Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

У квітні 2018 року позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на малолітню дитину: [PERSON], [INFO], у розмірі 30 % усіх видів доходів відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову вказує, що разом з відповідачем вона 28.10.2005 року уклала шлюб, від якого [INFO] народився син [PERSON]. З жовтня 2017 року шлюбні відносини фактично припинились, на що вплинули різні погляди на шлюбне життя, зловживання відповідачем алкоголем, влаштування ним постійних сварок, свідком чого завжди був син. На теперішній час відповідачка повністю втратила почуття кохання та поваги до відповідача. Позивачка разом з сином почали мешкати окремо, відповідач перестав надавати в добровільному порядку будь-яку матеріальну допомогу на утримання сина. Додатково зазначила, що за спільною домовленістю з відповідачем, дитина буди жити з нею та буде перебувати на її утриманні. Відповідач на утриманні будь-яких інших осіб не має. З наведених підстав просить розірвати шлюб, після розірвання якого бажає залишити собі шлюбне прізвище «Курта», а також стягнути з відповідача аліменти на утримання сина у розмірі 30 % усіх видів доходів відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття. Відповідач на вимогу ст. 178 ЦПК України подав відзив, згідно якого заперечував проти позову у повному обсязі, обґрунтовуючи його тим, що після укладення шлюбу з позивачкою, вони однією сім'єю до 25.03.2018 року проживали у квартирі, яку надали його батьки. [PERSON] зазначив, що він працює на керівній посаді, алкоголю не вживає, дружина багато років ніде не працювала, а коли влаштувалась на роботу, то отримувала лише мінімальну заробітну плату, що підтверджує той факт, що фактично сім'ю матеріально утримував лише сам відповідач. За час шлюбу подружжя змогло заощадити грошові кошти, відкрити депозитний рахунок у банку, придбати будинок в садівництві, придбати будинок для батьків дружини, неодноразово виїжджати на відпочинок. Додатково у відзиві зазначено, що позивачка без будь-яких пояснень 25.03.2018 року забрала сина та сказавши, що залишає відповідача, виїхала з спільного житла у невідому напрямку. Позивачка власного житла у м. Запоріжжі не має. В школі класний керівник йому повідомила, що дитина стала замкнутою, каже, що сумує за батьком та бабусею. Відповідач зазначив, що дитина позбавлена можливості вільно спілкуватись з ним та його батьками. Вважає твердження позивачки, що між ними досягнуто згоди про місце проживання дитини, неправдивим, оскільки таке питання ніколи не обговорювалось між ними. Позивач заперечує проти розірвання шлюбу, оскільки вважає, що дитина повинна рости в повноцінній сім'ї та мати обох батьків. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали свої позовні вимоги та просили їх задовольнити. Позивачка вважає, що у сім'я розпалась остаточно, надання додаткового строку для примирення з відповідачем їй не потрібно, поновлення стосунків не можливе, оскільки це буде суперечити її інтересам, у зв'язку з чим просить шлюб розірвати та після його розірвання залишити їй прізвище «Курта». Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Ухвалою суду від 23.11.2018 року в задоволенні клопотання відповідача щодо надання часу для примирення було відмовлено. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Судом встановлено, що сторони 28.10.2005 року у Ленінському відділі реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції зареєстрували шлюб, актовий запис № 718, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб [NUMBER] Від вказаного шлюбу [INFO] народилася дитина - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження ([NUMBER]), виданого 24.04.2007 року Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 354. На теперішній час подружні відносини між сторонами припинені, позивачка вважає, що подальше спільне життя з чоловіком та збереження шлюбу суперечить її інтересам та інтересам сина, а тому не бажає збереження сім'ї, на розірванні шлюбу категорично наполягає. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Таким чином, суд вважає позовні вимоги про розірвання шлюбу є обґрунтованими та доведеними, оскільки позивачка вважає, що між нею та [PERSON] відсутні почуття взаємної поваги та любові, подальше спільне життя не можливе, оскільки такі відносини будуть лише шкодити їй, приносити душевні страждання, негативні емоції. Положеннями ч. 2 ст. 114 СК України передбачено, що у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. При вирішенні спору щодо стягнення аліментів суд виходить з наступного. З пояснень сторін у справі встановлено, що після припинення шлюбних відносин сторони мешкають окремо, позивачка [PERSON] проживає разом з дитиною окремо від чоловіка за адресою: [ADDRESS]. Дитина перебуває на утриманні матері, відповідач аліменти не сплачує, домовленості щодо розміру і порядку участі батька у матеріальному забезпеченні дитини сторони не досягли. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до частин 1, 2 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 1 ст. 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Положеннями ч.2 ст.182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитини не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 12 та ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заявлені позивачкою вимоги про стягнення аліментів на утримання сина є законними та обґрунтованими, однак підлягають задоволенню частково, оскільки кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу платника аліментів, а не у відсотках, як просить позивачка. При визначенні розміру аліментів суд виходить з матеріального становища дитини, платника аліментів, який офіційно працевлаштований, інших осіб на утриманні не має, з урахуванням чого присуджує аліменти у розмірі ј частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з дня подання позову до суду - 12.04.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує стягнення судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, з відповідача.

Outcome: partial