Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

У листопада 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за борговою розпискою і просить стягнути з останнього на свою користь борг у розмірі 1 200 000,00 грн та судові витрати. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 14 листопада 2013 року він з відповідачем [PERSON] уклали договір позики, котрий був оформлений розпискою, згідно умов якого позивач передав, а відповідач прийняв у борг грошові кошти в сумі 50 000,00 доларів США, які зобов'язувався повернути до 15 січня 2014 року. Вчасно відповідач гроші не повернув, тому 14 квітня 2014 року він повторно написав розписку про те, що на безстроковий термін бере в борг 50 000,00 доларів США, які зобов'язується повернути за першою вимогою позивача. 08 вересня 2014 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення коштів, однак останній борг не повернув. Станом на час звернення до суду відповідач [PERSON] взяті на себе зобов'язання перед позивачем належним чином не виконав, грошові кошти не повернув у передбачений договором строк, у зв'язку з чим у нього перед позивачем утворилася заборгованість у розмірі 50 000,00 доларів США, що станом на день звернення до суду за офіційним курсом НБУ становить 1 200 000,00 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання 12.04.2018 не з'явився, про час та місце повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив. 26 січня 2016 року надіслав суду письмові заперечення, згідно яких позов не визнає та просить відмовити у повному обсязі. Відповідач стверджує, що брав у борг у позивача тільки 50,00 доларів США, а не 50 000,00 доларів США. Вказана сума, на його думку, була сфальсифікована позивачем. На підтвердження своїх заперечень до позову відповідач не заявляв клопотань про проведення графологічної експертизи для спростування наведених позивачем відомостей. В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного терміну. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасникам справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції. Така позиція викладена в рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України». В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. У свою чергу за клопотаннями представника позивача ухвалою суду від 25 липня 2016 року призначено по справі технічну та графологічну експертизу боргових розписок, оплату яких судом було покладено на позивача. 15 лютого 2017 року позивач через свого представника звернувся до суду з клопотанням про відміну вищевказаних експертиз, у зв'язку з неспроможністю оплати зазначених технічної та графологічної експертиз документу. Також заявив клопотання про призначення по справі графологічної експертизи документа. На підставі вказаного ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25 квітня 2017 року скасовано вищевказані експертизи та призначено графологічну експертизу документу. Поставлено на вирішення графологічної експертизи документу наступне питання: Чи було зроблено напис цифр «50000» на розписці від 14.04.2014 року однією і тою ж людиною і одночасно, що і решта тексту даної розписки, чи в цьому написі щось виправлялось чи дописувалось іншою людиною? 10 жовтня 2017 року справа була повернута з експертної установи без виконання, оскільки позивачем не були в повній мірі оплачені витрати на проведення експертизи та не надано необхідних документів на вимогу експерта. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити у повному обсязі з огляду на таке. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 14 листопада 2013 року позивач [PERSON] з відповідачем [PERSON] уклали договір позики, котрий був оформлений розпискою, згідно умов якого позивач передав, а відповідач прийняв у борг грошові кошти в сумі 50 000,00 доларів США, які зобов'язувався повернути до 15 січня 2014 року (а.с.5). Розпискою від 14 квітня 2014 року відповідач підтвердив про те, що прийняв у борг грошові кошти в сумі 50 000,00 доларів США. Проте змінив строк виконання на безстроковий термін. Кошти зобов'язується повернути за першою вимогою позивача (а.с.6). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог вищенаведеної ст. 81 ЦПК України [PERSON] не надав суду достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження того, що письмові розписки від 14.11.2013 та від 14.04.2014 укладені не ним. Також відповідач не спростував факту отримання від позивача 50 000,00 доларів США. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. 08 вересня 2014 року позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення коштів (а.с.7-8). Вказану вимогу відповідач отримав 18 вересня 2014 року, однак борг не повернув (а.с.7). Враховуючи вищенаведене, суд встановив, що станом на день розгляду справи відповідач свої вимоги за договором позики не виконав належним чином та не повернув грошові кошти, внаслідок чого у нього перед позивачем утворилася заборгованість у розмірі 50 000,00 доларів США, що станом на день звернення до суду за офіційним курсом НБУ становить 1 200 000,00 грн. У зв'язку з чим суд вбачає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача борг у розмірі 1 200 000,00 грн. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 6 090,00 грн, які підтверджуються долученою до справи квитанцією про їх оплату (а.с.2). На підставі викладеного, ст. 525, 526, 527 1046-1049 ЦК України,

Outcome: approved