Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

У квітні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про встановлення факту постійного проживання спадкоємця [PERSON] на момент смерті його матері [PERSON] , померлої [INFO] разом із померлою спадкодавицею, визнавши [PERSON] таким, що прийняв спадщину після смерті його матері. В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що [INFO] померла рідна мати позивача. Після її смерті залишилось двоє спадкоємців - рідні сини [PERSON] та [PERSON] . За життя мати тяжко хворіла, потребувала допомоги, опіки, яку позивач особисто надавав за її життя. У зв`язку зі станом її здоров`я, практично останні пів року, до часу її смерті проживав разом із нею за адресою: [ADDRESS] . Надавати допомогу та опіку мамі позивача допомогала його рідна донька [PERSON] . Після смерті мами позивач дізнався, що остання залишила заповіт на ім`я брата, [PERSON] , [INFO] . Брат позивача, як виявилось пізніше, за декілька років після смерті матері звертався до Ірпінської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, на підставі його заяви було заведено спадкову справу № 112/2016. Як вбачається із матеріалів спадкової справи у своїй заяві № 305 від 06.04.2016р., при зверненні до державного нотаріуса, брат [PERSON] письмово зазначив, що спадкоємців, передбачених ст.1241 ЦК України не має, чим ввів в оману державного нотаріуса. Таким чином, проживаючи на момент смерті мами та протягом півроку до смерті разом зі спадкодавицею позивач вважав, що частка майна померлої у відповідності до ст. 1241 ЦК України буде збережена за ним. Окрім того, заяв про відмову від прийняття спадщини позивачем заявлено не було. Таким чином, після смерті матері - [PERSON] , брат позивача отримав свідоцтво про прийняття спадщини за заповітом на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,0383 га, кадастровий номер 3210946200:01:028:0006 за вказаною адресою. [INFO] помер рідний брат [PERSON] . Після його смерті було заведено спадкову справу та прийнято спадщину за заявою його доньки- [PERSON] та сина [PERSON] , обов`язкову частку у спадщині за заповітом не отримала його дружина, відмовившись від неї заявою № 671. У свою чергу відповідачі отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно після смерті їх батька [PERSON] , яке брат отримав після смерті їх матері. 02.11.2017 року з метою оформлення спадкових прав позивач звернувся до Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області та був шокований, дізнавшись, що при оформленні спадкової справи за заповітом брат - [PERSON] не зазначив нотаріусу про існування ще одного спадкоємця, позивача по справі, приховавши дані відомості. Позивач вважає себе таким, що прийняв спадщину після смерті матері, у зв`язку з тим, що постійно проживав зі спадкодавицею, опікувався нею, тому на законних підставах має право на оформлення обов`язкової частки у спадкуванні за заповітом у відповідності до ст.1241 ЦК України. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.04.2019року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 27.11.2019 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті. Представник позивача, позивач в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, мотивуючи тим, що позивач та його мати все життя жили на одному подвір`ї, вели спільний побут, дбали один про одного. Проживаючи в будинках поряд на одній земельній ділянці постійно підтримували один одного. З часу, коли мати почала хворіти, доглядали її разом з донькою та її дітьми: кормили, мили, перевдягали та лікували. Брат- [PERSON] та його дружина постійно проживали у місті Києві, провідували матір тільки на вихідні. Брат [PERSON] у 2013 році переніс інсульт і йому не можна було піднімати нічого важкого, а тому весь тягар по догляду за матір`ю був на плечах позивача. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечували та просили відмовити в задоволенні позову, мотивуючи тим, що її батьки дбали про покійну бабусю, доглядали її, лікували, хоронили. Просили застосувати позовну давність, оскільки позивач звернувся до суду лише 05.04.2019 року, тоді як строк позовної давності закінчився 13 березня 2019 року. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. [INFO] померла [PERSON] - мати позивача, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] /а.с.8/. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно. За життя [PERSON] склала заповіт. Відповідно до заповіту від 17.05.1989 року [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона матиме право за законом, заповідала сину [PERSON] /а.с.107/. Як вбачається із матеріалів спадкової справи , рішенням Ірпінської міського суду Київської області від 29.04.2016р. встановлено факт, що заповіт, складений 17 травня 1989 року [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори Копиловою В.В., зареєстрований в реєстрі за № 1-1406 належить [PERSON] , яка померла [INFO] /а.с.116/. 26.12.2016року [PERSON] звернувся до Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини. У заяві зазначив, що інших спадкоємців, передбачених ст. 1241 ЦК України (право на обов`язкову частку у спадщині) не має/а.с.122/. 21.02.2017року [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з Ѕ частини житлового будинку [ADDRESS] )/а.с.147/. 26.12.2016року [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з земельної ділянки площею 0,0383 га, кадастровий номер 3210946200:01:028:0006, розташованої за адресою: [ADDRESS] /а.с.181/. Відповідно до ч. 1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Конституційний Суд України, розкриваючи зміст поняття «повнолітні непраце\-здатні діти», що використовується в абз.1 ч. 1 ст. 1241 ЦК України щодо права на обов`язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях ч. 3 ст. 75 СК, яка відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний». Абзац 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 визначає: непраце\-здатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. Судом встановлено, що на час смерті матері - [PERSON] , позивач відповідно до ст. 1241 ЦК України мав право на обов`язкову частку у спадщині, оскільки відповідно до пенсійного посвідчення № [NUMBER] від 19.07.2007 року є пенсіонером та інвалідом третьої групи/а.с.65,66/. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 3 вказаної статті встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Протягом передбаченого ст.1270 ЦК України строку позивач від спадщини не відмовлявся. [INFO] помер брат позивача [PERSON] /а.с.154/. За життя [PERSON] 02.12.2016р. склав заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він матиме право, заповідав синові, [PERSON] , [INFO] та дочці, [PERSON] , [INFO] /а.с.153/. Відповідно довідки виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради від 14.07.2017р. № 199 [PERSON] , який помер [INFO] мешкав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 08.01.1972 р. по день смерті/а.с.155/. Як вбачається із матеріалів спадкової справи, діти померлого [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] 04.06.2018 року отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом по ј частині житлового будинку [ADDRESS] , що становить Ѕ частку спадкового майна та по Ѕ частині земельної ділянки площею 0,0383 га, кадастровий номер 3210946200:01:028:0006 /а.с. 196,203/. Позивач вважає, що прийняв спадщину після смерті своєї матері, оскільки постійно проживав з нею, опікувався, а тому має право на оформлення обов`язкової частки у спадкуванні за заповітом у відповідності до ст.1241 ЦК України. Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Постанова Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року « про судову практику у справах про спадкування» містить роз`яснення з приводу того, що особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Підставою для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, є саме постійне його проживання із спадкодавцем, а не лише реєстрація місця проживання за адресою спадкодавця. Тобто суд при вирішенні питання, чи прийняв спадкоємець спадщину в порядку, визначеному ч.3 ст.1268 ЦК (шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час його смерті), місце реєстрації спадкодавця не має вирішального значення, якщо буде встановлено факт фактичного постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем. В судовому засіданні свідок [PERSON] ( кума померлого [PERSON] ) зазначила, що останні три роки [PERSON] з [PERSON] доглядали матір до її смерті. Свідок [PERSON] ( сусідка)пояснила, що живе поряд та дружить з сім`єю з 1962 року . Після будівництва нового будинку, [PERSON] переїхав у новий дім разом з батьками. [PERSON] ( [PERSON] ) залишився проживати в старому будинку. Ще за життя батьків було вирішено, новий [ADDRESS] . З 2013 року мама стала хворіти, її доглядали [PERSON] та його дружина [PERSON] . Хоронили разом [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона дружина брата позивача- [PERSON] . [PERSON] ніколи не проживав з матір`ю. Жив у своєму будинку, що поряд. У новому будинку мама жила з 81-83р., а потім повернулася в старий будинок та жила там по день смерті. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є донькою позивача, проживає за адресою в одному дворі зі спадкодавцем. Коли у бабусі трапився інсульт і вона лежала у лікарні доглядали бабусю її батько та тітка [PERSON] . Коли бабуся вже була хвора, то вдень її кормив десятирічний син. Дядя [PERSON] і тітка [PERSON] приїздили на вихідні та святкові дні. Дядько [PERSON] постійно проживав у місті Києві. Коли був у бабусі міг тільки покормити свою матір, оскільки сам хворів( був після інсульту), у нього не було сил доглядати за нею. Мій батько постійно дбав про бабусю, жив з нею коли вона хворіла. Ночувала вона одна тільки коли була здорова, але перед роботою та після батько спочатку провідував бабусю, обходив її, а потім вже заходив додому . Свідок [PERSON] суду пояснила, що з 1990 року позивач постійно проживав зі спадкодавцем [PERSON] -своєю матір`ю. Останні 2-3 роки, коли мати хворіла доглядав її [PERSON] . У липні бабуся [PERSON] потрапила до лікарні і потребувала постійного догляду, [PERSON] був постійно з нею. За рік до смерті жив з матір`ю її син [PERSON] , однак у нього стався інсульт і він за станом здоров`я не міг доглядати свою матір, оскільки йому було тяжко. Суд , вислухавши пояснення сторін та свідків встановив, що позивач по справі дійсно постійно проживав зі своєю матір`ю та дбав про неї, оскільки його будинок знаходиться поряд з будинком в якому проживала спадкодавиця, тобто фактично прийняв спадщину. Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до паспорту серії [NUMBER] [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] /а.с.5/. Судом встановлено, що [PERSON] -. матір позивача залишила заповіт на ім' я брата позивача - [PERSON] , однак позивач на час смерті матері у відповідності до статті 1241 ЦК України, мав право на обов`язкову частку на спадщину після її смерті. При подачі заяви про прийняття спадщини [PERSON] надав недостовірну інформацію нотаріусу про відсутність інших спадкоємців. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність визначених законом підстав для задоволення позову [PERSON] , оскільки стороною позивача доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами факт постійного проживання разом зі своєю матір`ю на момент її смерті. Щодо заяви відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності, який закінчився 13.03.2019р., слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. При застосуванні строку позовної давності вирішальне значення має встановлення моменту, коли позивач дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права власності. Позивач вважав, що оскільки він постійно проживав зі своєю матір`ю, тому фактично прийняв спадщину після неї. Як вбачається із матеріалів справи, 25.09.2017р. позивач звернувся до Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини після померлого брата [PERSON] /а.с.18/. Листом державного нотаріуса від 02.11.2017р. № 1327/01-16 щодо оформлення спадкових прав, після померлої [INFO] [PERSON] - [PERSON] роз`яснено, що до нотаріальної контори він не подавав заяву про прийняття спадщини та не проживав постійно із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, а тому йому запропоновано звернутися до суду/а.с.15/. З позовом до суду позивач звернувся 05.04.2019 року, тому суд вважає, що саме з моменту коли позивач дізнався про своє порушене право, саме з 02.11.2017р., потрібно відраховувати трирічний строк позовної давності, а тому відсутні підстави для застосування позовної давності. Враховуючи викладене,

Outcome: approved