Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

У липні 2018 року [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт його постійного проживання станом на 24.08.1991 року та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» на території України, а саме, у пмт. Веселе, Веселівського району, Запорізької області. В обґрунтування заяви вказує, що він народився 29.06.1974 року в с. Мачора, Гульринського району, Республіки Грузія, де у 1990 році весною закінчив школу. У вересні 1990 року він разом зі своїм двоюрідним братом [PERSON], [INFO], приїхав до пмт. Веселе, Веселівського району, Запорізької області, постійно проживав за адресою [INFO], пмт. Веселе, вул. Мостова, буд. 45, та працював на заводі по виробництву труб. 20.01.1999 року він отримав паспорт громадянина України, здав колишній паспорт Радянського зразку, у 2000 році отримав закордонний паспорт громадянина України, який був дійсний до 2010 року. Вступив на курси керування транспортом, де навчався у 2001 року, та 2002 році отримав посвідчення водія. 06.03.2007 року отримав картку фізичної особи платника податків та одержав ідентифікаційний номер № [NUMBER]. У 2010 році отримав новий закордонний паспорт громадянина України З початку 2018 року заявник мешкає за адресою м. Запоріжжя, вул. Ярославська, буд. 76. 23.06.2018 року він подав документи для зміни закордонного паспорту у формі ІД картки, але, через деякий час, йому зателефонували з Центру обслуговування громадян «Паспортний сервіс» та повідомили, що стосовно нього триває перевірка належності до громадянства України, при цьому йому необхідно у судовому порядку встановити факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року. З урахуванням викладеного, просить встановити факт його постійного проживання станом на 24.08.1991 року та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» на території України, а саме, у пмт. Веселе, Веселівського району, Запорізької області. Заявник [PERSON] у судовому засіданні підтримав свою заяву, наполягає на її задоволені. Представник зацікавленої особи, належним чином повідомлений про місце, дату, час проведення судового засідання, до суду не зявився, заперечень не надав. Суд, дослідивши письмові докази по справі, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вислухавши заявника [PERSON], допитавши свідків [PERSON] та [PERSON], проаналізувавши та надавши оцінку доказам та поясненням, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що Веселівським РВ УМВС України в Запорізькій області 20.01.1999 року [PERSON] отримав паспорт громадянина України СА928777. 30.06.1999 року у зазначений паспорт громадянина України Веселівський РВ УМВС України в Запорізькій області була вклеєна фотокартка по досягненню «25-річного» віку. У 2000 році заявник отримав закордонний паспорт громадянина України. У період з 20.03.2001 року по 20.06.2001 рік заявник навчався на курсах керування транспортними засобами. 10.08.2002 року [PERSON] отримав посвідчення водія. 06.03.2007 року заявник отримав ідентифікаційний код [NUMBER]. У 2010 році [PERSON] по закінченню терміну дії закордонного паспорту, звернувся за його обміном та 10.11.2010 року отримав новий закордонний паспорт ЕН440327. Питань належності до громадянства у органів ВС весь цей час до заявника [PERSON] не виникало. 23.06.2018 року заявник подав документи для зміни закордонного паспорту у формі ІД картки, але, через деякий час, йому зателефонували з Центру обслуговування громадян «Паспортний сервіс» та повідомили, що стосовно нього триває перевірка належності до громадянства України, при цьому йому необхідно у судовому порядку встановити факт постійного проживання на території України на 24.08.1991 року. Таким чином, у відповідності до ст. 2 Закону України «Про громадянство України» належність [PERSON] до громадянства України документально не підтверджується. З наведених підстав [PERSON] рекомендовано для встановлення зазначеного юридичного факту звернутися до суду. У судовому засіданні заявник [PERSON] пояснив, що він навесні 1990 року закінчив школу у с. Мачора, Гульринського району, Республіки Грузія. У вересні 1990 року він переїхав до пмт. Веселе, Веселівського району, Запорізької області, разом зі своїм двоюрідним братом [PERSON]. Разом вони мешкали за адресою вул. Мостова, буд. 45, пмт. Веселе, Веселівського району, Запорізької області, та працювали на заводі по виробництву труб. Займались питаннями постачання. Брат його раніш приїхав до пмт. Веселе, а його забрав у вересні 1990 року з Грузії, оскільки там не було роботи. Вони разом працювали на заводі, мешкали у директора заводу [PERSON], який мешкав один, в нього був великий будинок, а гуртожитку на заводі не було. У пмт. Веселе він мешкав до 2000 році, а у період з 2000 року до початку 2018 року мешкав у м. Мелітополь Запорізької області, оскільки завод закрився та він знайшов там роботу, а зараз з початку 2018 року мешкає у м. Запоріжжі. Також, судом було встановлено наступне. Заявник [PERSON] народився 29.06.1974 року в с. Мачора, Гульринського району, Республіки Грузія. Веселівським РВ УМВС України в Запорізькій області 20.01.1999 року [PERSON] видано паспорт громадянина України СА928777. 30.06.1999 року у зазначений паспорт громадянина України Веселівський РВ УМВС України в Запорізькій області була вклеєна фотокартка по досягненню «25-річного» віку. У 2000 році заявник отримав закордонний паспорт громадянина України. У період з 20.03.2001 року по 20.06.2001 рік [PERSON] навчався на курсах керування транспортними засобами. 10.08.2002 року він отримав посвідчення водія. 06.03.2007 року заявник отримав ідентифікаційний код [NUMBER]. У 2010 році він по закінченню терміну дії закордонного паспорту, звернувся за його обміном та 10.11.2010 року отримав новий закордонний паспорт ЕН440327. При отриманні усіх цих документів, питань належності до громадянства у органів ВС весь цей час до заявника [PERSON] не виникало. Доводи заявника про те, що у вересні 1990 року він приїхав до пмт. Веселе, Веселівського району, Запорізької області, підтвердили допитані у режимі відео конференції свідки [PERSON] та [PERSON] Так, свідок [PERSON] пояснив, що знав дуже добре директора заводу труб [PERSON], який зараз вже помер, з яким він був у дружних відносинах. Спочатку у нього поселився [PERSON], а восени разом з ним з Грузії приїхав його двоюрідний брат [PERSON], оскільки у Грузії не було роботи. Памятає, що [PERSON] приїхав при існуванні СРСР, за рік до його розпаду, тобто десь восени 1990 року. Брати разом мешкали за адресою вул. Мостова 45, пмт. Веселе, та працювали на заводі по виробництву труб, займались питаннями постачання. Вони разом працювали на заводі, мешкали у директора заводу [PERSON]. Директор заводу мешкав один, в нього був великий будинок, а гуртожитку на заводі не було. Вони всі разом підтримувати дружні відносини. У пмт. Веселе [PERSON] мешкав до 2000 році, потім завод закрити, та [PERSON] поїхав до м. Мелитопіль, оскільки знайшов там роботу. Так, свідок [PERSON] пояснила, що з 1990 року зустрічалась та була нареченою [PERSON], який на той час постійно мешкав у пмт. Веселе. Вона мешкала у м. Мелитопіль, але вони часто приїжджали один до одного в гості. Восени 1990 року [PERSON] їздив до своїх рідних у Грузію, та повернувся зі своїм двоюрідним братом [PERSON], якому запропонував їхати до пмт. Веселе разом. Разом вони мешкали за адресою вул. Мостова 45, пмт. Веселе та працювали на заводі. Займались за заводі питаннями постачання, часто бували у командировках, заїжджали до неї у м. Мелитопіль. Брати разом працювали на заводі, мешкали у директора заводу, оскільки у заводу не було гуртожитку. У 1993 році вона з [PERSON] уклали шлюб, та їх родина переїхала на постійне мешкання до м. Мелітополь. [PERSON] часто приїжджав до них у гості, та з 2000 року переїхав постійно до м. Мелитополь. З урахуванням викладеного, суд вважає, що факт постійного проживання [PERSON] на території України станом на 24 серпня 1991 року, а також на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» на території України у пмт. Веселе, Веселівського району, Запорізької області, підтверджений належними і допустимими доказами. Відповідно до ч 2 ст.\~256\~ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз'яснено, що у порядку ч. 2 ст. 256 ЦПК\~суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень\~ст.\~256\~ЦПК та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, який має юридичне значення. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі\~Закону України «Про громадянство України» і може пов'язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Відповідно до ч. 1 ст.\~3\~Закону України\~«Про громадянство\~України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року чи 13.11.1991р. (набрання чинності Законом України «Про громадянство України»). Відповідно до п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 р. або 13.11.1991 р. У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Таким чином, факт постійного безперервного проживання заявника на території України підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, вимоги заявника обґрунтовані, суд вважає за необхідне встановити факт постійного проживання [PERSON] на території України станом на 24.08.1991 року та станом на 13.11.1991 рік. На підставі викладеного,

Outcome: approved