Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Київського апеляційного суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) разом із клопотанням про визначення підсудності. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06 серпня 2011 року між сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір позики грошей, за яким позикодавець передав позичальнику грошові кошти в сумі 1 833 376,00 грн., які останній зобов`язався не пізніше 30 червня 2012 року. Станом на 02 липня 2019 року грошові кошти позивачу не повернуті, що змушує позивача звернутись за захистом своїх порушених прав до суду. Враховуючи приписи ст. 1048 та ст. 625 ЦК України, позивач, окрім основної суми боргу у розмірі 1 833 376,00 грн. просив також стягнути з відповідача на свою користь суму відсотків на рівні облікової ставки Національного банку України, які становлять 3 785 343,78 грн., інфляційні витрати 2 967 669,69 грн., 3 % річних у розмірі 385 310,00 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07.11.2019 р. позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, - задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за Договором позики грошей від 06.08.2011 року в розмірі основної заборгованості в сумі - 1 833 376,00 грн., суму відсотків на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 01.07.2012 року по 02.07.2019 року в сумі - 1 895 100,62 грн., інфляційні витрати за період з 01.07.2012 року по 02.07.2019 року в сумі - 2 943 664,64 грн. та 3% річних за період з 01.07.2012 року по 02.07.2019 року в розмірі - 385 310,00 грн. та судовий збір в сумі - 9 605,00 грн., а всього в розмірі - 7 067 056,08 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.05.2020 р. заяву адвоката Маковей Олега Григоровича в інтересах [PERSON] про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 07 листопада 2019 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики, - задоволено, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 листопада 2019 року по цивільній справі за №761/31500/19-ц скасовано і призначено справу до розгляду в загальному позовному провадженні із проведенням підготовчого судового засідання. Протокольною ухвалою суду від 23.09.2020 р. закрито підготовче засідання, призначено справу до судового розгляду. У відзиві на позов представник відповідача просить застосувати позовну давність до вимог позивача, вважає, що строк позовної давності закінчився 01.07.2015 р., а з позов до суду позивач звернувся в липні 2019 р. Звернення позивача з аналогічним позовом до Київського районного суду м. Сімферополя, який перебуває на тимчасово окупованій території України, та ухвалення ним рішення 08.07.2015 р. не є підставою для переривання строку позовної давності. При цьому, вказане рішення від 08.07.2015 р. є недійсним та не створює будь-яких правових наслідків. (а.с. 90-93) В судовому засіданні представник позивача позов підтримав за викладених у позовній заяві обставин, просить його задовольнити. Позивач подав заяву про поновлення строку на звернення до суду, оскільки він звертався за місцем проживання відповідача з позовом до Київського районного суду м. Сімферополя, який розглянув справу 08.07.2015 р. та стягнув заборгованість за договором позики з відповідача. Однак, вказаним рішення права позивача не захищені. Представник відповідача заперечує щодо задоволення позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню не підлягає з наступних підстав. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 06 серпня 2011 року [PERSON] та [PERSON] уклали Договір позики грошей, який посвідчено приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу Тарасовою А.І. та зареєстровано в реєстрі за №1446 (далі - Договір позики) (а.с. 10). Відповідно до п.1 Договору позики, Позикодавець передає Позичальнику грошові кошти в сумі 1 833 376 грн. на зазначений нижче термін, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю таку ж суму грошових коштів в зазначений нижче термін. Згідно з п. 2 та п. 3 Договору позики, Позичальник, своїм підписом під цим договором, засвідчує, що суму, зазначену в п. 1 цього Договору від Позикодавця одержав цілком до підписання договору. Повернення зазначеної в цьому договорі суми здійснюється одноразово готівкою у строк не пізніше 30 червня 2012 року. Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У випадку неповернення Позичальником грошей у вказаний в цьому договорі строк Позикодавець має право пред`явити цей договір для стягнення в примусовому порядку. Звернення стягнення за даним договором здійснюється у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса або в судовому порядку (п. 7 Договору позики). Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом. За умовами ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. В силу вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, в зв`язку з чим виникла заборгованість в розмірі основної заборгованості в сумі - 1 833 376,00 грн., відсотків на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 01.07.2012 року по 02.07.2019 року в сумі - 1 895 100,62 грн., інфляційних витрат за період з 01.07.2012 року по 02.07.2019 року в сумі - 2 943 664,64 грн. та 3% річних за період з 01.07.2012 року по 02.07.2019 року в розмірі - 385 310,00 грн. Розмір відсотків було перераховано судом за допомогою програми системи «Ліга-Закон» в розділі «корисні інструменти». Однак, позивач звертаючись до суду 16.07.2019 р. (дата поштового відправлення позовної заяви) просив поновити строк на звернення, оскільки кошти за договором позики повинні були повернуті не пізніше 30 червня 2012 року. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства ; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії ). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Аналіз статті 261 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. (постанова Верховного Суду від 01.07.2019 р. (справа №711/8934/17-ц) Оскільки кошти за договором позики повинні були повернуті не пізніше 30 червня 2012 року, строк позовної давності щодо вказаної вимоги закінчився 01.07.2015 р. Згідно ч. 5 статті 267 Цивільного кодексу України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. В заяві про поновлення строку позивачем зазначено, що він намагався захистити свої права шляхом звернення до Київського районного суду м. Сімферополя, який перебуває на тимчасово окупованій території України, з позовом за місцем проживання відповідача. 15.04.2014 р. прийнято Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII, який набрав чинності 09.05.2014. Згідно ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається:1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями. Ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачає, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Рішення Київського районного суду м. Сімферополя від 08.07.2015 р. не може вважатись підставою для поновлення строку звернення до суду, оскільки в силу приписів Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» воно не створює правових наслідків для сторін. При цьому, стаття 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачає можливість розгляду цивільних справ, підсудних місцевим загальним судам, розташованим на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, місцевими загальними судами міста Києва, що визначаються Київським апеляційним судом. Тому, позивач в межах позовної давності в порядку Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» мав можливість звернутись до легітимного суду з позовом для захисту своїх прав раніше або одразу після окупації Автономної Республіки Крим, але він це зробив 16.07.2019 р. з пропуском строку позовної давності. Враховуючи те, що позивачем пропущено строк позовної давності, про що заявлено відповідачем у справі, а причину пропуску строку на звернення до суду визнано неповажною, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики грошових коштів від 06.08.2011 року потрібно залишити без задоволення.

Outcome: dismissed