Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-17 00:00:00

У липні 2015 року Перший заступник прокурора Шевченківського району міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), треті особи : [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про витребування майна. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Прокуратурою Шевченківського району м. Києва під час здійснення нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні №42015100100000132 від 25.05.2015, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, встановлено, що група нежилих приміщень №15 (в літ. А) в будинку [ADDRESS] належала до комунальної власності та протиправно вибула з неї внаслідок шахрайських дій невстановлених осіб. На підставі ухвали Гребінківського районного суду Полтавської області від 12.11.2007 у справі №2-354/07 Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна здійснило реєстрацію права власності за [PERSON] на групу нежилих приміщень №15 (в літ. А) в будинку [ADDRESS]. Ухвалою Гребінківського районного суду Полтавської області від 12.11.2007 у справі №2-354/07 начебто затверджено мирову угоду у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], та визнано за [PERSON] право власності на групу нежилих приміщень №15 (в літ. А) в будинку [ADDRESS]. У подальшому, за договором купівлі-продажу 17.02.2012 право власності на групу нежилих приміщень № 15 (в літ. А) в будинку [ADDRESS] перейшло до [PERSON] Надалі, від [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаного майна право власності перейшло до [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 21.03.2012; право власності на 1/2 частину вказаного майна право власності перейшло до [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 21.03.2012. В наступному, за нотаріально посвідченим договором купівлі - продажу від 05.12.2012 [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купив групу нежилих приміщень № 15 (в літ. А) в будинку [ADDRESS]. На підставі договору дарування 16.10.2013 право власності на спірне майно набув [PERSON]. З відповіді Гребінківського районного суду Полтавської області вбачається, що ухвала про затвердження мирової угоди між [PERSON] та [PERSON] від 12.11.2007 Гребінківським районним судом Полтавської області у 2007 році не виносилася, зазначена справа судом взагалі не розглядалась. Між Київською міською радою та відповідачем жодні правочини щодо відчуження нерухомого майна не укладались, таким чином, спірне майно вибуло з володіння позивача поза його волею. Тому, позивач просив суд витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради групу нежилих приміщень №15 (в літ. А) в будинку [ADDRESS], вартістю 711 377 гривень; зобов'язати [PERSON] повернути групу нежилих приміщень №15 (в літ. А) в будинку [ADDRESS], вартістю 711 377 гривень, територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради (вул. Хрещатик, 36, м. Київ, 01044, код ЄДРПОУ 22883141) та стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та заперечували проти їх задоволення. До матеріалів справи додано заперечення проти позовної заяви. Крім того, просили застосувати строк позовної давності тривалістю у 3 роки. Треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили, заперечення на позовну заяву не подали. Вислухавши надані пояснення, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до листа Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 27.01.2016 року № 109/02/45-540, де зазначено, що на підставі Розпорядження Шевченківської районної у м. Києві ради № 192 від 23.11.2009 року нежиле приміщення першого поверху загальною площею 58,6 кв.м. в будинку № [ADDRESS] було передано в строкове платне користування фізичній особі-підприємцю [PERSON]. Комунальне підприємство «Керуюча дирекція Шевченківського району» було створене на підставі рішення Шевченківської районної у м. Києві ради № 187 від 19.02.2007 «Про вдосконалення системи управління житлово-комунальним господарством Шевченківського району». У відповідності до п. 1.8 зазначеного рішення за КП «Керуюча дирекція Шевченківського району» було закріплено на праві господарського відання майно територіальної громади Шевченківського району м. Києва (жилий та нежитловий фонд). Відповідно до додатку № 10 рішення Київської міської ради «Про питання комунальної власності територіальних громад міста Києва» від 02.12.2010 року № 284/5096 вищезазначене приміщення відноситься до складу об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва, що розміщені в Шевченківському районі. Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 10.12.2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві», розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 31.01.2011 № 121 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень» майно комунальної власності територіальної громади Шевченківського району передане до сфери управління новоствореної Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. Розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 року № 80 «Про закріплення майна за Комунальним підприємством «Керуюча дирекція Шевченківського району»» було закріплено за Комунальним підприємством «Керуюча дирекція Шевченківського району» на праві господарського відання майно згідно з додатками. До складу цього майна відноситься і нежитлове приміщення, що знаходиться на [ADDRESS] (а.с.127-128, 1 том). Згідно Додатку до Розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 року № 80, зазначено перелік майна, яке передане до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації та закріплене за Комунальним підприємством «Керуюча дирекція», зокрема і жилий будинок на [ADDRESS] літ. А (а.с.18, 1 том). Як вбачається з листа Департаменту комунальної власності м. Києва від 18.05.2015 року № 062/10/13-5466 «Про надання інформації про приватизацію об`єктів комунальної власності», зазначено, що приватизація об`єктів за адресою: [ADDRESS]» не здійснювалася (а.с.129, 1 том). Відповідно до листа Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 22.06.2015 року № 7986 (И-2015), зазначено, що первинна реєстрація права власності на групу неж. прим. № 15 пл. 55,30 кв.м. на [ADDRESS] була проведена за [PERSON] на підставі ухвали Гребінківського райсуду Полтавської області від 12.11.2007 р. Далі право власності на групу неж. прим. № 15 (в літ. А) заг. пл. 55,30 кв.м. перейшло до [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 17.02.2012 р.. Від [PERSON]: право власності на ? частину групи неж. прим. № 15 (в літ. А) заг. пл. 55,30 кв.м. перейшло до [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 21.03.2012 р.; право власності на ? частину групи неж. прим. № 15 (в літ. А) заг. пл. 55,30 кв.м. перейшло до [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 21.03.2012 р.. Далі право власності на групу неж. прим. № 15 (в літ. А) заг. пл. 55,30 кв.м. від [PERSON] та [PERSON] перейшло та зареєстровано за [PERSON] на підставі договору-купівлі продажу, посвідченого 05.12.2012 р. (а.с.24-27, 1 том), що також підтверджується Реєстраційною справою № 35998250 (а.с.172-249, 1 том). Ухвалою Гребінківського районного суду Полтавської області від 12 листопада 2007 року по справі 2-354/07 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розділ майна було затверджено мирову угоду між [PERSON] та [PERSON], за якою було визнано за [PERSON] право власності на групу нежилих приміщень № 15 (загальною площею 55,3 кв.м.) що у [ADDRESS] (літ. «А») (а.с.178, 1 том). Проте, відповідно до листа Гребінківського районного суду Полтавської області від 10.02.2016 року № 01-10/3-2016 направленого на запит Шевченківського районного суду м. Києва від 26.01.2016 року, зазначено, що згідно обліково-статистичних карток на цивільну справу та алфавітних покажчиків по цивільних справах за 2007 рік у Гребінківському районному суді Полтавської області за № 2-354/07 зареєстрована цивільна справа за позовом ВАТ «Лубнигаз» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Справи, сторонами у яких виступали [PERSON] та [PERSON] Гребінківським районним судом Полтавської області у 2007 році - не розглядалися, відповідна ухвала суду від 12.11.2007 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про розділ майна, судом не виносилась (а.с.138, том 1). Крім того, відповідно до відповіді Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 29.02.2016 року № 3442/0/11-16 на запит Шевченківського районного суду м. Києва щодо витребування копії ухвали Гребінківського районного суду Полтавської області від 12 листопада 2007 року по справі 2-354/07 щодо спору між [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на нежилі приміщення (групи пр. № 15) в літ. «А», розташованих за адресою: [ADDRESS], де вказано, що даний документ відсутній в реєстраційних справах за даним об`єктом нерухомого майна (а.с.140, 1 том). В судовому засіданні встановлено, що нежилі приміщення (групи пр. № 15) в літ. «А», розташованих за адресою: [ADDRESS], перейшли у власність [PERSON] без належної правової підстави. З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що власником групи нежилих приміщень № 15 (в літ. А), адреса: [ADDRESS], є [PERSON], на підставі Договору дарування, серія та номер: 7018, виданий 16.10.2013 року (а.с.28, 1 том). Судом встановлено, що 16 жовтня 2013 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарований) було укладено Договір дарування, відповідно до якого, дарувальник безоплатно передає у власність обдарованому, а обдарований приймає від дарувальника належну йому на праві приватної власності групу нежилих приміщень № 15 (в літ. А), що знаходяться в [ADDRESS] (а.с.118-119, 2 том). За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України). Згідно ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ч. 1 ст. 387 ЦК України). Даючи юридичну оцінку наявним в матеріалах справи доказам, враховуючи те, що ухвала від 12.11.2007 року по справі № 2-354/07 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розділ майна Гребінківським районним судом Полтавської області не виносилась, а також звертаючи увагу на те, що право власності на вищезазначене майно було зареєстровано за відповідачем на підставі Договору дарування безоплатно, суд прийшов до висновку про необхідність витребувати у власність Київської міської ради із незаконного володіння [PERSON] групу нежилих приміщень №15 (в літ. А), що знаходиться за адресою : [ADDRESS] загальною площею 55,30 кв.м. Крім того, представником відповідача було подано заяву про застосування строку позовної давності, де зазначено, що оскільки позивачем подано позовну заяву до суду 14.07.2015 року, а дата реєстрації в БТІ права власності на нежилі приміщення №15 (в літ. А), що знаходиться за адресою : [ADDRESS] загальною площею 55,30 кв.м. за [PERSON] - 13.02.2012 року, тобто минув загальний строк позовної давності у 3 роки. Також від дати укладання Договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] 17.02.2012 року та дати реєстрації права власності 27.02.2012 року, Договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] 21.03.2012 року та дати реєстрації права власності 29.03.2012 року - минув загальний строк позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України). Проте, відповідачем не надано доказів того, що позивачу стало відомо про порушення його права з дня реєстрації права власності на вказане майно чи з дня укладення вищезазначених договорів, а тому суд прийшов до висновку, що строки позовної давності позивачем не порушені та відсутні підстави для їх застосування. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 16 ЦК України). Що стосується позовних вимог в частині зобов'язати [PERSON] повернути групу нежилих приміщень №15 (в літ. А) в будинку [ADDRESS], вартістю 711 377 гривень, територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради (вул. Хрещатик, 36, м. Київ, 01044, код ЄДРПОУ 22883141), то дані позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки, суд вважає дані вимоги передчасними, так як суду не надано доказів на підтвердження порушення прав позивача відповідачем в цій частині позовних вимог. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ст. 60 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені останнім, які складаються з судового збору в розмірі 3897,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial