Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-26 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], обґрунтовуючи позовні вимоги неповернення відповідачем позики, що підтверджена відповідною розпискою від 01.12.2010, у сумі 15000 доларів США. 26.02.2015 відповідач повернув позивачеві 1000 доларів США. Залишок боргу складає 14000 доларів США, що на час звернення з позовом до суду складає 362320 грн. Позивач у судові засідання не з'являвся, звертався до суду із заявами про розгляд справи за його відсутності і підтримання вимог позову. Поясненням від 12.12.2017 (а.с. 81-83) вказав, що відповідач власноручно написав розписку про отримання коштів, позивач тривалий час не звертався до відповідача із вимогою про повернення боргу, але з початку 2015 року почав вимагати борг. Перебування у позивача оригіналу розписки підтверджує як укладення договору позики, так і факт передавання грошей. 26.02.2015 по розписці отримано від відповідача лише 1000 доларів США, про що зроблено відмітку на розписці, інші кошти не повернуто. Такі дії є вчиненням відповідачем дій, що свідчать про переривання перебігу строку позовної давності, та, відповідно, не можуть слугувати підставою для відмови у позові через сплив строку позовної давності. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні 14.11.2017 (а.с. 72, 73) позов підтримав, не заперечував щодо відкладення розгляду справи для, зокрема, забезпечення участі відповідача. Відповідач у судовому засіданні 26.10.2017 заперечував проти позову, вказав, що розписку написав, оскільки перебував у скрутних обставинах, розписка є фіктивною, вказаних у розписці коштів від позивача відповідач не отримував. Позивач свідомо власноручно зробив запис у розписці про повернення відповідачем 26.02.2015 1000 доларів США, чим штучно створює докази для переривання строку позовної давності. 1000 доларів США відповідач не повертав. Відповідач просив відмовити у позові через не отримання ним суми позики та через сплив строку позовної давності згідно ст.ст. 256, 267 ЦК України. Надалі відповідач у судові засідання не з'являвся, звертався до суду із клопотаннями про перенесення розгляду справи. Ураховуючи зазначене суд, відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України 27.02.2018 ухвалив вирішувати справу за відсутності позивача і його представника, за відсутності відповідача, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Виконуючи приписи ст.ст. 264, 265 ЦПК України суд зазначає таке. Відповідно до наявного у справі оригіналу розписки від 01.12.2010 (а.с. 51), складеної відповідачем [PERSON], останній отримав у борг від позивача [PERSON] 15000 доларів США, які зобов'язався повернути до 25.01.2011. Позика є безвідсотковою. На розписці вчинено позивачем запис про отримання ним від відповідача 1000 доларів США 26.02.2015, проти чого заперечував відповідач. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Висновок Верховного Суду України, викладений у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-63цс13, зазначає, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору (ст. 526 ЦК України). Отже факт перебування у позивача оригіналу розписки, яка надана судові (а.с. 51), свідчить про отримання відповідачем від позивача 01.12.2010 у позику 15000 доларів США зі строком повернення до 25.01.2011. Відтак суд відхиляє доводи відповідача про неотримання ним вказаних коштів. Договір позики укладено між сторонами у письмовій формі. Суд зазначає, що відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Отже процесуальний обовязок доведення факту отримання позивачем частини боргу 26.02.2015 покладено на позивача. Належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів повернення відповідачем позивачеві 1000 доларів США 26.02.2015, як на це вказує позивач та як на це вказує його власноручний запис у згаданій розписці, - судові не надано. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.ст. 257, 268 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦКУкраїни) Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Строк повернення позики за розпискою визначено до 25.01.2011. Трирічний строк позовної давності щодо такого строку виконання зобовязання сплив 25.01.2014. Доказів переривання строку позовної давності позивачем не надано. Докази повернення позики повністю або у частині відсутні. Ураховуючи зазначене, оцінивши докази, суд відмовляє у позові через сплив строку позовної давності, про що заявлено відповідачем. Суд скасовує заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 04.09.2017. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed