Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

У липні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], комунальної установи «Інформаційне агентство «Контакт» про визнання недостовірною інформації, покладення обов'язку спростування недостовірної інформації, стягнення моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] року в газеті Южноукраїнської міської ради «Контакт» [NUMBER] на сторінці 7 було опубліковано статтю у розділі «[INFO]» під назвою «[INFO]», в якій депутат Южноукраїнської міської ради [PERSON] надав своє роз'яснення ситуації з приводу публікації на сайті «Барометр Южноукраїнська». В зазначеній статті автор допустив висловлювання, які містять недостовірну інформацію та завдають шкоди його честі, гідності та діловій репутації як депутату Южноукраїнської міської ради, зокрема, відповідач зазначив про позивача наступне: «На засіданні постійної комісії, яке відбулося 23 лютого 2016 року, було проведено майже «міні-розслідування» та розглянуто питання [PERSON] з самого його початку. Як мені, так і іншим членам постійної комісії стало явно зрозумілим, що дійсно з боку депутата міської ради [PERSON] здійснювався тиск на [PERSON], а з боку посадових осіб затримувалося вирішення питання внесення приміщення [ADDRESS] до переліку вільних приміщень, розподілу місць загального користування [NUMBER] пропорційно займаній площі між орендарями…», « Зрозумілою стає і схема [PERSON]: отримання фінансової вигоди від сприяння у передачі в оренду майна комунальної власності, а в разі відмови сплачувати «благодійний внесок» за такі «послуги», до справи він підключає сайт «Барометр Южноукраїнська» (для створення «негативного» образу особи, що відмовилася від «оплати послуг») та Атошників, яким терміново стає потрібним житло чи нежитлові приміщення (хоча потім відмовляються від своїх «бажань» з різних причин) …». 23 лютого 2016 року дійсно відбулося засідання постійної комісії міської ради з питань управління комунальною власністю під головуванням депутата [PERSON], на якому розглядалася скарга [PERSON] щодо оренди частки майна комунальної власності: частки приміщення [ADDRESS] та незаконних дій при вирішенні цього питання деяких посадових осіб та депутатів. На вказаному засіданні він не був присутній, однак ознайомився з його ходом через мережу Інтернет. [PERSON], яка була доповідачем на засіданні комісії, звинуватила «особу, що є власником сайту «Барометр», яким чомусь вважає його, у вимаганні в неї великої суми грошей в валюті за вирішення питання щодо передачі їй в оренду приміщення комунальної власності, а після її відмови - у створенні перешкод в отриманні в оренду приміщення. Посилаючись на те, що вищевказана інформація не відповідає дійсності, формує в громадськості негативне уявлення про нього як про людину і про політика, призводить до зниження довіри до нього з боку громадян, він має постійно виправдовуватися, доводити хибність тверджень відповідача, позивач просив визнати вказану інформацію недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, зобов'язати відповідачів у наступному номері газети Южноукраїнської міської ради «Контакт» після набрання рішенням суду законної сили, спростувати недостовірну інформацію стосовно нього шляхом опублікування вступної та резолютивної частини судового рішення. Крім того, посилаючись на те, що внаслідок таких дій відповідачів йому була спричинена моральна шкода, просив стягнути її з відповідачів на свою користь у солідарному порядку розмірі 90000 грн. У судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги та прохав суд їх задовольнити. Представники відповідача - комунальної установи «Інформаційне агентство «Контакт» заперечували проти задоволення позову, пояснили, що газетою дійсно було опубліковано статтю «[INFO]» у відповідь на статтю, яка була опублікована на сайті «Барометр» під назвою «[INFO]». [PERSON] звертався до редакції сайту «Барометр» з проханням спростувати опубліковану інформацію, однак у зв'язку з тим, що на його прохання не було ніякої реакції, тому він як депутат скористався своїм правом на відповідь та надав статтю, яка була опублікована у газеті «Контакт». Саме на дії посадових осіб конкурсної комісії [PERSON] зверталася з скаргою. На засіданні конкурсної комісії розглядалося питання скільки саме разів вона зверталася із скаргою, чому їй було відмовлено. Слова «міні-розслідування» взято у лапки, тобто у висловлюваннях [PERSON] саме це малося на увазі і не малось на увазі повноважень слідчого по проведенню розслідувань. Про схему відповідачем також зазначено як оціночне судження, адже при цьому застосовувалися слова, взяті у лапки, і не зазначені конкретні факти. У цих висловах застосовані гіперболи та алегорії, це оціночні судження. Відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди з газети «Контакт» за відсутності у редакції умислу на заподіяння шкоди позивачу. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав до суду письмове заперечення, в якому заперечував проти задоволення позову та зазначив, що вказана публікація є відповіддю на інформацію, розміщену на сайті «Барометр Южноукраїнська» «[INFO]». Так він змушений був відповідати на негативну критику на його адресу з боку позивача та робити це через офіційне видання Южноукраїнської міської ради - газету «Контакт», оскільки вказаний сайт не опублікував його відповідь на статтю. Слова «міні-розслідування» взяті у лапки, що свідчить про їх переносне значення. На засіданні комісії детально вивчалося питання про оренду нежитлового приміщення, в т.ч. і за заявою [PERSON] Тому для опису подій, що відбувалися на засіданні, він вжив поняття «міні-розслідування» як образне порівняння. Щодо тиску позивача на [PERSON], то він надав власну оцінку тим відносинам, які склалися між ними, виходячи з того, що відбувалося на засіданні комісії, виступів осіб, присутніх на засіданні, з публічних висловлювань, опублікованих в Інтернеті. Висловлювання в статті про наявність схеми [PERSON] не містить недостовірної інформації, так як є його оціночним судженням щодо ситуації, яка склалась у відносинах між [PERSON] та [PERSON] вважає, що спірна інформація є вираженням його суб'єктивної думки стосовно дій та поведінки позивача, його критичним судженням, заснованим на відповідних фактичних підставах. Зазначив про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди. Вислухавши думки учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [INFO] року в газеті Южноукраїнської міської ради «Контакт» [NUMBER] на сторінці 7 було опубліковано статтю у розділі «[INFO]» під назвою «[INFO]» інформацію наступного змісту: «На засіданні постійної комісії, яке відбулося 23 лютого 2016 року, було проведено майже «міні-розслідування» та розглянуто питання [PERSON] з самого його початку. Як мені, так і іншим членам постійної комісії стало явно зрозумілим, що дійсно з боку депутата міської ради [PERSON] здійснювався тиск на [PERSON], а з боку посадових осіб затримувалося вирішення питання внесення приміщення [ADDRESS] до переліку вільних приміщень, розподілу місць загального користування [NUMBER] пропорційно займаній площі між орендарями…», « Зрозумілою стає і схема [PERSON]: отримання фінансової вигоди від сприяння у передачі в оренду майна комунальної власності, а в разі відмови сплачувати «благодійний внесок» за такі «послуги», до справи він підключає сайт «Барометр Южноукраїнська» (для створення «негативного» образу особи, що відмовилася від «оплати послуг») та Атошників, яким терміново стає потрібним житло чи нежитлові приміщення (хоча потім відмовляються від своїх «бажань» з різних причин) …» Як роз'яснено у п.п.15,18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і всебічно здійснювати своє особисте немайнове право. У справі зазначеної категорії, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів). Відповідно до частин 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У п.46 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» від 8 липня 1986 року суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки для запобігання заворушенням чи злочинам для охорони здоров'я чи моралі для захисту репутації чи прав інших осіб для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Таким чином, обмеження цього права допускається у виняткових випадках та за обов'язковою відповідністю умовам: а) передбачуваності законом конкретного втручання; б) відповідності втручання легітимній меті; та в) за умови необхідності втручання в демократичному суспільстві. Аналіз зазначеного національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчать про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Цивільно-правовий захист честі, гідності та ділової репутації від певних висловлювань допустимий лише при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та переконань, закріплених в ст. 34 Конституції України, а необхідність обмежувати вираження думок є менш гострою стосовно публічних осіб. Політичний діяч має право на захист свого приватного життя, але межа захисту його репутації повинна бути такою, щоб забезпечити й вільне обговорення політичних питань. Політичні діячі неминуче стають відкритими для прискіпливого висвітлення своїх слів та вчинків і мають усвідомлювати це. При цьому преса не повинна переступати межу, встановлену з метою захисту репутації інших осіб, але повинна повідомляти інформацію та ідеї з політичних питань, так само, як із питань, що становлять громадський інтерес. Не лише преса має завдання повідомляти таку інформацію, але й громадськість має право її отримувати (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Лінгенс проти Австралії» та «Українська Прес-Група проти України»). Судом встановлено, що позивач [PERSON] є депутатом Южноукраїнської міської ради Миколаївської області сьомого скликання. Відтак він є політичним діячем. У статтях 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Відповідно до положення абз. 6 п. 3 рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. В опублікованій статті автор виклав інформацію, з якою незгоден позивач, оскільки вважає що розповсюджена інформація безпосередньо його стосується та завдає шкоди його честі, гідності та діловій репутації. Разом з тим, виходячи зі змісту зазначеної статті, суд вважає, що з метою привернути увагу громадськості, відповідач виразив суб'єктивні оціночні судження, свій особистий погляд про дії позивача та власну оцінку його поведінки. Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності. За такого, викладені у згаданій статті висловлювання не порушують особистих немайнових прав позивача. Вони свідчать про критичну оцінку дій та поведінки позивача і не містять конкретних фактів, а тому у встановлений законом спосіб не можуть бути спростовані. За відсутності підстав для визнання інформації недостовірною, відсутні підстави для стягнення моральної шкоди, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed