Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-26 00:00:00

У липні 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом, який 30 листопада 2017 року уточнила та остаточно просила визнати недійсним договір довічного утримання від 18 вересня 1997 року укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. 18 вересня 1997 року та зареєстрований в реєстрі за № 2а-706, скасувати реєстрацію договору довічного утримання від 18 вересня 1997 року на квартиру [ADDRESS] на ім'я [PERSON], проведеному в міжміському бюро технічної інвентаризації управління житлово-комунального господарства облдержадміністрації 17 листопада 1997 року по реєстру № 249п-87 та визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] на квартиру № 40 житловою площею 16,0 кв.м., загальною площею 32,9 кв.м., в житловому будинку [ADDRESS]. В обґрунтування позову вказала, що [INFO] померла її бабуся - [PERSON] Після її смерті відкрилася спадщина на належну їй квартиру [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04 квітня 1994 року № 3688, яке було зареєстровано в МБТІ і записано в реєстрову книгу за № 54п-2. Після померлої [PERSON] до третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори була подана заява про прийняття спадщини від імені онуки померлої та заведена спадкова справа. Після чого вона дізналася, що її бабуся 18 вересня 1997 року уклала з відповідачкою договір довічного утримання, який було посвідчено державним нотаріусом третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. та зареєстровано в реєстрі за № 2а-706. 18 вересня 1997 року державний нотаріус Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. у зв'язку з посвідченням цього договору наклала заборону на відчуження зазначеної в договорі квартири власником якої є [PERSON], а була [PERSON] до припинення договору довічного утримання та зареєстрована 18 вересня 1997 року в реєстрі для реєстрації заборони за № 477. Реєстрація договору довічного утримання від 18 вересня 1997 року на квартиру [ADDRESS] на ім'я [PERSON] проведена в міжміському бюро технічної інвентаризації управління житлово-комунального господарства облдержадміністрації 17 листопада 1997 року за № 249п-87. Вважає, що договір довічного утримання від 18 вересня 1997 року було укладено з порушенням вимог чинного законодавства та порушення порядку оформлення документів, а саме: дата укладання договору виправлена; п. 11 договору передбачено, що згідно ст. 227 ЦК України, договір підлягає реєстрації у Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації, тоді як ст. 227 ЦК України, яка діяла на час укладання договору, не передбачала реєстрацію у Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації; не вказано строк чинності договору (термін дії договору довічного утримання (догляду); не вказано місце виконання договору; не вказано момент виникнення права власності на майно, передане за договором. Крім того, набувач, у разі смерті відчужувача зобов'язаний поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду), однак відповідач [PERSON] не займалася похованням [PERSON] У зв'язку з цим, вона вимушена звернутися з даним позовом до суду. У судове засідання позивач не з'явилася, але її представник надала заяву з проханням розглянути справу у її відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Не заперечує проти розгляду у заочному провадженні. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, але надіслав листа з проханням розглянути справу у відсутності представника. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що у [PERSON], [INFO] народився син [PERSON], який 08 червня 1985 року уклав шлюб з [PERSON]. Від даного шлюбу у них народилася [INFO] [PERSON], яка 16 жовтня 1996 року уклала шлюб з [PERSON]. Після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище - [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про народження та укладання шлюбу. Таким чином встановлено, що позивачка [PERSON] є онукою [PERSON] Батько позивачки [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER]. На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 04 квітня 1994 року ВО «Південний машинобудівний завод», яке було зареєстровано в МБТІ у реєстрову книгу 54п-2, [PERSON] на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS]. 09 вересня 1994 року [PERSON] склала заповіт, в якому на випадок своєї смерті розпорядилася щоб усе її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося в тому числі і квартиру № 40, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], заповідає [PERSON] Даний заповіт був посвідчений державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. та зареєстрований в реєстрі за № 2-3490. 18 вересня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого [PERSON] передає у власність, а [PERSON] приймає квартиру № 40 приведеною площею 32,2 кв.м., загальною площею 28,7 кв.м., житловою площею 16,0 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS], яка складається з: коридору 1; санвузла 2; кухні 3; жилої кімнати 4; кладової 5. [PERSON] зобов'язується довічно утримувати [PERSON], надаючи їй комплекс послуг згідно щомісячних замовлень, та забезпечуючи їй право по життєвого безкоштовного проживання у вказаній квартирі. Вартість матеріального забезпечення сторони визнають у розмірі 50 грн. в місяць, у випадку інфляції ця сума збільшується згідно встановленого державою коефіцієнту індексації доходів населення. Даний договір було посвідчено державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. та зареєстровано в реєстрі за № 2а-706 та накладено заборону на відчуження зазначеної в договорі квартири власником якої є [PERSON] а була [PERSON] до припинення договору довічного утримання. Згідно листа Міжміського бюро технічної інвентаризації Управління житлово-комунального господарства облдержадміністрації за № 307, реєстрація договору довічного утримання на квартиру [ADDRESS] на ім'я [PERSON] проведена 17 листопада 1997 року по реєстру № 249п-87. Як вбачається з матеріалів справи, після укладання договору довічного утримання 18 вересня 1997 року було винесено рішення виконавчого комітету Красногвардійської районної ради від 23 вересня 1997 року за № 234, яким було призначено [PERSON] піклувальником над [PERSON] Згідно листа виконавчого комітету Красногвардійської районної ради від 25 березня 1997 року за № 296 після призначення [PERSON]. піклувальником над [PERSON] за період з липня по грудень 1997 року скарг з боку [PERSON] не надходило. 05 грудня 1997 року в опікунську раду звернулася [PERSON] з заявою від [PERSON] та [PERSON] про родинний обмін квартири [PERSON] на частину квартири [PERSON] з метою спільного проживання. На засіданні виконавчого комітету Красногвардійської районної ради від 19 грудня 1997 року прийнято рішення № 313, де не заперечувалось щодо обміну квартири [PERSON] [ADDRESS] на ? частину квартири, що належала [PERSON] через піклувальника [PERSON] Метою обміну - сумісне проживання та догляд онучки за піклувальницею [PERSON] [INFO] [PERSON] померла, про що відділом реєстрації актів громадського стану виконкому Кіровської районної ради м. Дніпропетровська в книзі реєстрації актів про смерть було зроблено запис за № 1849, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER]. Мати позивачки - [PERSON] померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER]. Також у судовому засіданні встановлено, що постановою в.о. слідчого СВ Красногвардійського РВ УМВС України в Дніпропетровській області молодшого лейтенанта Фоменкова І.А. від 30 листопада 1998 року була порушена кримінальна справа № 661903 відносно [PERSON] за ознаками ст. 194 КК УССР за підробку документів по оформленню договору довічного утримання. В рамках кримінального провадження була призначена та проведена 11 листопада 1999 року почеркознавча експертиза, відповідно до якої було встановлено, що заяву у відділ приватизації ВО ПМЗ на повторну видачу документів на приватизацію квартири [PERSON] писала [PERSON] Підпис у даній заяві здійснена [PERSON] В заказі № 3/899 МБТІ 12 травня 1997 року - підпис [PERSON] Постановою слідчого Машкевич О.В. попереднє слідство по кримінальній справі № 551903 на підставі п. 3 ст. 206 КПК України було зупинено. 22 липня 1999 року постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська було закрито провадження по справі про притягнення Хилько Л.А. до відповідальності на підставі Закону України «Про корупцію» у зв'язку з відсутністю в її діях складу правопорушення. Згідно ч. 3. ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Договір довічного утримання укладено 18 вересня 1997 року, коли діяв ЦК України в редакції 1963 року, то до спірних правовідносин з приводу визнання договору недійсним необхідно застосовувати положення ст. 48 ЦК України (в редакції 1963 року), яка діяла на час його укладення. Оскільки відповідно до ч. 4 Прикінцевих та Перехідних Положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2004 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст. 48 ЦК України (в редакції 1963 року), недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Згідно ст. 425 ЦК України (в редакції 1963 року), за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Відповідно до ст. 426 ЦК України (в редакції 1963 року) договір довічного утримання повинен бути нотаріально посвідчений ст. 47 цього Кодексу). У договорі довічного утримання повинна бути зазначена оцінка відчужуваного будинку, що визначається за згодою сторін, а також види матеріального забезпечення, що надаються набувачем майна відчужувачеві, та їх грошова оцінка, яка визначається за згодою сторін. При цьому, згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 4 Постанови № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» зі змінами та доповненнями (далі - Постанова Пленуму), за правилами ст. 48 ЦК України (в редакції 1963 року) угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади та управління в межах наданої їм компетенції. У відповідності до ст. 59 ЦК України (в редакції 1963 року) угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Пунктом 17 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року за № 18/5 та затвердженого в Міністерстві юстиції України від 07 липня 1994 року за № 152/361 передбачено, що тексти нотаріально посвідчуваних угод, засвідчуваних копій документів і виписок з них, тексти перекладів та заяв повинні бути написані ясно і чітко; числа і строки, що стосуються змісту посвідчуваних угод, мають бути позначені хоча б один раз словами, а назви юридичних осіб - без скорочень і з зазначенням їх адреси. В необхідних випадках зазначаються номери рахунків юридичних осіб в установах банків. Прізвища, імена та по батькові громадян повинні бути написані повністю із зазначенням місць їх проживання. При посвідченні угод за участю іноземних громадян зазначається також і їх громадянство. На нотаріально оформлюваних документах не заповнені до кінця рядки та інші вільні місця прокреслюються, за винятком документів, призначених для дії за кордоном, в яких прокреслення не допускаються. Дописки і виправлення повинні бути застережені нотаріусом перед підписом відповідних осіб (учасників угод та інших осіб, які підписали угоду, заяву та ін.) і повторені в кінці посвідчувального напису. При цьому виправлення мають бути зроблені так, щоб усе помилково написане, а потім закреслене, можна було прочитати. Згідно п. 55, 56, 57 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року за № 18/5 та затвердженого в Міністерстві юстиції України від 07 липня 1994 року за № 152/361, договори довічного утримання посвідчуються державними нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів купівлі-продажу жилих будинків. При посвідченні договорів довічного утримання не застосовуються правила, викладені в абзаці першому пункту 40 цієї Інструкції. Посвідчуючи такі договори, державний нотаріус повинен перевірити, чи є відчужувач жилого будинку (квартири) непрацездатним (за віком або за станом здоров'я), про що зазначається в тексті договору. На примірнику договору довічного утримання, що залишається в справах державної нотаріальної контори, робиться відмітка, в якій зазначаються реквізити документа, що підтверджує непрацездатність відчужувача. Відчужувачем жилого будинку (квартири) за договором довічного утримання не може бути неповнолітня особа. В тексті договору довічного утримання обов'язково зазначається, що набувач жилого будинку (квартири) зобов'язаний надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги, та визначається грошова оцінка матеріального забезпечення, яка встановлюється за згодою сторін. При посвідченні договору довічного утримання накладається заборона відчуження жилого будинку (квартири) у встановленому порядку, про що робиться напис на всіх примірниках договору. Як вбачається з доданого до матеріалів справи акту перевірки, яка була проведена Головним спеціалістом сектора нотаріату [PERSON] щодо законності посвідченні договору довічного утримання, нотаріусом при посвідченні договору довічного утримання були допущені порушення. На екземплярі договору, виданого набувачу виправлена дата укладання угоди з дев'ятнадцятого на вісімнадцяте вересня, а на екземплярі, який зберігається в нотаріальній конторі, виправлень немає, дата посвідчення 18 вересня 1997 року. Вказані виправлення оговорені у кінці посвідчувального напису, в той час, як в п. 17 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України дописки та виправлення повинні бути оговорені нотаріусами перед підписаннями учасників угоди та повторені у кінці посвідчувального напису. При цьому виправлення повинні бути такі, щоб усе помилково записане, а потім вичеркнуте можливо було прочитати. У тексті договору дата забита на печатній машинці. Відсутність заборони на відчуження або арешту майна не підтверджено довідкою. Виправлена дата на квитанції про сплату державного мита з 18 на 19. Без дозволу управління юстиції нотаріусом ведеться виконавчий реєстр «2-а», записи в якому ведуться періодично: 2, 14 липня, 18 вересня, 18 грудня. Індекс, присвоєний реєстру «2-а» не співпадає з номером печатки державного нотаріуса. Крім того, судом встановлено, що у договорі довічного утримання від 18 вересня 1997 року не вказано строк чинності договору (термін дії договору довічного утримання (догляду); не вказано місце виконання договору; не вказано момент виникнення права власності на майно, передане за договором. А у п. 11 містить відомості про те, що згідно ст. 227 ЦК України, договір підлягає реєстрації у Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації, тоді як ст. 227 ЦК України, яка діяла на час укладання договору, не передбачала реєстрацію у Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації. З врахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що договір довічного утримання укладений 18 вересня 1997 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державний нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. 18.09.1997 року, зареєстрований в реєстрі за № 2а-706 не відповідає вимогам закону, а тому слід його визнати недійсним. У зв'язку з чим підлягають задоволенню позовні вимоги про скасування реєстрації договору довічного утримання від 18 вересня 1997 року, на квартиру [ADDRESS] на ім'я [PERSON], проведену в міжміському бюро технічної інвентаризації управління житлово-комунального господарства облдержадміністрації 17.11.1997 року по реєстру № 249п-87. Що стосується позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом, то дані позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» є роз'яснення, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Оскільки позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачці, то суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом є безпідставними та попередчасними, оскільки відсутні перешкоди в оформленні права власності позивача в порядку спадкування у встановленому законом порядку через нотаріальну контору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідачки [PERSON] слід стягнути на користь позивачки судовий збір за вимогу немайнового характеру у розмірі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial