Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому, враховуючи зменшення позовних вимог, просить стягнути з [PERSON] на її користь суму боргу за договором позики від 01 червня 2012 року в розмірі 63079 грн. 13 коп., з яких: 32461 грн. сума позики, 13741 грн. 16 коп. інфляційні втрати, 6319 грн. 67 коп. проценти від суми позики, 10557 грн. 30 коп. штраф (а.\~с. 1-4, 23-24, 93-94). В обґрунтування позову зазначала, що 01 червня 2012 року вона і [PERSON] уклали договір позики, за умовами якого остання позичила у неї грошові кошти в розмірі 35191 грн., які зобовязувалася повернути їй у строк до 01 грудня 2014 року. Проте своїх зобовязань належним чином повністю не виконала, суму позики в розмірі 32461 грн. їй не повернула. Крім зазначеної суми позики, відповідно до вимог ст. ст. 625, 1048, 1050 ЦК України за період з 01 грудня 2014 року по 09 вересня 2015 року відповідач повинна сплатити на її користь ще інфляційні втрати в розмірі 13741 грн. 16 коп., проценти від суми позики в розмірі 6319 грн. 67 коп., а також згідно із п. 5.1 договору позики штраф у розмірі 10557 грн. 30 коп. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у суді позов підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеному, просили суд задовольнити позовні вимоги повністю. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що відповідач особисто і через свою сестру перерахувала позивачу на виконання умов договору позики кошти в розмірі 19240 грн., неповернутою залишилась сума позики в розмірі 15951 грн., тому інфляційні втрати і проценти за користування грошовими коштами мають нараховуватися з цієї суми. Стягнення штрафу суперечить вимогам законодавства. Просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. 01 червня 2012 року між позивачем [PERSON] (далі Позикодавець) і відповідачем [PERSON] (далі Позичальник) у присутності свідків було укладено договір позики. За умовами п. п. 1.1, 2.1, 3.1, 3.2, 4.1 цього договору Позикодавець передає у власність Позичальнику готівкою грошові кошти в сумі 35191 грн., строком на 30 календарних місяців, які [PERSON] зобовязувалася повернути [PERSON] в останній день вказаного строку, тобто до 01 грудня 2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У ст. 526 ЦК України визначено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Суд встановив, що позивач [PERSON] свої зобовязання за укладеним 01 червня 2012 року сторонами договором позики виконала повністю, передала відповідачу [PERSON] строком до 01 грудня 2014 року грошові кошти в розмірі 35191 грн., про що свідчить укладення та підписання ними цього договору. У порушення умов даного договору [PERSON] своїх зобовязань за цим договором належним чином не виконала, зазначену суму позики у вказаний строк [PERSON] повністю вона не повернула. Факт не виконання у повному обсязі своїх зобовязань за договором позики відповідач [PERSON] підтвердила у поданих нею до суду запереченнях проти позову. Виходячи із заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку, що неповернутою позивачу залишилася сума позики в розмірі 32461 грн., при цьому суд врахував квитанції відповідача про перерахування нею позивачу коштів на загальну суму 2730 грн. (35191 грн. 2730 грн.). Інші подані відповідачем квитанції про перерахування позивачу коштів [PERSON] нібито за [PERSON] судом до уваги не прийнято, оскільки доказів того, що дані кошти переховувались на виконання останньою умов договору позики суду не надано. Із п. 5.1 договору позики вбачається, що у випадку неповернення позики у день, встановлений пунктом 3.2 цього договору, тобто до 01 грудня 2014 року, позичальник зобовязується крім основного боргу сплатити штраф у розмірі 30\~% від суми позики. Враховуючи викладене, встановлений судом факт неповернення [PERSON] всієї суми позики [PERSON], вимоги щодо стягнення із відповідача на користь позивача штрафу в розмірі 30\~% від суми позики, що складає 10557 грн. 30 коп., є обґрунтованими. За змістом ст. ст. 536, 1048 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати, а позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у розмірі встановленому договором або законом, які виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Якщо договором розмір процентів не встановлений, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою ним у постанові від 02 липня 2014 року у справі №\~6-36цс14, у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні ч. 2 ст. 1048 ЦК України, позичальник зобовязаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом норми ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. У звязку з наведеним, враховуючи облікову ставку НБУ та індекс інфляції, вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] за період із 01 грудня 2014 року по 09 вересня 2015 року процентів за користування сумою позики в розмірі 6319 грн. 67 коп. та інфляційних втрат за цей же період у розмірі 13741 грн. 16 коп. ґрунтуються на вимогах закону. Всього на користь позивача [PERSON] із відповідача [PERSON] підлягає стягненню загальна сума заборгованості за договором позики в розмірі 63079 грн. 13 коп. (32461 грн. + 10557 грн. 30 коп. + 6319 грн. 67 коп. + 13741 грн. 16 коп.). Також згідно із вимогами ч. 1 ст. 88 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 630 грн. 79 коп. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved