Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

У квітні 2019 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа: Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві, в якому просив суд ухвалити рішення, яким визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] та примусово зняти її з реєстраційного обліку у вказані квартирі. Мотивуючи позовні вимоги позивач вказував, що він є власником зазначеної квартири. Також у даній квартирі зареєстрована його колишня дружина - відповідач, шлюб з якою розірвано. Відповідач є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] , де починаючи з грудня 2017 р. проживає разом з їхніми спільними дітьми. Таким чином відповідач в квартирі за місцем реєстрації не проживає без поважних причин, залишивши квартиру добровільно, витрат по сплаті житлово-комунальних послуг не несе, особистих речей в квартирі не має. Реєстрація відповідача у належній позивачу квартирі перешкоджає вільному розпорядженні позивачем своєю власністю. Ухвалою суду 18 квітня 2019 р. у справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Засвідчена належним чином копія ухвали про відкриття провадження у справі від 18 квітня 2019 р. та копія позовної заяви з додатками відповідачем отримана. Відзив на позовну заяву, заяви з процесуальних питань від сторони відповідача до суду не надходили. 20 червня 2019 р. до суду надійшли письмові пояснення представника третьої особи Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві - Солтановської А.О., в якій зазначено, що з 04 квітня 2016 р. територіальні підрозділи ДМС України не здійснюють реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з такого. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). За правилами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13, ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно зі статтею 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 72 Житлового кодексу Української РСР визначає порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та передбачає, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Також згідно ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу Української РСР жиле приміщення за тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається протягом шести місяців. Аналіз вказаних положень закону свідчить, що законодавець однозначно пов`язує та ставить можливість визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в залежність від факту та строку непроживання такої особи у житловому приміщенні. Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Доказами про не проживання члена сім`ї можуть бути будь-які фактичні дані, зокрема: -документи, які підтверджують, що позивач є власником житла (договір купівлі-продажу, договір дарування, свідоцтво про право на спадщину та інші); -довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб; -акти обстеження умов проживання; -показання свідків, які підтвердять у суді факт не проживання особи в житловому приміщенні; -інші докази, зокрема: утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо. Проте, позивачем не надано правовстановлюючих документів, що підтверджують його право власності на квартиру [ADDRESS] . Належних доказів, що відповідач на час розгляду справи в суді зареєстрована у вказаній квартирі суду також не надано. Окрім того, належних доказів, що відповідач є співвласником квартири [ADDRESS] , де вона згідно доводів позивача проживає з грудня 2017 р., з трьома спільними дітьми, суду не представлено. Не містить даних про строки не проживання відповідача за місцем реєстрації і рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 грудня 2018 р. про розірвання сторін. Окрім того, надані позивачем письмові докази у підтвердження викладених у позовній заяві обставин, судом як належні та допустимі докази не беруться, враховую на таке. Акт обстеження умов проживання від 07 листопада 2018 р. свідчить про факт проживання відповідача разом з дітьми за адресою: [ADDRESS] , однак даних про початок такого проживання вказаний документ не містить. З акту про фактичне проживання особи не можливо встановити однозначні обставини. Його складено некоректно: з нього не зрозуміло хто, де зареєстрований та фактично проживає. Окрім того, такий письмовий доказ не містить його обов`язкового реквізиту «дата складання». Акт про фактичне не проживання особи за адресою: [ADDRESS] , строк не проживання [PERSON] за вказаною адресою не встановлює. Також даний документ не містить його обов`язкового реквізиту «дата складання». Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Враховуючи викладене, надані позивачем докази, які є недостатніми, те, що викладені у позовній заяві обставини позивачем в належний спосіб не доведені, що унеможливлює однозначно встановити строк не проживання відповідача за місцем реєстрації, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed