягнення даного виду заробітної плати виникає у працівника при наявності з боку роботодавця вини з підстав затримки видачі трудової книжки. При цьому, в ході судового розгляду справи встановлено, що вина роботодавця [PERSON] щодо порушення трудоводого законодавства на предмет затримки видачі трудової книжки позивачем не була доведена, таким чином наведені вище обставини свідчать про надуманість та юридичну безпідставність даних вимог. Поряд з цим, не знаходять свого юридичного підгруття позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку у розмірі 693,36 з розрахунку: середньомісячна заробітна плата 11\~961 грн. / 207 днів = 57,78 грн. середньомісячна заробітна плата, 57,78 х 12 = 693,36 грн.. В судовому засідання позивачем [PERSON] вказувалось на те, що в звязку з протиправними діями відповідача щодо порушення трудового законодавства відповідачем та не бажанням останнього відшкодувати позивачу матеріальну та моральну шкоду, повернути трудову книжку, виплатити відшкодування за невикористану відпустку, позивачу завдано значний моральних страждань у розмірі 1218 грн., на стягненні яких наполягав позивач. Так, положення ст. 237- 1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Слід вказати, що в обґрунтування даних вимог позивачем не вмотивовано та не надано суду достатніх та допустимих доказів, які б підтверджували факт заподіяння діями відповідача позивачу характеру та виду моральних страждань. Поряд з цим, суду не надано доказів на предмет підтвердження факту порушення відповідачем трудового законодавства, що, як наслідок, завдало працівникові страждань, що вказує на безпідставність заявлених вимог, а зібрані судом факти свідчать про відсутність вини з боку роботодавця, наявність якої є обовязковою для відшкодування моральної шкоди. У відповідності до встановлених судом обставин і фактів та, зважаючи на норми закону, які регулюють дані правовідносини, суд визнає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та безпідставними. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] до Фізичної особи - підприємця [PERSON], третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Києво-Святошинський районний центр зайнятості Київського обласного центру зайнятості про видачу трудової книжки, стягнення заробітної плати, оплати за час вимушеного прогулу, невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди є безпідставними та недоведеними. Поряд з вищевикладеним, в ході розгляду справи позивач просив стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 2500 грн. з відповідача. Так, статтею 79 Цивільного \~процесуального кодексу України визначено, що судові витрати \~є складовою судового збору та витрат, повязаних \~з розглядом справи. До витрат , повязаних з розглядом \~судової справи належить: 1)\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~витрати \~на судовий збір; 2)\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ витрати \~на правову допомогу; 3)\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~витрати сторін \~\~та їх представників, що повязані \~з явкою \~до суду; 4)\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~витрати, повязані з залученням \~свідків, спеціалістів, \~перекладачів та проведеннях судових експертиз; 5)\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~витрати, \~повязані з проведенням огляду \~доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; \~витати повязані \~з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Згідно п.3.1 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30 вересня 2009 року \~визначено, що \~право на \~правову допомогу є гарантією реалізації, захисту та охорони інтересів інших прав і \~свобод людини. Правова допомога є одним \~з елементів \~доступності \~правосуддя. Право на правову допомогу \~у цивільному судочинстві \~закріплене у ст. 12 ЦПК України. Так, частиною 1 статті 84 ЦПК України \~визначено, що витрати, повязані \~з оплатою правової допомоги адвоката \~або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання \~безоплатної правової допомоги. Граничний \~розмір компенсації \~витрат на правову допомогу встановлюється \~Законом України «Про граничний \~розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних \~справах». У відповідності до статті 1 Закону України «Про граничний \~розмір \~компенсації витрат \~на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах, розмір компенсації витрат на правову допомогу у \~цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено \~судове рішення, \~іншою стороною, а в адміністративних справах субєктом \~владних повноважень, не може \~перевищувати 40 відсотків встановленої \~законом \~мінімальної заробітної плати у місячному \~розмірі \~за годину участі особи, яка надавала \~правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення \~окремих процесуальних дій поза судовим засіданням \~та під час ознайомлення з матеріалами справи у суді, що визначається у відповідному \~судовому рішенні. З матеріалів справи вбачається, що 01 липня 2014 року позивач [PERSON] уклав договір на надання йому юридичної допомоги адвокатом [PERSON] ( а.с.12). Згідно ордеру ПТ № 020878 від 01 липня 2014 року про надання правової допомоги представником інтересів позивача [PERSON] у суді уповноважений адвокат [PERSON]Ю.( а.с.11). При цьому, згідно квитанції № 4599 від 01 липня 2014 року, [PERSON], позивачем по справі сплачено адвокату [PERSON] гонорар у сім 2500 грн. ( а.с.13.). Згідно Постанови № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», а саме п. 48 визначено підстави, межі і порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини 3 ст. 79, ст.ст. 84,88,89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначені в п.47 даної Постанови, стягується не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інший дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Так, з огляду на вище викладені норми закону, які регулюють порядок відшкодування судових витрат у вигляді надання правової допомоги, вбачається, що позивачем [PERSON] та його представником адвокатом [PERSON] не надано суду відповідного розрахунку витрат, проведеного у відповідності до вимог ЗУ «Про граничний \~розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних \~справах», наявність якого є обовязковою при заявленні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу . Більше того, враховуюче те, що суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та безпідставними, вимоги [PERSON] про стягнення судових витрат суд також визнає такими, що задоволенню не підлягають, оскільки дані вимоги є похідними від вирішенням судом основного спору. Поряд з цим, враховуючи ту обставину, що позовні вимоги [PERSON] визначні судом такими, що не підлягають до задоволення та приймаючи до уваги той факт, що позивач звернувся до суду з позовом, за подання якого законодавцем звільнено позивача від сплати судового збору, тому, зважаючи на наведені вище обставини, судові випрати підлягають віднесенню за рахунок держави у відповідності до положень ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed