Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з відповідача процентів річних за основною сумою боргу - 133611 грн. 36 коп., процентів за період з 17.01.2012 року по 17.11.2015 р. - 130275 грн. 25 коп., збитків від інфляції за період з жовтня 2013 року по вересень 2015 року - 217159 грн. 78 коп., загалом 481046 грн.39 коп. та судових витрат понесених по справі. В березні 2016 року позивач подала заяву про збільшення позовних вимог та станом на 23.03.2016 року просить стягнути з відповідача 530879 грн. 34 коп.(а.с.26). В обгрунтування позову позивач вказує 16 січня 2012 року між нею та [PERSON] був укладений Договір безпроцентної позики посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Клітко В. В. та зареєстрований в реєстрі за № 166, відповідно до умов якого, 16 січня 2012 року вона передала відповідачу грошові кошти в розмірі 276 745 грн. 81 копійку, що на момент укладання Договору та передачі грошових коштів складало 34637 (доларів США 39 центів за курсом встановленим Національним банком України. Відповідно до п. 2 Договору Відповідач підтвердив факт отримання коштів від Позивача. Відповідач взяв на себе обов'язок повернути суму позики в розмірі та в строки, зазначені в Договорі та прийняв у власність вищезазначені грошові кошти не в інтересах сім'ї, а для використання за своїм розсудом (п. 14 Договору). У зв'язку з тим, що Позичальник не повернув кошти передані йому за Договором, вона вимушена була звернутися до суду. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 березня 2013 року у справі № 2601/17992/12 її позов до [PERSON] був задоволений. Вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 335888 гривень 78 копійок. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 18 червня 2013 рок рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 березня 2013 року змінено в частині вирішення позову [PERSON], та викладена резолютивна частина рішення в цій частині в наступній редакції: «позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів - задовольнити частково. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 326844 грн 39 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 3268 грн. 44 коп.». Відповідач, по сьогодні, не тільки продовжує ігнорувати виконання грошових зобов'язань за Договором, але й не виконує рішення суду. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже обставини викладені в рішеннях Голосіївського районного суду м. Києва від 12 березня 2013 року та апеляційного суду м. Києва від 18 червня 2013 року у справі № 2601/17992/12 мають преюдиційний характер. В судовому засіданні представник позивача позов із збільшеними позовними вимогами підтримує в повному обсязі, справу просить розглянути без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання призначені на 23.03.2016 р. на 14 годин 30 хвилин, на 25.05.2016 року на 12 годин 15 хвилин не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Судові повістки направлені відповідачу за його зареєстрованим місцем проживання повернулись до суду за закінченням терміну зберігання, що відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України вважається належним повідомленням відповідача. У відповідності до ч.4 ст.167 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали справи суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Згідно матеріалів справи 16 січня 2012 року між позивачем та [PERSON] був укладений Договір безпроцентної позики посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Клітко В. В. та зареєстрований в реєстрі за № 166, відповідно ( а.с.11) до умов якого, 16 січня 2012 року позивач передала відповідачу грошові кошти в розмірі 276745 грн. 81 копійку, що на момент укладання Договору та передачі грошових коштів складало 34637 (доларів США 39 центів за курсом встановленим Національним банком України. Відповідно до п. 2 Договору Відповідач підтвердив факт отримання коштів від Позивача. Відповідач взяв на себе обов'язок повернути суму позики в розмірі та в строки, зазначені в Договорі та прийняв у власність вищезазначені грошові кошти не в інтересах сім'ї, а для використання за своїм розсудом (п. 14 Договору). У зв'язку з тим, що позичальник не повернув кошти передані йому за Договором, вона вимушена була звернутися до суду. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 березня 2013 року у справі № 2601/17992/12 її позов до [PERSON] був задоволений. Вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 335888 гривень 78 копійок.(а.с.12-13). Рішенням апеляційного суду м. Києва від 18 червня 2013 рок рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 березня 2013 року змінено в частині вирішення позову [PERSON], та викладена резолютивна частина рішення в цій частині в наступній редакції: «позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів - задовольнити частково. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 326844 грн 39 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 3268 грн. 44 коп.».(а.с.14-16). Відповідач, продовжує ігнорувати виконання грошових зобов'язань за Договором, та не виконує і рішення суду. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Обставини викладені в рішеннях Голосіївського районного суду м. Києва від 12 березня 2013 року та апеляційного суду м. Києва від 18 червня 2013 року у справі № 2601/17992/12 мають преюдиційний характер. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частинами 1, 3 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, яке Відповідачем не було здійснене. Позивачем заявлена вимога про стягнення 18 % річних за основною сумою боргу (за період з 13 березня 2013 року по 23 березня 2016 року) та збитки у зв'язку з інфляційними процесами (за період з жовтня 2013 року по березень 2015 року). Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з п. 5 Договору в разі прострочення строків повернення позики Позичальник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 18 (вісімнадцять) процентів річних від простроченої суми. Отже, враховуючи вимоги статті 625 ЦК України та п. 5 Договору Відповідач зобов'язаний сплатити збитки з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення, а також 18 (вісімнадцять) процентів річних від простроченої суми. Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Між позивачем та Відповідачем був укладений договір «безпроцентної позики». Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. В договорі не визначається про те, що він є безпроцентним і розмір процентів не встановлений. Отже, враховуючи відсутність у Договорі пунктів про те, що за користування коштами позикодавця проценти не сплачуються, є правомірними вимоги стягнути з позичальника проценти на рівні облікової ставки НБУ. За змістом статей 598 - 609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання. Позивач посилається не те що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. У ст.625 ЦК України, правила якої просить застосувати позивач встановлюється відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд погоджується з розрахунком суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, та процентів річних від простроченої суми, та процентів на рівні облікової ставки НБУ. (а.с.8-10, 26,-28). Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої укладене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судови витрати. Позивачкою сплачений судовий збір в розмірі 5308 грн. 80 коп., що підтверджується квитанціями на а.с. 2,25 і ці витрати суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: approved