Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

У липні 2016 року до Новомиргородського районного суду надійшов позов [PERSON] до Фермерського господарства «Віра» про визнання договору оренди землі недійсним, в якому позивач вказала, що вона є власником земельної ділянки площею 6,39 га., яка розташована на території Марївської сільської ради, Новомиргородського району, Кіровоградської області. Під час розгляду в Новомиргородському районному суді Кіровоградської області цивільної справи № 395/997/15-ц за позов ФГ «Віра» до неї про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та стягнення збитків, позивачу стало відомо, що вищевказана земельна ділянка перебуває у користуванні фермерського господарства «Віра» відповідно до договору оренди № 40 від 05.03.2012 року, про існування якого вона не знала та дізналася лише коли отримала позов з додатками. Позивач зазначає, що будь-яких документів вона не підписувала та нікого не уповноважувала на підписання договору оренди землі, вільного волевиявлення на укладення вищевказаного договору оренди вона не мала, згоди на укладення договору оренди не надавала, з умовами договору оренди землі не знайомилася, договір не підписувала. Крім того, позивач посилається на те, що у спірному договорі відсутні всі істотні умови, які є обовязковими згідно Закону України «Про оренду землі». Враховуючи дані обставини, позивач просить суд визнати зазначений договір оренди землі № 40 від 05.03.2012р. недійсним та стягнути судові витрати по справі. Представник позивача [PERSON] та позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили задовольнити позов з підстав викладених у ньому, при цьому заперечили проти застосування строків позовної давності, оскільки позивач дізналася про порушення свого права як власника земельної ділянки у 2015 році. Представник відповідача адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні; крім того, просила суд врахувати положення ст.ст.256, 257, 261, 267 ЦК України та застосувати строки позовної давності до зазначених правовідносин. Заслухавши сторони, дослідивши висновок експерта, вивчивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню за таких підстав. Відповідно до ст.203 ч.ч.1,3 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ст.14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч.2 ст.207 ЦК України). Статтею 16 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Згідно вимог ст.215 ч.3 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін заперечує його дійсність на підставах, визначених законом, то такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 6,39 га., кадастровий №3523884600:02:000:0035, яка розташована на території Марївської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, видана їй для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-КР № 018879. Як пояснили у судовому засіданні представник позивача та позивач, у серпні 2015 року під час розгляду в Новомиргородському районному суді Кіровоградської області цивільної справи № 395/997/15-ц за позов ФГ «Віра» до неї про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та стягнення збитків, позивачу стало відомо, що вищевказана земельна ділянка перебуває у користуванні фермерського господарства «Віра» відповідно до договору оренди № 40 від 05.03.2012 року, про існування якого позивач раніше не знала та дізналася лише коли отримала позов з додатками по згаданій цивільній справі. Зазначені доводи сторони позивача підтверджуються копіями позовної заяви, зустрічної позовної заяви (а.с.37-39, 42). Згідно висновку експерта № 179 від 19.10.2016 року підпис, розташований в графі «Орендодавець» в договорі оренди землі від 05.03.2012 року № 40, який зареєстрований у відділі Держкомзему у Новомиргородському районі 29.12.2012 року № 352380004002562 виконаний не [PERSON], а іншою особою. Такий висновок експерта свідчить про те, що при укладенні договору не було вільного волевиявлення [PERSON] на його укладення, згоди на укладення договору оренди вона не надавала, з умовами договору оренди землі не знайомилася. Крім того, як встановлено судом, позивач нікого не уповноважувала на підписання договору оренди землі, що не спростовано стороною відповідача. Зваживши у сукупності наведені вище обставини та докази, суд вважає, що волевиявлення позивача на укладання договору оренди землі від 05.03.2012 року № 40 не було. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 вказаного Закону передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких є визнання правочину недійсним. З урахуванням наведеного, договір оренди землі від 05.03.2012 року № 40, який зареєстрований у відділі Держкомзему у Новомиргородському районі 29.12.2012 року № 352380004002562, необхідно визнати недійсним. Суд проаналізував посилання представника відповідача на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 19.02.2016 року у цивільній справі № 395/997/15-ц де, на думку адвоката [PERSON] встановлені обставини, які є підставою для відмови у задоволенні позову. Так, обставини, встановлені судовим рішенням у вказаній справі, ніяким чином не впливають і не можуть вплинути на результат розглядаємої справи, оскільки справи мають неоднаковий предмет позову. Крім того, обставини укладення спірного договору в цивільній справі № 395/997/15-ц судом не встановлювалися по тій причині, що зустрічний позов позивача [PERSON] судом був залишений без розгляду. У звязку з наведеним, такі доводи представника позивача є безпідставними. Під час судового розгляду справи також не знайшли підтвердження доводи представника відповідача про необхідність застосування у відповідності до ст.ст.256, 257, 261, 267 ЦК України строку позовної давності до зазначених правовідносин, оскільки позивач отримувала постійно орендну плату, знала, що ФГ «Віра» обробляла згадану вище земельну ділянку та відповідно знала про наявність спірного договору ще з 2012 року. Так, суд вважає, що представник відповідача не спростувала того, що [PERSON] не знала про існування спірного договору до серпня 2015 року і відповідно дізналася про порушення свого права лише у серпні 2015 року під час розгляду в Новомиргородському районному суді Кіровоградської області цивільної справи № 395/997/15-ц. Проаналізувавши документи, на які посилається представник відповідача (а.с.31-33), суд не має підстав зробити висновок, що орендна плата, про яку йде мова у цих документах, виплачувалася позивачу саме на виконання умов спірного договору, оскільки як зазначив представник позивача, що також не спростовано відповідачем, [PERSON] має декілька земельних ділянок, які знаходилися в оренді ФГ «Віра»; при цьому навіть у платіжних документах (а.с.31-33) не вказано по якому договору або договорам сплачувалася орендна плата. Що стосується обізнаності позивача про те, що ФГ «Віра» обробляла згадану вище земельну ділянку та відповідно [PERSON] знала про наявність спірного договору ще з 2012 року, то такі доводи представника відповідача є непереконливими з огляду на те, що відсутні докази отримання позивачем орендної плати. Крім того, як спростування доводів представника відповідача, суд приймає до уваги пояснення сторони позивача, згідно до яких ФГ «Віра» дійсно обробляла декілька земельних ділянок [PERSON], в тому числі на підставі усної домовленості обробляла земельну ділянку площею 6,39 га, кадастровий №3523884600:02:000:0035, що не спростовано відповідачем. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати, у звязку з чим суд вважає, що з відповідача на користь позивача [PERSON] слід стягнути: судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. та витрати, повязані з проведенням судово-почеркознавчої експертизи у справі, в сумі 2250 грн. 24 коп.

Outcome: approved