Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-19 00:00:00

У липні 2014 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою, яку 16 жовтня 2014 року уточнила та остаточно просила визнати недійсним з моменту вчинення договір комісії № 6063/1511 від 06.02.2013 року, договір купівлі-продажу № 1511 від 06.02.2013 року та довідку-рахунок ААА № 026539 від 06.02.2013 року; зобовязати [PERSON] державної автоінспекції ГУ МВС України в Дніпропетровській області здійснити державну перереєстрацію права власності автомобіля КІА, модель SPORTAGE за [PERSON]; зобовязати [PERSON] передати [PERSON] свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та комплект ключів на вищезазначений автомобіль. В обґрунтування вимог зазначає, що 13 квітня 2012 року між позивачкою та ПАТ «Дніпропетровськ-Авто» був укладений договір купівлі-продажу автомобіля КІА, модель SPORTAGE, із використанням банківського кредиту № 114028-Y02198. 20 квітня 2012 року вищезазначений автомобіль був зареєстрований на її імя. На підставі рахунку-фактури № 114028-Y02198, позивачка сплатила вартість вказаного автомобіля на користь ПАТ «Дніпропетровськ-Авто» в сумі 245\~600 грн., половину з яких вона сплатила за рахунок власних заощаджень, а половину за рахунок грошових коштів у сумі 122\~800 грн. за кредитним договором на купівлю автотранспортного засобу. У звязку з тим, що автомобіль був частково придбаний за кредитні кошти, то він був заставлений в ПАТ «Дніпропетровськ-Авто» згідно договору застави. У період з квітня 2012 року по січень 2013 року за її згодою управління автомобілем частково здійснював [PERSON] на підставі виданого на її імя свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії САК № 608422 від 20.04.2012 року. 05 лютого 2013 року вона дала довіреність посвідчену нотаріусом на імя [PERSON] та [PERSON] на право представництва її інтересів в органах ДАІ та інших організаціях, з питань повязаних з розпорядженням автомобіля. Того ж дня, вона передала [PERSON] технічний засіб у тимчасове користування. У період з 05 лютого 2013 року по 08 лютого 2013 року вона знаходилася у відрядженні в м. Києві, і саме в цей час [PERSON] та [PERSON] переоформили належний їй автомобіль на імя [PERSON] 06 лютого 2013 року був укладений договір комісії між ТОВ «Автоімортсервіс» та позивачкою. Автомобіль був знятий з обліку для реалізації. В той же день, між ТОВ «Автоіпортсервіс» та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу № 1511, згідно якого продавець зобовязується передати у власність покупцю вищевказаний автомобіль, прийнятий від [PERSON] За домовленістю сторін, враховуючи технічний стан автомобіля, ціна цього договору становить 218\~209,34 грн. Також, того ж дня, 06 лютого 2012 року була видана довідка-рахунок на імя [PERSON] про те, що йому продано і видано спірний автомобіль, продажна сума 218\~209 грн. 34 коп. Оскільки, відповідачі повинні були діяти за виданою довіреністю в її інтересах, але вони зловмисно домовилися вчинити правочин відчуження належного їй автомобіля з вигодою для [PERSON] Унаслідок укладених правочинів [PERSON] вніс до каси торгівельної організації продажну суму за автомобіль у сумі 218\~209,34 грн. і став його власником. Але відповідач ніяких грошей за відчужений автомобіль їй не передавав, чим завдав несприятливі наслідки своєму довірителю. Тому, позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом. У судове засідання позивачка не зявилася, але раніше у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх у повному обсязі, та зазначила, що у квітні 2012 року нею був придбаний автомобіль КІА, модель SPORTAGE, половину вартості якого вона оплатила за власні кошти, а іншу половину за кредитні кошти. Автомобіль був куплений особисто для неї. На той час вона перебувала в стосунках з [PERSON] Вона була вимушена видати довіреність на імя [PERSON] та його батька, яку не читала, лише підписала, оскільки авто потрібно було діагностувати на станції Технічного обслуговування, а вона часу на це мала, бо необхідно було поїхати у відрядження. Після повернення їй стало відомо, що вона більше не є власницею вищезазначеного автомобіля. Олег нічого з цього приводу не пояснив. Як це могло статися вона не розуміє, оскільки наміру продавати авто у неї не було, і довіреність надавалась з іншою метою. Крім того, грошові кошти з продажу її автомобіля їй не передавалися. Довіреності вона одразу ж відмінила. Тому, вважає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебували у змові та діяли не в її інтересах. Представник позивачки у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі, та зазначила, що 20 квітня 2012 року [PERSON] придбала авто на підставі фактури. З [PERSON] у позивачки були відносини. Тому, він іноді міг користуватися автомобілем. 5 лютого 2013 року вона видала довіреність на імя [PERSON] та його батька, аби ті провели на станції технічного обслуговування гарантійний ремонт авто. Сама ж вона не могла цього зробити, оскільки мала поїхати у відрядження, та й не мала зайвого часу. Відчуження автомобіля відбулося саме в той час, коли позивачка перебувала у Києві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] скориставшись відсутністю власниці авто, не діючи в її інтересах та маючи зловмисний намір, домовились між собою про дані правочини. Довіреність видавалася лише з метою користування відповідачами автомобілем, але аж ніяк не для його продажу. [PERSON] особисто вніс до каси грошові кошти за автомобіль, і на підставі цього він отримав автомобіль. Внаслідок укладених правочинів [PERSON] став власником авто КІА, модель SPORTAGE. Жодних коштів за вищезазначений автомобіль позивачці не передавали після оформлення правочинів. Відповідач [PERSON] діючи в своїх інтересах та як представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував, та зазначив, що між ним та [PERSON] була домовленість про продаж її авто, оскільки необхідно було погасити кредит. Він приймав участь у сплаті кредиту оформленого на [PERSON] Тому, вони разом з [PERSON] повинні була поїхати до МРЕО та зняти авто КІА, модель SPORTAGE з реєстрації. Проте, позивачка повідомила його, що не хоче цим займатись, витрачаючи додаткові кошти, до того ж необхідно їхати у відрядження до Києва, тому вона зробить довіреність на нього та його батька, і вони переоформлять авто за її відсутності. Заборгованість за кредитом була погашена ним особисто, авто знаходилось у заставі у банку. Він зателефонував до позивачки, але та сказала, що грошей у неї немає. З батьком вони домовились, що той укладає договір комісії, а він потім купує авто. Жодних коштів за договором комісії він не сплачував. У довіреності було зазначено, що їм можна здійснювати продажу автомобіля через комісійні магазини. Крім того, у серпні 2012 року він передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 250\~000 грн. в рахунок продажу йому спірного автомобіля, що підтверджується наданою ним розпискою. По розписці з вимогою до позивачки про стягнення грошових коштів він не звертався, оскільки при переїзді на іншу квартиру загубив розписку [PERSON] Крім того, посилання позивачки на той факт, що розписку вона написала, а коштів не отримувала для того, щоб відповідач міг довести своїм батькам, що він не є «альфонсом», але йому не потрібно було цього доводити, оскільки на той час у нього був особистий автомобіль Міцубісі, яким він користується і до сьогоднішнього часу. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, та зазначила, що відповідач згідно розписки передав [PERSON] 250\~000 грн. за автомобіль КІА, модель SPORTAGE, а позивачка жодних матеріальних претензій до [PERSON] не мала. Ніяких інших розписок не було. У літку 2012 року позивачка звернулася до [PERSON] з проханням купити у неї вищезазначений автомобіль, оскільки вона витратила кошти, а їй необхідно придбати авто для батька. При цьому, даний автомобіль не був потрібен позивачці, бо вона мала ще 3 автомобіля, які знаходилися у її власності. [PERSON] продав свій автомобіль і виплатив їй 250\~000 грн. Потім домовився про переоформлення автомобіля, але [PERSON] саме тоді мала їхати у відрядження, тому видала довіреність на розпорядження майном. Позивачкою не було наведено доказів того, що довіреність видавалася лише з метою проведення технічного огляду автомобіля. Жодних умислів щодо обману [PERSON] у нього не було, а батько знаючи про розписку вирішив допомогти своєму синові. Співвідповідачі по справі Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоімпортсервіс» та [PERSON] державної автоінспекції ГУ МВС України в Дніпропетровській області у судове засідання не зявилися, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили. Вислухавши сторони та їх представників, свідків та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини. які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні встановлено, що у відповідності із договором купівлі-продажу автомобіля із використанням банківського кредиту № 114028-Y02198 від 13 квітня 2012 року, укладеним між позивачкою [PERSON] та ПАТ «Дніпропетровськ-Авто» позивачка придбала автомобіль Кіа, модель SPORTAGE, тип легковий-універсал-В, білого кольору, рік випуску 2012, обєм двигуна 1998, державний номер [NUMBER], номер шасі VIN-U5YPC811DCL162324, вартістю 245\~600 грн. Згідно з договором кредиту на купівлю автотранспортного засобу № 085А110120423001 від 23.04.2012 року, в ПАТ «Укрсоцбанк» позивачка отримала грошові кошти в сумі 122\~800 грн., які вона направила для оплати вартості придбання вищезазначеного автомобіля. Іншу половину вартості автомобіля позивачка сплатила за рахунок власних заощаджень. Факт отримання кредиту [PERSON] у ПАТ «Укрсоцбанк» визнаний відповідачем [PERSON] та його представником у судовому засіданні. Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У якості забезпечення виконання зобовязань за договором кредиту на купівлю автотранспортного засобу, № 085А110120423001 від 23.04.2013 року, цей автомобіль був заставлений у ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі договору застави транспортного засобу № 085А110120423001. Позивачка маючи намір поїхати на три дні до м. Києва у відрядження, на час своєї відсутності 05 лютого 2013 року видала нотаріально посвідчену довіреність на імя [PERSON] та [PERSON] на право представництва її інтересів в органах ДАІ та інших організаціях, з питань, повязаних з правом розпорядження та експлуатації спірного автомобіля. Як вбачається з пояснень позивачки дана довіреність видавалася у звязку з терміновою необхідністю виконати роботи з гарантійного обслуговування цього автомобіля на сервісному центрі (а.с. 10). Після повернення з відрядження позивачка дізналася, що вона вже не є власницею спірного автомобіля і що її автомобіль належить [PERSON] Тому, 08.02.2013 року вона скасувала довіреність від 05.02.2013 року, відповідною нотаріально посвідченою заявою, припинивши представництво за довіреністю. Як вбачається з матеріалів справи, 06 лютого 2013 року без відома позивачки було укладено договір комісії № 6063/1511 між ТОВ «Автоімортсервіс» та [PERSON] в особі [PERSON], що діяв на підставі вказаної довіреності, в якому зазначалося, що Комісіонер зобовязується за дорученням Комітента за комісійну плату укласти за рахунок Комітента, але від свого імені, договір щодо продажу товару, передбаченого цим договором автомобіль марки KIA, модель SPORTAGE, тип легковий-універсал-В, білого кольору, рік випуску 2012, обєм двигуна 1998, державний номер [NUMBER], номер шасі VIN-U5YPC811DCL162324, який належить Комітенту на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії САК № 608422, виданого 20.04.2012 року. Автомобіль був знятий з обліку Комітентом для реалізації в межах України (а.с. 12). Того ж дня, 06 лютого 2013 року був укладений договір купівлі-продажу № 1511 між ТОВ «Автоімпортсервіс» та [PERSON], згідно якого продавець зобовязується передати у власність покупцю вищевказаний автомобіль, прийнятий від власника [PERSON], а покупець зобовязується прийняти та оплатити вартість переданого йому автомобіля (а.с. 8). У той же день, 06 лютого 2013 року ТОВ «Автоімпортсервіс» була видана довідка-рахунок [PERSON] про те, що йому продано і видано спірний автомобіль, продажна сума 218\~209,34 грн. одержана касою торгівельної організації (а.с. 13). У судовому засіданні [PERSON] не заперечував проти того, що він придбав вказаний автомобіль в ТОВ «Автоімпортсервіс» згідно договору купівлі-продажу № 1511 від 06.02.2013 року та довідки-рахунку ААА 026539 від 06.02.2013 року, проте зазначив, що здавав на комісію та оформлював договір комісії на даний автомобіль не він, а його батько [PERSON], на якого також позивачка оформила довіреність. Проте, у судовому засіданні [PERSON] даючи пояснення у якості представника відповідача [PERSON], зазначив, що батько дізнавшись про грошову розписку вирішив допомогти синові, тому вони домовились, що батько укладає договір комісії, а він потім купує даний автомобіль. Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні підтвердили факт купівлі спірного автомобіля позивачкою, та зазначили, що авто було придбане позивачкою у кредит. Довіреність на [PERSON] та його батька вона видавала аби ті провели Технічне обслуговування її автомобіля, а через два дні скасувала, оскільки автомобіль уже переоформили на [PERSON]. До того ж, вони разом з позивачкою працювали та бачили як [PERSON] передавала [PERSON] грошові кошти на оплату кредиту за автомобіль. У позивачки [PERSON] не було наміру на продаж спірного автомобіля, оскільки вона його придбала для особистого користування. Таким чином, переоформлення автомобіля KIA, модель SPORTAGE, тип легковий-універсал-В, білого кольору, рік випуску 2012, обєм двигуна 1998, державний номер [NUMBER], номер шасі VIN-U5YPC811DCL162324 від імені позивачки [PERSON] на імя представника, свідчить про порушення представником [PERSON] положень ч. 3 ст. 238 ЦК України, яка передбачає, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. Указана норма права встановлює заборону на укладення правочину, в якому представник здійснює правочин в своїх інтересах. В підтвердження даної обставини також свідчить той факт, що позивачка не отримувала грошових коштів з продажу за довіреністю даного автомобіля. Посилання відповідача [PERSON] на той факт, що [PERSON] отримувала грошові кошти за продаж даного автомобіля у розмірі 250\~000 грн., про що свідчить розписка надана до матеріалів справи (а.с. 55), суд не бере до уваги, тому що вони є безпідставними та необґрунтованими по наступним підставам. Як вбачається з пояснень відповідача [PERSON] після придбання позивачкою спірного автомобіля у квітні 2012 року за половину особистих коштів та за половину коштів у кредит, позивачка вирішила продати йому спірний автомобіль, та у звязку з чим він 26.08.2012 року передав позивачці за придбання спірного автомобіля 250\~000 грн., що підтверджується розпискою. Після цього, сам відповідач здійснює сплату остаточної суми кредиту у розмірі 102\~249 грн. 89 коп. на розрахунковий рахунок до банку. Після того, як було виплачено кредитні кошти та знято арешт з автомобіля накладений на підставі договору застави транспортного засобу, вони домовляються з позивачкою про переоформлення даного автомобіля. Але оскільки позивачка не бажає займатися переоформленням, вона видає на нього та його батька довіреність на переоформлення. Після отримання довіреності, він шляхом укладання договору купівлі-продажу з ТОВ Автоімпортсервіс купує спірний автомобіль, при цьому вносить до каси даного підприємства суму коштів у розмірі 218\~209,34 грн., що підтверджується довідкою-рахунком (а.с. 13). Таким чином, як слідує з пояснень відповідача, він загалом сплатив за спірний автомобіль, який коштує 245\~600 грн., суму у загальному розмірі 570\~459 грн. 23 коп., що протирічить здоровому глузду, а саме передати за купівлю спірного автомобіля суму в два рази більшу, ніж він коштував на момент його покупки. Крім того, як вбачається з наданої розписки, [PERSON] отримала від [PERSON] всю суму за автомобіль у розмірі 250\~000 грн. За що саме отримала позивачка кошти в розписці не зазначено. Крім того, сама позивачка заперечує, що по даній розписці взагалі передавалися грошові кошти. Доказів зворотного відповідачем у судовому засіданні не надано. Також, у судовому засіданні відповідач [PERSON] на посилання позивачки на той факт, що розписку вона написала, а коштів не отримувала для того, щоб відповідач міг довести своїм батькам що він не є «альфонсом», заперечував та пояснив, що йому не потрібно було цього доводити, оскільки на той час у нього був особистий автомобіль Міцубісі, яким він користується і до сьогоднішнього часу. Даний факт також доводить, що необхідності купівлі спірного автомобіля відповідачем за 570\~459 грн. при наявності в його користуванні іншого автомобіля, не було. Крім того, судом враховується той факт, що якщо б у позивачки була мета продажу спірного автомобіля за довіреністю оформленою 05.02.2013 року на імя відповідачів, то вона, після вчинення спірних правочинів не скасовувала б дану довіреність 08.02.2013 року через три дні. Оскільки позивачка при надані довіреності не мала мети продажу свого автомобіля, а відповідачі [PERSON] та [PERSON] діючи за спільною домовленістю вчинили декілька правочинів щодо реалізації довіреного їм автомобіля на підставі доручення від імені позивачки, в своїх інтересах, оскільки [PERSON] набув право власності на спірний автомобіль, тому суд прийшов до висновку, що між [PERSON] та [PERSON] існувала зловмисна домовленість з метою незаконного отримання у власність автомобіля марки KIA, модель SPORTAGE, державний номер [NUMBER], який належав їхньому довірителю [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Відповідно до ст. 232 ЦК України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у звязку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК, необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що необхідно визнати недійсним з моменту вчинення договір купівлі-продажу автомобіля № 1511 від 06.02.2013 року оформлений довідкою-рахунком ААА 026539 від 06.02.2013 року, визнати недійсним з моменту вчинення договір комісії № 6063/1511 від 06.02.2013 року укладений між ТОВ «Автоімпортсервіс» та [PERSON] в особі [PERSON] та зобовязати відповідача [PERSON] державної автоінспекції ГУМВС України в Дніпропетровській області здійснити державну перереєстрацію права власності на спірний автомобіль КІА за [PERSON]. Що стосується вимог позивачки про визнання довідки-рахунку ААА № 026539 від 06.02.2013 року недійсною, то дана вимога задоволенню не підлягає, оскільки довідка-рахунок не є правочином, а відповідно до п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок» від 7 вересня 1998 року, довідка-рахунок за формою № 1 цих Правил, видана суб'єктом підприємницької діяльності, який реалізує транспортний засіб, підтверджує лише правомірність придбання транспортних засобів. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимогам ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Що стосується вимог позивачки про зобовязання відповідача [PERSON] передати [PERSON] свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та комплект ключів на спірний автомобіль, то дані вимоги також задоволенню не підлягають, оскільки в системі цивільного законодавства не існує такого способу захисту прав. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, з відповідачів на користь позивачки повинно бути стягнуто сплачений судовий збір у рівних частках у розмірі 121 грн. 80 коп. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial