Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-23 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом посилаючись на те, що між ним та [PERSON] було укладено Договір безпроцентної позики грошей (надалі - Договір), який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 566. Відповідно до змісту цього Договору Позикодавець - [PERSON], передав у власність, а Позичальник - [PERSON], прийняв 1 575 000 (один мільйон п'ятсот сімдесят п'ять тисяч) гривень 00 копійок, що є еквівалентом 197 616 (сто дев'яносто сім тисяч шістсот шістнадцять) доларів США за курсом Національного банку України станом на 02.06.2011 року, з зобов'язанням повернути таку ж саму суму до 17 (сімнадцятого) серпня 2011 (дві тисячі одинадцятого) року включно. Однак, [PERSON] у визначений термін грошові кошти не повернув. Крім того, Договором було передбачено, що за прострочення виконання зобов'язання за Договором Позичальник сплачує пеню в розмірі 1 (одного) відсотка від простроченої суми за кожен день прострочення, а сума позики має бути виплачена з урахуванням офіційно встановленого індексу інфляції. З огляду на те, що відповідач взяті на себе зобов'язання у встановлений договором строк не виконав і по сьогоднішній день, позивач просить стягнути з відповідача суму основного боргу, у розмірі 1 575 000,00 гривень, пеню у сумі 5 748 750,00 гривень та 3 % річних у сумі 107 057,00 гривень. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце засідання, проте в судове засідання 24.12.2013р. та 24.01.2014 р. не з'явився та представника не направив. Тому, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши надані письмові докази та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 02.06.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір безпроцентної позики грошей (надалі - Договір). Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], про що здійснено відповідний запис в реєстрі за № 566. На момент укладення Договору відповідач перебував у шлюбних відносинах з [PERSON]. Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Дружиною відповідача була надана відповідна заява-згода, підпис на якій посвідчений 02.06.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 565. Відповідно до п.1 Договору Позикодавець ([PERSON]) передав у власність, а Позичальник ([PERSON]) прийняв 1 575 000 (один мільйон п'ятсот сімдесят п'ять тисяч) гривень 00 копійок, що є еквівалентом 197 616 (сто дев'яносто сім тисяч шістсот шістнадцять) доларів США, за курсом Національного банку України станом на 02.06.2011 року, з зобов'язанням повернути таку ж саму суму до 17 (сімнадцятого) серпня 2011 (дві тисячі одинадцятого) року включно. Факт передачі грошових коштів у сумі 1 575 000 (один мільйон п'ятсот сімдесят п'ять тисяч) гривень 00 копійок, що є еквівалентом 197 616 (сто дев'яносто сім тисяч шістсот шістнадцять) доларів США, за курсом Національного банку України станом на 02.06.2011 року, підтверджується пунктом 2 Договору, відповідно до якого, сума позики була прийнята Позичальником від Позичкодавця в повному обсязі до підписання цього Договору. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Положеннями ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні; сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Загальні умови виконання зобов'язання встановлені у ст.526 ЦК України. Так, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ст.530 ЦК України). Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Оскільки, відповідачем не виконано взяте на себе зобов'язання по поверненню [PERSON], грошових коштів, з [PERSON] підлягає стягненню основний борг в розмірі 1 575 000 (один мільйон п'ятсот сімдесят п'ять тисяч) гривень 00 копійок. Пунктом 10 Договору передбачено, що за прострочення виконання зобов'язання за Договором Позичальник сплачує пеню в розмірі 1 (одного) відсотка від простроченої суми за кожен день прострочення, а сума позики має бути виплачена з урахуванням офіційно встановленого індексу інфляції. Так, відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом, зокрема: сплата неустойки. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й доки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. До вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність в один рік. За правилами ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якої пов'язано його початок. Правова природа пені така, що строк позовної давності щодо її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен місяць виникає щомісяця на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Разом з тим, в разі пропущення річного строку неустойка може бути обрахована позивачем за останній рік невиконання основного зобов'язання, в межах строку позовної давності за основним зобов'язанням. Така позиція, повністю узгоджується Постановою пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 в якій передбачено, що якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін. Тобто, враховуючи, що вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені) за своїм характером є додатковими (похідними) вимогами щодо основного зобов'язання, то у випадку, якщо неустойкою забезпечується виконання зобов'язання, на яке розповсюджується загальна позовна давність, право на таке стягнення втрачається лише зі спливом строку позовної давності щодо основної вимоги. З урахуванням наведеного суд не бере до уваги розрахунок штрафних санкційнаданий позивачем, а саме пені за період з 18.08.2011 р. по 18.08.2012 р. (а.с. 8) Разом з тим, суд вважає належним та приймає до уваги розрахунок пені за період з 28.11.2012р. по 28.11.2013р., тому вимога про стягнення з відповідача пені у розмірі 5 748 750,00 (п'ять мільйонів сімсот сорок вісім тисяч сімсот п'ятдесят) гривень 00 копійок, за період вказаний період підлягає задоволенню. Крім того, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 107 057,00 гривень (сто сім тисяч п'ятдесят сім) гривень 00 копійок. Так, відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, суд вважає вірним те, що річні відсотки і інфляційні втрати на суму боргу входять до складу грошового зобов'язання і на відміну від пені не є санкцією за порушення грошового зобов'язання, а є способом захисту майнового права та інтересу, що полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних відсотків і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові. Тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. Таким чином, інфляційні нарахування на суму боргу та 3 % річних є наслідком невиконання грошового зобов'язання. Така ж позиція відображена у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5 від 30.03.2012 року, де зазначається, що за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Тому, з урахуванням вищевикладеного, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Також, відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового сбору.

Outcome: approved