Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

У липні 2020 р. позивач звернулася до суду зі вказаним позовом. В обґрунтування позову зазначила, що вона працювала на підприємстві відповідача з 01.12.1983 р. по 28.02.2020 р. на збагачувальній фабриці № 2 електрослюсарем по ремонту обладнання та машиністом конвеєру з правом пільгового пенсійного забезпечення. Звільнилася із підприємства 28.02.2020 р., за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Рішенням лікувальної - експертної комісії Українського науково - дослідного інституту промислової медицини від 13.02.2020 р., їй були встановлені 2 професійні захворювання за діагнозами: - радикулопатія шийна та переково-крижова, білатерально, переважно зліва, з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим синдромом та мязовотонічним синдромами, безперервно рецидивуючий перебіг, з нейродистрофічними проявами у вигляді двобічного плечолопаткового пері артрозу, ПФ другого ступеня, остеоартрозу та періартрозу ліктьових суглобів, ПФ першого ступеня, остеоартрозу та періартрозу колінних суглобів, ПФ другого ступеня зі стійким больовим синдромом, периферічним ангіодистонічним синдромом верхніх кінцівок з порушенням трафіки кистей; 2) хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії), група В, легенева недостатність першого-другого ступеня. Висновком МСЕК від 15.06.2020 р. їй первинно було встановлено 60% втрати професійної працездатності, із яких: - 40% по радикулопатії; - 20% по ХОЗЛ, безстроково, та третю групу інвалідності. Все це також завдає їй моральних страждань. Просить стягнути з відповідача на свою користь 200000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Представник відповідача надав відзив на позов, в якому зазначив, що позивач працювала на підприємстві відповідача машиністом конвеєра рудозбагачувальної фабрики № 2, у період з 01.12.1983 р. по 28.02.2020 р., та звільнилась з роботи за власними бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком (пенсія призначена на пільгових умовах за Списком № 1). Стаж роботи позивача в шкідливих умовах праці складає всього 36 років 03 місяці, із яких за професією машиніста конвеєра РЗФ-2 - 32 роки 5 місяців. Отже, ушкодження здоров`я позивача пов`язано не тільки з наявністю шкідливих виробничих факторів на її робочому місці, але й з тривалістю її роботи в шкідливих умовах праці, що залежить виключно від неї самої і не залежить від роботодавця. За роботу в шкідливих умовах праці відповідач надає працівникам встановлені чинним законодавством і колективним договором пільги і компенсації, зокрема, оплату праці у підвищеному розмірі, додаткові відпустки, профілактичне харчування, перераховує до Пенсійного фонду кошти для забезпечення виплат пенсій за віком на пільгових умовах за Списком № 1. Позивач, будучи ознайомленою з умовами праці на своєму робочому місці та цілком усвідомлюючи, що тривала робота в таких умовах праці може призвести до ушкодження її здоровя, свідомо продовжувала тривалий час працювати в таких умовах праці. Вказане свідчить про те, що існує причинно-наслідковий зв`язок між професійним захворюванням і діями самого позивача, які виражаються у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці. Позивачем не доведено характер і обсяг своїх моральних, фізичних чи душевних страждань. Просить відмовити [PERSON] в задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] працювала у період з 01.12.1983 р. по 28.02.2020 р. машиністом конвеєра рудозбагачувальної фабрики № 2 ПрАТ «Північний ГЗК». Звільнилася з підприємства 28.02.2020 р., за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію (а.с. 7-10). Працюючи у відповідача протягом тривалого часу, а саме 36 років 3 місяці, в умовах впливу шкідливих факторів, позивач отримала професійні захворювання та висновком МСЕК від 15.06.2020р. їй первинно було встановлено 60% втрати професійної працездатності, із яких: - 40% по радикулопатії; - 20% по ХОЗЛ, безстроково, та третю групу інвалідності (а.с. 16, 17). Із п. 14 дослідженого Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 20.03.2020 р. слідує, що позивачу встановлено діагнози: 1) радикулопатія шийна та переково-крижова, білатерально, переважно зліва, з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим синдромом та мязовотонічним синдромами, безперервно рецидивуючий перебіг, з нейродистрофічними проявами у вигляді двобічного плечолопаткового пері артрозу, ПФ другого ступеня, остеоартрозу та періартрозу ліктьових суглобів, ПФ першого ступеня, остеоартрозу та періартрозу колінних суглобів, ПФ другого ступеня зі стійким больовим синдромом, периферічним ангіодистонічним синдромом верхніх кінцівок з порушенням трафіки кистей; 2) хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії), група В, легенева недостатність першого-другого ступеня (а.с. 11-15). Як вбачається з п. 18 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 20.03.2020 р., причиною виникнення професійних захворювань позивача є: - перевищення в повітрі робочої зони гранично-допустимої концентрації аерозолю переважнофіброгенної дії з вмістом кремнію діоксину кристалічного (SiO2) від 10% до 70% в 2,0 рази. Із п. 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання слідує, що працюючи машиністом конвеєру, [PERSON] здійснювала нагляд за роботою конвеєрів, рівномірністю розподілення руди в бункерах та контроль їх заповнення, прибирання з конвеєрної стрічки сторонніх предметів, перевірку стану перевантажувальних вузлів, ущільнень, роликоогпор, регулювання ходу стрічки, визначення несправності конвеєра, прибирання просипаної руди по довжині конвеєрів, живильників, бункерів, перевантажувальних вузлів. Внаслідок недосконалості технології збагачення руди та робочого місця підпадала під вплив підвищених параметрів важкості праці, пилу фіброгенної дії з вмістом вільного кремнію діоксину від 10% до 70%. У п. 20 акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання вказано, що враховуючи роботу [PERSON] впродовж 36 років 03 місяців в умовах впливу шкідливих факторів, конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійних захворювань, встановити неможливо. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обов`язку відповідач не виконав. Згідно ст. 173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України, передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як вбачається з акту розслідування хронічного професійного захворювання, складеного 20.03.2020 р., причиною виникнення професійних захворювань позивача є те, що в процесі роботи позивач підпадала під вплив підвищених параметрів важкості праці та пилу фіброгенної дії з вмісто вільного кремнію діоксину від 10 до 70%. Посилання представника відповідача на те, що позивач добровільно працювала тривалий час у шкідливих умовах праці, та що саме її дії стали причиною професійного захворювання, безпідставні та суперечать викладеному. При цьому, добровільність виконання позивачкою робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 ЗУ «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у встановленому законом порядку. Отже, враховуючи те, що позивачу первинно встановлено 60 % втрати працездатності, третя група інвалідності, а також характер захворювань, пов`язаних із спричиненням профзахворюваннями фізичних і моральних страждань позивачу, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування з боку відповідача моральної шкоди, так як факт заподіяння позивачеві моральної шкоди наявний. Воназмушена змінити звичний спосіб життя - постійно лікуватися. Всі ці обставини дуже ускладнюють її життя, створюючи почуття пригніченості, психологічного дискомфорту, що призводить до моральних страждань та переживань, значним чином змінили порядок її життя, порушили її нормальні життєві зв`язки, для чого вона повинна прикладати значні додаткові зусилля для організації свого життя. Разом з тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди, що позивач просить стягнути, необґрунтовано завищений. Тому вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін її життєвих зв`язків, що потребує від неї додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності,виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 150000 грн. за встановлені 60 % втрати професійної працездатності. Крім цього, судом не враховуються положення Закону України від 16.01.2020 р. № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», яким внесено зміни до п. п. 164.2.14, статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди, на що посилається відповідач з огляду на наступне. Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку та відповідно підлягають оподаткуванню, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння шкоди його життю та здоров`ю. Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння шкоди його життю та здоров`ю, отже вказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння шкоди його життю та здоров`ю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати - 840,80 грн. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 173, 237 -1, КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці»,

Outcome: partial