Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

У листопаді 2017 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], відповідач) про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом позбавлення права користування житлом - квартирою [ADDRESS]. Позов обґрунтований такими обставинами. На підставі договору купівлі-продажу квартири від 30.10.2017 позивач набула право власності на квартиру [ADDRESS].За умовами цього договору продавці [PERSON] та [PERSON] зобов'язались, зокрема, знятися з реєстраційного обліку особисто та зняти з реєстраційного обліку інших осіб, які зареєстровані у квартирі. Однак син попередніх власників - відповідач [PERSON], відмовляється добровільно знятися з реєстраційного обліку, чим порушує права позивача на вільне володіння, розпорядження та користування своїм власним майном. Представники позивача та третьої особи подали письмові клопотання про розгляд справи у їх відсутність. Відповідач [PERSON] викликався в судове засідання шляхом направлення повісток за зареєстрованим місцем проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, проте до суду він не з'явився без повідомлення причин неявки, відзив на позов не подав. За таких обставин суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Нез'явлення сторін є підставою для розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами. Вивчивши надані позивачем письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини. 30.10.2017 між [PERSON] і [PERSON] (продавцями), та [PERSON] (покупцем) укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS](а.с. 7). Згідно з умовами, визначеними пунктом 10 вказаного договору, продавці зобов'язуються звільнити квартиру від речей, вилучити ключі від квартири в осіб, які їх мали, сплатити заборгованість з комунальних послуг, знятися з реєстраційного обліку особисто та зняти з реєстраційного обліку інших осіб, які зареєстровану квартирі, і передати квартиру покупцеві у строк до 25.11.2017. За інформацією відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації станом на 23.10.2017 у квартирі [ADDRESS]зареєстроване місце проживання [PERSON], [PERSON] та їх сина - відповідача [PERSON] (а.с.44). З позовної заяви вбачається, що після укладення договору купівлі-продажу продавці звільнили продану квартиру від належного їм майна та особисто знялися з реєстраційного обліку у ній, а відповідач залишився перебувати на реєстраційному обліку за вищевказаною адресою. Судом встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі з жовтня 2015 р., що підтверджується актом від 27.02.2018, підписаним продавцями [PERSON] і [PERSON] та сусідами [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 43). При вирішенні цього спору суд керується загальними положеннями цивільного законодавства та нормами, які регулюють правовідносини у сфері права власності. Так, відповідно до приписів статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена законом. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1 статті 202 ЦК України). Договір як вид правочину і юридичний факт характеризується такими ж ознаками, але передбачає участь у такій дії двох або більше осіб (частина 1 статті 626 цього Кодексу). Згідно положень статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1 статті 346 ЦК України передбачено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Аналіз наведених норм в їх сукупності дає підстави вважати, що внаслідок укладення договору купівлі-продажу продавці втратили будь-які права на спірну квартиру, а позивач як покупець отримала право власності на неї. За приписом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 цього Кодексу, яка встановлює визначальні принципи здійснення права власності, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Сервітутне право членів сім'ї власника житла на користування житлом, а також підстави та умови, за яких член сім'ї власника втрачає право на користування житлом, врегульовані нормами статті 405 ЦК України та статті 156 Житлового кодексу УРСР, за змістом яких члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство (стаття 64 Житлового кодексу УРСР), мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина 2 статті 405 ЦК України). На підставі аналізу наведених норм матеріального закону та оцінки встановлених фактичних обставин суд дійшов висновку, що самостійного права на житло відповідач не має, а його право на користування спірною квартирою є похідним від права власності на неї його батьків. Отже зважаючи на те, що право власності батьків відповідача на спірну квартиру припинилося внаслідок її відчуження, право відповідача на користування нею також припинилося. За приписом статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку. Враховуючи, що реєстрація місця проживання відповідача у спірній квартирі перешкоджає її власнику в повній мірі користуватися та розпоряджатися своїм майном, суд вбачає підстави для захисту порушеного права позивача в обраний нею спосіб - шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України покладає на відповідача сплачений позивачем судовий збір в сумі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved