Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-05 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, просив суд ухвалити рішення, яким розірвати між ним та [PERSON] шлюб, укладений 11 лютого 1993 року в бюро реєстрації шлюбів в офісі секретаря мерії м. Нью-Йорк Сполучених Штатів Америки, свідоцтво про реєстрацію шлюбу від 11 лютого 1993 року № [NUMBER] (дозвіл № [NUMBER]) з апостилем від 12 лютого 1993 року № [NUMBER]. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що протягом кількох останніх років сімейне життя з відповідачкою не склалося, шлюбно-сімейні стосунки між ними фактично припинені. Вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе та суперечитиме його інтересам, які мають істотне значення. Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 31 січня 2017 року позовні вимоги [PERSON] задоволено, розірвано шлюб, укладений 11 лютого 1993 року в бюро реєстрації шлюбів в офісі секретаря мерії м. Нью-Йорк Сполучених Штатів Америки між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], свідоцтво про реєстрацію шлюбу від 11 лютого 1993 року № [NUMBER] (дозвіл № [NUMBER]) з апостилем від 12 лютого 1993 року № [NUMBER] (Том справи №1 а.с. 41-42). У лютому 2017 року [PERSON] звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 січня 2017 року по даній справі (Том справи №1 а.с. 46-47). Ухвалою судді Печерського районного суду міста Києва від 03 квітня 2017 року заочне рішення скасоване, а дана справа призначена до розгляду в загальному порядку (Том справи №1 а.с. 119-120). Крім того, у вересні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним, просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним шлюб, укладений 11 лютого 1993 року в бюро реєстрації шлюбів в офісі секретаря мерії м. Нью-Йорк Сполучених Штатів Америки між нею та [PERSON], свідоцтво про реєстрацію шлюбу від 11 лютого 1993 року № [NUMBER] (дозвіл № [NUMBER]) з апостилем від 12 лютого 1993 року № [NUMBER]. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що на момент укладення шлюбу між сторонами, вона перебувала в іншому шлюбі з [PERSON], зареєстрованому 24 вересня 1988 року Палацом реєстрації шлюбів та новонароджених міста Києва, актовий запис № 285847 (Том справи №2 а.с. 4-5). Ухвалою судді Печерського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року відкрито провадження по даній справі, справі присвоєно номер 757/54166/17-ц (Том справи №2 а.с. 19). Разом з цим, ухвалою судді Печерського районного суду міста Києва від 13 березня 2018 року за клопотанням представника відповідачки - [PERSON] об'єднано в одне провадження справу № 757/53777/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та справу № 757/54166/17-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання шлюбу недійсним. Справі присвоєно номер 757/53777/16-ц (Том справи №2 а.с. 171). Відповідно до розпорядження Печерського районного суду міста Києва № 361 від 29 травня 2018 року, призначено повторний автоматичний розподіл справи № 757/53777/16-ц, матеріали справи, у порядку визначеному процесуальним законом передано судді Печерського районного суду міста Києва Козлову Р.Ю. (Том справи №1 а.с. 213-215). Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. 19 липня 2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву про визнання шлюбу недійсним, в якій представник позивача за [PERSON] вказала на те, що вимоги за даним позовом є повністю необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відповідачкою 23 березня 1993 року розірвано шлюб з [PERSON] до подання позову про визнання шлюбу між сторонами недійсним. Таким чином, шлюб є дійсним між сторонами з 23 березня 1993 року, він був належним чином легалізований в Україні шляхом консульської легалізації Консульським управлінням Міністерства закордонних справ України від 15 вересня 1999 року, відповідачка неодноразово визнавала факт перебування в офіційно зареєстрованому та дійсному шлюбі з позивачем за первісним позовом протягом більш ніж 20 років співжиття (Том справи №3 а.с. 1-12). В свою чергу, користуючись своїм правом, представник відповідачки [PERSON] у в ході розгляду справи подав відзив на позовну заяву про розірвання шлюбу та відповідь на відзив на позовну заяву про визнання шлюбу недійсним. Представник відповідачки зазначив, що шлюб між сторонами є недійсним, оскільки на момент його укладення відповідачка перебувала в іншому зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Також представник відповідачки вважає, що шлюб між сторонами не був легалізований в Україні, печатка Консульського управління Міністерства закордонних справ України від 15 вересня 1999 року про легалізацію витягу зі Шлюбного реєстру Федеративної Республіки Німеччина про укладення шлюбу між сторонами є підробкою, оскільки містить виправлення, а попередня печатка Консульського управління Міністерства закордонних справ України від 14 вересня 1999 року про легалізацію свідоцтва про реєстрацію шлюбу між сторонами містить штамп «Анульовано». Вважає, що оскільки шлюб між сторонами не зареєстрований в жодній установі України, позов про розірвання шлюбу між сторонами взагалі не повинен розглядатися (Том справи №3 а.с. 117-134). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов про розірвання шлюбу підтримала в повному обсязі, проти задоволення позову про визнання шлюбу недійсним заперечувала. Представник відповідачки [PERSON] позов про визнання шлюбу недійсним підтримав у повному обсязі, проти задоволення позову про розірвання шлюбу заперечував. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], який є громадянином Федеративної Республіки Німеччина (Том справи №1 а.с. 7-8), та [PERSON], [INFO], яка є громадянкою України (Том справи №1 а.с. 11-12), перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу від 11 лютого 1993 року № [NUMBER] (дозвіл № [NUMBER]), яке видане бюро реєстрації шлюбів в офісі секретаря мерії м. Нью-Йорк Сполучених Штатів Америки, з апостилем від 12 лютого 1993 року № [NUMBER] (Том справи №1 а.с. 14-19). 03 квітня 1993 року сторони уклали релігійний шлюб в Євангелічно-Лютеранській церкві парафії району Добра, Федеративна Республіка Німеччини, що підтверджується копією свідоцтва про укладення релігійного шлюбу від 03 квітня 1993 року (Том справи №2 а.с. 48-51). 17 серпня 1993 року шлюб між сторонами був легалізований на території Федеративної Республіки Німеччини, що підтверджується витягом зі Шлюбного реєстру Федеративної Республіки Німеччина від 17 серпня 1993 року (Том справи №1 а.с. 20-24). 15 вересня 1999 року шлюб між сторонами був легалізований в Україні, що підтверджується легалізаційним написом № 572/0878, проставленим Консульським управлінням Міністерства закордонних справ України від 15 вересня 1999 року на витязі зі Шлюбного реєстру Федеративної Республіки Німеччина (Том справи №1 а.с. 21). Від спільного життя подружжя має двох дітей - сина [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується витягом з реєстраційного запису про народження № 2225/2000 від 04 вересня 2015 року з апостилем від 22 вересня 2015 року (Том справи №2 а.с. 52-60). Сторони проживали однією сім'єю, проте як зазначає позивач за первісним позовом, вони як подружжя тривалий час не підтримують шлюбно-сімейних відносин, не ведуть спільного господарства, не мають взаємних прав та обов'язків. Позивач за первісним позовом зазначає про відсутність намірів відновлювати шлюбні стосунки з відповідачкою (Том справи №1 а.с. 4). Між тим, судом було також встановлено, що 24 вересня 1988 року відповідачка уклала шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER], видане Палацом реєстрації шлюбів та новонароджених міста Києва від 24 вересня 1988 року, актовий запис № 285847 (Том справи №2 а.с. 6). 23 березня 1993 року шлюб між відповідачкою та [PERSON] було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], видане відділом ЗАГС Харківської районної державної адміністрації міста Києва від 23 березня 1993 року, актовий запис №266 (Том справи №2 а.с. 42). Згідно з приписами ст. 63 ЗУ «Про міжнародне приватне право», припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Частиною 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Суду надана тимчасова посвідка позивача за первісним позовом на постійне проживання в Україні серії [NUMBER] від 29 липня 2005 року (Том справи №1 а.с. 9). Судом встановлено, що останнім спільним місцем проживання подружжя є Україна, тому правові наслідки шлюбу сторін, зокрема, його припинення, визначаються за правом та законами України. Статтею 17 КпШС УРСР, який діяв на момент укладення шлюбу між сторонами, закріплено, що не допускається укладення шлюбу між особами, з яких хоча б одна перебуває вже в іншому шлюбі. Згідно з приписами ст. 45 КпШС УРСР, шлюб може бути визнаний недійсним в разі порушення умов, встановлених статтями 15-17 цього Кодексу, а також в разі реєстрації шлюбу без наміру створити сім'ю (фіктивний шлюб). Визнання шлюбу недійсним провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 46 КпШС УРСР передбачено, що шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на час розгляду судом справи відпали ті обставини, які в силу закону були перешкодою до його укладення. Шлюб вважається дійсним з моменту, коли відпали ці обставини. У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснено, що якщо на час вирішення позову про визнання шлюбу недійсним відпали обставини, які відповідно до закону були перешкодою для його укладення (особа досягла шлюбного віку або була поновлена в дієздатності; померла особа, за наявності шлюбу з якою укладався новий шлюб, тощо), суд відмовляє в позові й одночасно визнає, що шлюб є дійсним починаючи з дня, коли відпала така перешкода. Аналогічні положення містяться в приписах ч.ч. 1, 5 ст. 39 СК України, відповідно до яких недійсним є шлюб, зареєстрований з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі. Якщо шлюб зареєстровано з особою, яка вже перебуває у шлюбі, то в разі припинення попереднього шлюбу до анулювання актового запису щодо повторного шлюбу повторний шлюб стає дійсним з моменту припинення попереднього шлюбу. Оскільки в ході розгляду справи судом встановлений факт розірвання шлюбу між відповідачкою та [PERSON], суд приходить до висновку, що шлюб, укладений між сторонами є дійсним з моменту розірвання шлюбу, укладеного між відповідачкою та [PERSON], а саме з 23 березня 1993 року. Статтею 202 КпШС УРСР передбачено, що документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів громадянського стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземних громадян і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні при наявності консульської легалізації. Відповідно до ст. 54 Консульського статуту України, затвердженого Указом Президента України від 02.04.1994 року №127/94, консул легалізує документи і акти, складені за участю властей консульського округу, або такі, що виходять від цих властей. Консульська легалізація полягає у встановленні і засвідченні справжності підписів на цих документах та актах і відповідності їх законам держави перебування. Порядок консульської легалізації встановлюється Міністерством закордонних справ України. Згідно з приписами п. 1.2. Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої Наказом Міністерства закордонних справ України №113 від 04.06.2002 року, чинної на момент виникнення спірних правовідносин, консульська легалізація офіційних документів - це процедура підтвердження дійсності оригіналів офіційних документів або засвідчення справжності підписів посадових осіб, уповноважених засвідчувати підписи на документах, і встановлення їх відповідності законам України або держави перебування дипломатичного представництва чи консульської установи України. Пунктом 1.8. Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої Наказом Міністерства закордонних справ України №113 від 04.06.2002 року передбачено, що іноземні офіційні документи можуть бути прийняті до розгляду на території України лише у випадку їх консульської легалізації в дипломатичних представництвах або консульських установах України в державі перебування, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Судом встановлено, що на витязі зі Шлюбного реєстру Федеративної Республіки Німеччина про укладення шлюбу між сторонами міститься штамп про анулювання печатки Консульського управління Міністерства закордонних справ України від 14 вересня 1999 року про легалізацію. Між тим, на свідоцтві про шлюб між сторонами міститься інша печатка Консульського управління Міністерства закордонних справ України з легалізаційним написом № 572/0878 від 14 вересня 1999 року з виправленням дати на 15 вересня 1999 року. Вірність виправлення завірена підписом [PERSON] (Том справи №1 а.с. 21). Суд дійшов висновку про те, що шлюб між сторонами було належним чином легалізовано в Україні Консульським управлінням Міністерства закордонних справ України від 15 вересня 1999 року. Будь-яких доказів, які б підтвердили підробку легалізаційного напису на витязі зі Шлюбного реєстру Федеративної Республіки Німеччина про укладення шлюбу між сторонами, представником відповідачки не надано. Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про визнання шлюбу недійсним є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Статтею 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з приписами ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Під час розгляду справи судом з'ясовано, що сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки, проживають окремо та втратили один до одного почуття поваги і любові. З часу припинення шлюбних відносин та часу знаходження позову в суді, примирення між сторонами не відбулось. Кожна з сторін не вважає можливим збереження сім'ї. При таких обставинах суд приходить до висновку , що дальше спільне життя подружжя та збереження їх сім'ї неможливе, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін. Таким чином, вимоги про розірвання шлюбу обґрунтовані і підлягають задоволенню. Згідно ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру позовних вимог. Інші судові витрати пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позову - на позивача. У зв'язку із задоволенням первісних позовних вимог, суд покладає обов'язок на [PERSON] відшкодувати [PERSON] понесені останнім та документально підтверджені судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: approved