Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-28 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою № 34 в будинку № 22 м-ну Молодіжний міста Добропілля Донецької області. В обґрунтування позовних вимог позивач посилаються на те, що він є власником квартири за вищевказаною адресою на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21 лютого 2003 року. Разом з позивачем в квартирі зареєстрована [PERSON], яка доводиться йому матірю, а відповідно є членом сімї позивача. У 2006 році вона зібрала свої речі та виїхала. Місце проживання відповідача [PERSON] невідомо. Відповідач не проживає за даною адресою більше 10 років. Позивач зазначив, що він сплачує всі комунальні послуги за відповідача, що негативно позначається на його матеріальному становищі, він не має можливості вільно розпоряджатися своєю власністю, не може продати або обміняти квартиру. Отримання рішення суду необхідне позивачу для зняття з реєстрації відповідача, щоб мати змогу користуватися і розпоряджатися вищевказаною квартирою. Позивач у судове засідання не з'явився, однак, звернувся в суд з клопотанням про розгляд справи без його участі, в якій на позовних вимогах наполягає, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явилась,\~ про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином через опублікування оголошення на офіційному веб - порталі судової влади України. Із заявою про розгляд справи у відсутність відповідача та з повідомленням причин неявки до суду не зверталась. Відзив на позовну заяву до суду не надавала. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України (в редакції, яка набула чинності з 15 грудня 2017 року), у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вважає за необхідне проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши усі наявні докази у їх сукупності, суд вважає, що позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21 лютого 2003 року, виданого Виконавчим комітетом Добропільської міської ради, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить на праві спільної часткової власності [PERSON] 14,3 кв.м., та членам його сімї [PERSON] 14,3 кв.м., [PERSON] 14,2 кв.м. (а.с.5). Відповідно до свідоцтва про народження серії ІІІ-ЯР № 706263, виданого Добропільським РайРАЦС Сталінської обл., [PERSON] доводиться [PERSON] матірю. (а.с.10) З витягу з домової книги вбачається, що в квартирі за адресою: [ADDRESS], зареєстровані\~ [PERSON] з 13 червня 2003 року, [PERSON] з 13 червня 2003 року, [PERSON] з 27 лютого 2004 року та [PERSON] з 28 листопада 2006 року. (а.с.11-13). Згідно акту від 23 листопада 2017 року, складеного комісією у кількості трьох осіб Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Барвінок», [PERSON] дійсно зареєстрована за адресою [INFO], але фактично не проживає за даною адресою з листопада 2006 року (а.с.9), тобто більше 10 років. Отже, реєстрація відповідача у спірній квартирі підтверджується копією домової книги та довідкою відділу реєстрації Добропільської міської ради Донецької області від 07 грудня 2017 року №17-16/785, відповідно до яких відповідач [PERSON] зареєстрована за даною адресою з 28 листопада\~ 2006 року. (а.с.17). Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316.\~317,\~319,\~321 ЦК України). Частиною 1\~ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1\~ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до\~ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України\~ до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.\~ Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати\~ будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі\~ цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Відтак, вищезазначені статті передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб. Враховуючи викладене, а також те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] понад один рік без поважних причин не мешкає за адресою: [ADDRESS], та від відповідача не надійшло відзиву з запереченнями проти позовних вимог, суд вважає, що вона втратила право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі ст. 405 ЦК України.

Outcome: approved