Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

У липні 2016 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 31.08.2011 року між ТзОВ «ОТП Банк» та відповідачем було укладено кредитний договір №1000148038, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у банку та зобов'язувався його повернути, сплативши відсотки за його користування у строки та на умовах визначених договором. 20.12.2012 року між позивачем та ТзОВ «ОТП Банк» було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого позивач набув статусу нового кредитора у вказаному зобов'язані та отримав право вимоги до відповідача про належне виконання ним своїх зобов'язань за договором. Вказував на те, що відповідач належним чином не виконував своїх зобов'язань у зв'язку з чим у нього станом на 18.07.2016 року утворилась заборгованість в розмірі 7728,93 грн., що становить суму основного боргу. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просив стягнути з відповідача на користь позивача вище вказану заборгованість та судові витрати по справі. Представник позивача в судове засідання не з'явився, не зважаючи на те, що його явка для дачі особистих пояснень судом визнана обов'язковою, направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав та просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву зі змісту якої вбачається, що позовні вимоги ТзОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» не визнає, оскільки ним погашено заборгованість за кредитним договором, про що надав копію відповідної квитанції. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Судом встановлено, що 31.08.2016 року між ТзОВ «ОТП Кредит» та відповідачем було укладено договір про надання споживчого кредиту №1000148038, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в сумі 9940 грн. на придбання товарів та послуг та зобов'язувався повернути суму кредиту, сплатити проценти за його користування та інші платежі на умовах та у строки встановлені договору, а також Правилами кредитування. (а/с 4). Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 20.12.2012 року між ТЗОВ «ОТП Кредит» та ТзОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» було укладено договір відступлення прав вимоги згідно якого ТзОВ «ОТП Кредит» відступив право грошової вимоги до відповідача на користь позивача (а/с 9). Таким чином, позивач набув прав нового кредитора у вище вказаному зобов'язанні. У відповідності до п. 1.4 договору про надання споживчого кредиту, позичальник зобов'язувався повністю повернути суму кредиту та виконати всі інші зобов'язання встановленні кредитним договором не пізніше 31.08.2012 року. Сума отриманого кредиту погашається щомісяця в дату платежу в розмірі, зазначеному у графіку платежів. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. У відповідності до роз'яснень, які містяться в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 Цивільно-процесуального кодексу України). Так, на підтвердження своїх доводів щодо порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань позивачем надано розрахунок заборгованості, відповідно до якого станом на 29.09.2016 року заборгованість відповідача становить 7753,93 грн.. Разом з тим вказаний розрахунок заборгованості не містить відомостей щодо заборгованості позивача відповідно до умов договору та не підтверджений належними фінансовими документами, зокрема меморіальними ордерами, платіжними дорученнями, чеками, або іншими доказами про здійснення безготівкових розрахунків. Крім того, позов заявлено на суму заборгованості в розмірі 7728,93 грн. станом на 18.07.2016 року, проте у наданому позивачем розрахунку зазначена заборгованість на вказану дату не відображена та позивачем в ході судового розгляду справи позовні вимоги не уточнювались. Як вбачається з умов кредитного договору, погашення заборгованості повинно було відбуватись щомісячними платежами відповідно до Графіку платежів, проте матеріали справи не містять вказаного Графіку платежів та розрахунок заборгованості не містить відомостей щодо помісячної заборгованості відповідача. Натомість відповідачем долучено до матеріалів справи копію квитанції від 19.09.2016 року №NOVP959483 про здійснення проплати в розмірі 9363 грн. Призначення - на погашення заборгованості [PERSON] за реквізитами, що узгоджуються з номером укладеного договору про надання споживчого кредиту. Наданий позивачем розрахунок заборгованості містить відомості про заборгованість відповідача станом на 29.09.2016 року, проте у ньому не відображена фінансова операція здійснена відповідачем 19.09.2016 року, спрямована на погашення кредитної заборгованості, при цьому відповідачем сплачено суму, яка перевищує розмір заборгованості про стягнення якого просить позивач. Таким чином, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів наявності на час розгляду справи заборгованості відповідача перед позивачем за договором про надання споживчого кредиту №1000148038 від 31.08.2011 року в сумі 7728,93 грн., у зв'язку з чим в задоволенні позову слід відмовити з підстав недоведеності, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed