Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-19 00:00:00

У листопаді 2014 року позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовною заявою, в якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 26.01.2015 р., поставлено питання про поновлення його на посаді головного організатора трюкових зйомок Державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені О.Довженка», а також, стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 31.10.2014 по 31.01.2015 р. в сумі 32631,00 грн. Позов мотивовано тим, що позивач працював в ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені О.Довженка», у т.ч. з 1985 р на посаді головного організатора трюкових зйомок. Проте, 30.10.2014 р. наказом генерального директора №317-к позивача було звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників. Разом з тим, оскільки таке звільнення було проведено із порушенням трудового законодавства, позивач звернувся за захистом своїх трудових прав до суду в порядку ст.232 КЗпП України. А саме, позивач вказував на те, що профспілкова організація, членом якої є позивач, не надала згоди на його звільнення, що є підставою для поновлення працівника на роботі. Крім того, посилаючись на те, що заробітну плату за серпень та вересень 2014 р. позивач не отримував, на даний час тривають судові спори про стягнення заробітної плати за період з січня 1991 року, просив виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з листопада 2014 р. по січень 2015 р. із застосуванням середнього окладу директора знімальної групи першої категорії, що складає в середньому 10877,00 грн., та становить разом за три місяці 32631,00 грн. у відповідності до розділу ІІ п.7 Постанови №212/8-60 від 31.05.1990 р. Державного комітету СРСР по праці та соціальним питанням «О совершенствовании организации заработной платы и введении новых условий оплаты труда, тарифных ставок и окладов работников киностудий, творческих объединений, киновидеообъединений, кинозрелищных и кинопрокатных предприятий и других киноорганизаций кинематографии». В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених в ньому. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала з посиланням на те, що в ході судового розгляду справи, встановивши, що позивач є членом профспілкової організації, адміністрацією профспілковому комітету 24.12.2014 р. було скеровано подання генерального директора підприємства з приводу отримання згоди на звільнення [PERSON] Однак, орган первинної профспілкової організації не повідомив роботодавця про прийняте рішення у письмовій формі в строк, обумовлений ч.4 ст.39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Таким чином, представник відповідача стверджувала, що на підставі вищевказаної норми є підстави вважати, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору. Суд, заслухи пояснення учаснків судового розгляду, дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши всі докази у їх сукупності, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на наступне. Судом установлено, що з 1986 р. позивач працював у відповідача на посаді головного організатора трюкових зйомок, що підтверджується копією трудової книжки позивача. Наказом генерального директора ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені О.Довженка» №317-к від 27.10.2014 р. [PERSON] було завльнено з роботи з 30.10.2014 р. у зв'язку з реорганізацією та скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Позивач не погодився зі звільненням, про що свідчить його запис на наказі, копія якого представлена суду (а.с.3). При цьому, позивач стверджував, що при звільненні відповідач не провів належних розрахунків, що зумовило звернення до суду за захистом порушених прав. Постановою №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України в ч.1 звернув увагу на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП і інших актів законодавства України. Вказав, що діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці. Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з частиною другою вказаної статті звільнення з підстав, зазначених у ч. 1 ст. 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Крім того, відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Станом на дату звільнення [PERSON] був членом профспілкової організації ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені О.Довженка», про що свідчить довідка №52-01-43 від 12.11.2014 р. за підписом голови профспілки Супрун К.М. Відповідно до вимог статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» передбачено, що у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний термін обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником. У правовій позиції висловленій Верховним Судом України в постанові від 23.04.2014 р. у справі №6-30цс14 зазначено, що звільнення члена виборного органу первинної профспілкової організації підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), без попередньої згоди на це виборного органу первинної профспілкової організації профспілки та вищестоящого органу цієї профспілки є порушенням вимог статей 43, 252 Кодексу законів про працю України, статті 41 Закону України від 15.09.1999 р. №1045-XIV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та є підставою для визнання звільнення незаконним. Доводи представника відповідача щодо звернення керівництва відповідача у грудні 2014 р. до профспілкового комітету із відповідним поданням стосовно погодження звільнення [PERSON] судом до уваги не приймаються, оскільки таке звернення має передувати звільненню, а не навпаки. За таких обставин, суд дійшов висновку, що в порушення вимог ст.ст. 43, 252 КЗпП України звільнення позивача проведено без отримання згоди первинної профспілкової організації, членом виборного органу якої він є. Інших аргументів та заперечень на позовні вимоги стороною відповідача не надано. Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з листопада 2014 р. по січень 2015 р., суд зазначає наступне. Так, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. За таких обставин, оскільки відповідач не надав суду розрахунку середнього заробітку позивача, а також будь-яких доказів стосовно проведення розрахунків під час звільнення, суд дійшов висновку про обгрунтованість вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з листопада 2014 р. по січень 2015 р. на підставі розрахунку, пердставленого позивачем. При обчисленні середнього заробітку позивач використав штатний розпис затвердженрй на підприємстві за 2013 р., в якому посадовий оклад організатора трюкових зйомок не визначено, однак встановлено оклад директора знімальної групи І категорії на рівні 10877,00 грн. Інших доказів та розрахунків суду не надано. У відповідності з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Отже, у відповідності до постанови ВР України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» від 12.09.1991 р. №1545-XII, при визначенні середнього заробітку, який належить до стягнення на користь позивача, суд враховує Додаток №1 розділу ІІ п.7 Постанови №212/8-60 від 31.05.1990 р. Державного комітету СРСР по праці та соціальним питанням яким обумовлено, що посадові оклади організаторів трюкових зйомок встановлюються на рівні посадових окладів директорів знімальних груп першої категорії художньої кінематографії. В порядку, визначеному ч.ч. 3 ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн.

Outcome: approved