Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

У листопаді 2013 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про стягнення боргу за договором позики, у якому просив стягнути з [PERSON] 49 500,00 грн. боргу за договором позики та із [PERSON] 500,00 грн. боргу за договором поруки. Крім того, просив стягнути з [PERSON] судові витрати. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечувала, подавши до суду 17.06.2014 року зустрічну позовну заяву, у якій просила визнати договір позики недійсним, у зв'язку з тим, що відповідач не отримувала обумовлені розпискою грошові кошти. Також вказувала на те, що позивач змусила відповідача, [PERSON] написати боргову розписку на 50 000,00 грн., з огляду на те, що, нібито, відповідачка винна у недостачі товарів у її магазині на вказану суму. Заслухавши пояснення сторін, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що вимоги первісного позову підлягають задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, виходячи із такого. Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судом, 5 вересня 2013 року між сторонами було укладено договір позики, у підтвердження чого позичальником, [PERSON], було складено відповідну боргову розписку на 50 000,00 грн. Зі змісту даної розписки вбачається, що [PERSON], 05 вересня 2013 року, отримала у [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 50 000,00 гривень та зобов'язувалась повернути зазначену суму до 5 листопада 2013 року. Крім того, у даній розписці вказано, що вона складена у присутності свідків - [PERSON] і [PERSON], які підтверджують факт отримання [PERSON] вказаних грошових коштів. Крім того, 1 листопада 2013 року [PERSON] зобов'язався солідарно відповідати перед [PERSON] за виконання боргового зобов'язання [PERSON] солідарно, у межах 500,00 грн. У відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, договір позики є реальним договором, який вважається укладеним лише з моменту передання грошей (речей) позикодавцем позичальнику, а розписка як борговий документ є підтвердженням факту укладення договору позики між особами та прийняття кожним із них відповідних зобов'язань. Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. З урахуванням вищезазначених норм, а також врахувавши правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-63 цс 13, з якої вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що боргова розписка, яка підтверджує укладення договору позики, засвідчує факт передачі коштів позикодавцем [PERSON] позичальнику [PERSON]. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Водночас, у ході розгляду даної справи [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву про визнання недійсним договору позики, що був оформлений вказаною розпискою. В обґрунтування даного позову [PERSON] із посиланням на статті 229-233 ЦК України, вказувала на те, що розписку від 05.09.2013 року нею було складено під впливом погроз і психологічного насилля з боку [PERSON] і її родичів. Так, позивач за зустрічним позовом повідомила суду про те, що вона протягом чотирьох років працювала продавцем у магазині [PERSON], яка вперше здійснила переоблік наявного і реалізованого товару, 05.09.2013 року, і виявила його недостачу, вартістю 50 000,00 грн. і звинуватила у цьому [PERSON], примусивши її написати боргову розписку на вказану суму; відповідачка наполягала на тому, що вона фактично не отримувала зазначені у розписці грошові кошти; зазначені обставини відповідачка підтвердила і надаючи пояснення свідка. Допитаний у ході розгляду даної справи як свідок, [PERSON], чоловік відповідачки, повідомив суду про те, що зі слів [PERSON], його дружини, вона дійсно написала боргову розписку під примусом і погрозами, однак не отримувала вказані грошові кошти; водночас він не був присутній безпосередньо при складенні розписки а прибув до магазину позивачки, вночі дня, коли вона складалась; вказував про те, що він був свідком конфліктної ситуації і звинувачення відповідачки у недостачі товару з вимогами відшкодувати завдану цим шкоду. Водночас, допитані у ході розгляду даної справи як свідки, [PERSON] і [PERSON] повідомили суду про те, що вони дійсно були свідками складення вказаної розписки, 05.09.2013 року, про що зробили у ній відповідний напис і підтвердили суду той факт, що вони особисто бачили як [PERSON] позивачкою у її будинку передавались грошові кошти у готівковій пачці; зазначені грошові кошти свідки не перераховували. Разом із цим свідки заперечували те, що до [PERSON] застосовувалось будь-яке насильство чи погрози; була спокійна обстановка, звичайна при позичанні грошових коштів. [PERSON], мати позивачки, повідомила суду про те, що вона також була свідком складення вказаної розписки відповідачкою і передачею їй грошових коштів; крім того, свідок зазначила суду про те, що про намір позичити відповідачці, яка є подругою її дочки, гроші дочка повідомила їй за кілька днів; [PERSON] не радила дочці надавати гроші у борг відповідачці; [PERSON] також заперечила проти того, що дана розписка складалась під примусом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Водночас, у ході судового розгляду позивачкою за зустрічним позовом не було надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування зустрічних позовних вимог, щодо підтвердження того, що [PERSON] склала боргову розписку під впливом примусу. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Оскільки розписка від 05.09.2013 року про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики та підтверджує як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми, а тому кваліфікуватися як фіктивний даний правочин не може. За таких обставин, аналізуючи наведене, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним не підтверджені об'єктивними доказами, не ґрунтуються на матеріалах справи і в задоволенні таких слід відмовити у зв'язку з їх безпідставністю. На підставі викладеного, враховуючи те, що у ході розгляду даної справи знайшов підтвердження той факт, що [PERSON] дійсно взяла на себе грошове зобов'язання у результаті отримання від [PERSON] у борг 50 000,00 гривень, не виконала його у визначений у розписці строк, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення 49 500,00 грн. підлягають задоволенню. Також підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] 500,00 грн. боргу, як поручителя [PERSON] за договором поруки №01/11-13 від 01.11.2013 року, що був укладений між [PERSON] і [PERSON]. Відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений позивачем судовий збір при поданні позову у розмірі 500,00 грн. Водночас, не підлягають задоволенню вимоги первісного позову у частині стягнення з відповідачки 3 750,00 грн. витрат на правову допомогу. Так, наданий позивачем договір № 06/11-13-1 від о6 листопада 2013 року про надання юридичних послуг між [PERSON] та ТОВ «ПВНАК «Ліга справедливості» та додатки до нього не є належним підтвердженням того, що у цій справі надавалися юридичні послуги, оскільки у договорі відсутні вказівки які саме юридичні послуги надаватимуться, щодо якого спору, у якому суді і т.д. Крім того, цей договір є договором про надання юридичних послуг, а не договором про надання правової допомоги, витрати на яку можуть бути відшкодовані на підставі статей 56, 84, 88 ЦПК України. Враховуючи викладене і

Outcome: partial