Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] (далі - позивач)звернувся до Бородянського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа: орган опіки та піклування Дарницької районної в м.Києві державної реєстрації (далі - третя особа), у якому згідно уточненої позовної заяви від 09.09.2019 року просив суд визначити місце проживання сина сторін [PERSON] , [INFO] , з позивачем та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у шлюбі з 17.12.2003 р., від якого мають сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.10.2014 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Після розлучення сторони не дійшли згоди щодо місця проживання спільного сина, а рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12.04.2017 року місце проживання [PERSON] визначено разом із матір`ю. Між тим, спільний син сторін [PERSON] проживає разом із батьком та в категоричній формі не бажає змінювати своє місце проживання. [PERSON] вважає за доцільне змінити місце проживання сина разом із ним, враховуючи саме інтереси дитини. Як вказує позивач, дитина скаржиться на систематичні та повторні знущання, приниження та насилля щодо нього зі сторони матері та її теперішнього чоловіка, що змушує [PERSON] звернутись до суду з даним позовом. У поясненнях на позовну заяву відповідач зазначила, що [PERSON] самовільно змінив місце проживання сина всупереч рішенню Апеляційного суду м. Києва від 12.04.2017 року. Тому, [PERSON] звернутись до суду з позовом про відібрання дитини. Постановою Київського апеляційного суду від 26.08.2020 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19.12.2018 року залишено без змін. Останнім рішенням відібрано сина від [PERSON] та повернуто його за місцем проживання матері. Відповідач вважає, що позивач звернувся до суду з цим позовом з метою недопущення виконання рішення про відібрання дитини, а твердження про застосування насильства до сина [PERSON] з боку матері ґрунтуються на припущеннях. Тому, просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, але в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за відсутності представника. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності(ч. 1 та ч. 3 ст. 211 ЦК України). Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 20.05.2019 року позовну заяву передано на розгляд до Шевченківського районного суду м. Києва. 18.06.2019 року вказана справа надійшла до провадження судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А., а ухвалою судді від 10.09.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання за участю сторін. Протокольною ухвалою суду від 19.12.2019 року долучено до матеріалів справи висновок та акт, надані третьою особою та документи, надані стороною позивача. Крім того, ухвалено викликати та допитати в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . Протокольною ухвалою суду від 31.01.2020 року до матеріалів справи долучено документи, надані представником позивача. Ухвалою суду від 31.01.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 17.02.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі. Протокольною ухвалою суду від 17.06.2020 року до матеріалів справи долучено пояснення відповідача, а документи, додані до них, повернуто [PERSON] . Протокольною ухвалою суду від 30.07.2020 року ухвалено допитати [PERSON] виключно в присутності експерта [PERSON] . Протокольною ухвалою суду від 23.02.2021 року до матеріалів справи долучено документи, надані відповідачем, ухвалено допитати [PERSON] в якості експерта. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника позивача, експерта та дитини, дослідивши зібрані в справі письмові докази, вважає за можливе позовні вимоги задовольнити з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 грудня 2003 року до 13 жовтня 2014 року. Від шлюбу сторони мають дитину: [PERSON] , [INFO] . Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] . Рішення набрало законної сили. У касаційному порядку не оскаржувалося. 19 жовтня 2018 року [PERSON] передала дитину [PERSON] для тимчасового перебування з батьком, проте батько дитину не повернув. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 грудня 2018 року відібрано від [PERSON] , малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , й повернуто його за попереднім місцем проживання, визначеним рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року, матері - [PERSON] . Постановою Київського апеляційного суду від 08 квітня 2019 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 грудня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Постановою Верховного Суду від 29 січня 2020 року постанову Київського апеляційного суду від 08 квітня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Зазначені обставини встановлені постановою Київського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року, якою рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 грудня 2018 року залишено без змін (а.с. 192-194). У відповідності до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Як на підставу для задоволення позову [PERSON] вказував, що спільний син сторін [PERSON] проживає разом із ним та в категоричній формі не бажає змінювати своє місце проживання. Дитина скаржиться на систематичні та повторні знущання, приниження та насилля щодо нього зі сторони матері та її теперішнього чоловіка. Між тим, відповідач в судовому засіданні зазначала, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року вже визначено місце проживання сина [PERSON] разом із нею. Крім того, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 грудня 2018 року відібрано від [PERSON] сина й повернуто його за попереднім місцем проживання, визначеним вказаним рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року, матері. Як вбачається із Висновку кандидата психологічних наук Л.М. Гридковець щодо перебігу психологічної роботи з дитиною [PERSON] на базі «зеленої кімнати» Солом`янського УП ГУНП у м. Києві від 12 листопада 2018 року, результати психологічного дослідження [PERSON] показали, що дитина переживає травмічний досвід в родині матері з боку [PERSON] (чоловік матері дитини). Характер пережитої травми має ознаки психологічного насильства і певні ознаки фізичного насильства (жбурляння у хлопчика взуттям, підзатильники тощо). Дитина не схильна до негативний розповідей про людей, тому з`ясувати рівень фізичного насильства в сім`ї на етапі однієї зустрічі було унеможливлено. Для стабілізації психологічного простору [PERSON] (2009 р.н.) дитина потребує стабільної сприятливої домашньої атмосфери та психологічної допомоги дитячого психолога (а.с. 13-16). В судовому засіданні також було встановлено, що [PERSON] звертався до органів поліції щодо застосування фізичного та психологічного насильства відносно [PERSON] , [INFO] , про що вказував сам [PERSON] (а.с. 19-21, 23-27). У відповідності до висновку про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] . Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 30.10.2019 року 101-9999/03, вказаний державний орган як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити (змінити) місце проживання [PERSON] , [INFO] разом із батьком - [PERSON] (а.с. 66-67). Під час розгляду питання щодо визначення місця проживання дитини органом опіки та піклування було з`ясовано, що дитина вже рік проживає з батьком за адресою: [ADDRESS] . Вказане житло з усіма комунальними зручностями, чисте та охайне, оснащене меблями та побутовою технікою. У однокімнатній квартирі є дитяче ліжко, стіл для навчання та шафа для речей, створено умови для всебічного та гармонійного розвитку. Батько дитини виконує свої батьківські обов`язки на належному рівні, має стабільний дохід для утримання сина [PERSON] . При цьому, мати дитини письмових пояснень не надала, до служби у справах дітей на неодноразові виклики не з`явилася. Думку дитини з`ясовано, [PERSON] бажає проживати з батьком. Належність умов для проживання, розвитку, виховання та навчання [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] (адреса реєстрації та проживання [PERSON] ), встановлено відповідним актом від 11.10.2019 року (а.с. 68). Як вбачається із довідок про доходи [PERSON] , який працює слюсарем з ремонту автомобілів в ФОП [PERSON] та відповідних платіжних доручень, за період з листопада 2017 року по грудень 2019 року із заробітної плати [PERSON] відраховувались суми аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 78-86, 103-105). Допитані у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , які являються батьками [PERSON] , надали суду пояснення, що остання чинила перешкоди [PERSON] у спілкуванні з сином [PERSON] після розлучення сторін по справі. Крім того, мати дитини поводиться жорстоко та несправедливо по відношенню до дитини. Крім того, свідкам відомо, що їх онук бажає проживати разом із батьком. Крім того, [PERSON] , [INFO] було допитано судом у судовому засіданні у присутності експерта [PERSON] без батьків. [PERSON] виявив бажання проживати разом із батьком. Пояснив, що з ним він себе комфортніше почуває. При цьому, з матір`ю він бажає бачитись, але жити з нею не хоче. У той же час, експерт [PERSON] вказала, що проживання з батьком є дійсним бажанням дитини. Зі слів малолітнього [PERSON] , його батько не проти його спілкування з мамою, створив для цього умови. Батьків він любить однаково, але проживати хоче з батьком, оскільки з ним він себе комфортніше почуває. На маму він ображений, так як вона не приділяла [PERSON] достатньої уваги, не приймала активної участі у його житті. Крім того, [PERSON] боїться чоловіка своєї матері. При цьому, з мамою він бажає спілкуватись та хоче, щоб вона сприймала його як особистість. Також експерт додала, що переїзд до матері може негативно вплинути на дитину. Також судом враховано, що небажання [PERSON] проживати разом із матір`ю не виникло під час розгляду цієї справи, а триває досить значний час. Згідно з ч.2 ст. 1 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Відповідно до ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч.ч.1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Ч. 1 та ч. 2 ст. 160 СК України закріплено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, як правильно вважала колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей (постанова Верховного Суду від 09.12.2020 р. у справі № 361/6226/17). Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE,№ 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). Крім того, як вказано у постанові Верховного Суду від 15.10.2020 року у справі №607/425/16-ц, у разі змін обставин, пов`язаних з віком дитини, при наявності спору між батьками як мати дитини, так і батько не позбавлені можливості звернення до суду із позовом про зміну місця проживання дитини й тому разі, коли вже є рішення суду про визначення місця проживання дитини та її відібрання, які не виконані. Найкращі інтереси дитини повинні мати першочергове значення. Так, під час судового розгляду було з`ясовано, що невиконання рішень судів про визнання місця проживання дитини з матір`ю та відібрання дитини від батька та повернення її матері були пов`язані саме з небажанням дитини проживати з матір`ю, що підтверджено [PERSON] у судовому засіданні. Будь-яких протиправних дій щодо сина позивач не вчиняв, діяв виключно за бажанням дитини проживати разом із батьком. Таким чином, беручи до уваги встановлені у судовому засіданні обставини, враховуючи думку та дійсне бажання сина проживати з батьком, який може забезпечити дитині сприятливу домашню атмосферу, має на це фінансові можливості та умови проживання, враховуючи ту обставину, що зміна місця проживання [PERSON] , [INFO] вплине на нього вкрай негативно, дотримуючись найкращих його інтересів, задля забезпечення розвитку [PERSON] у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, суд прийшов до висновку про необхідність визначення проживання дитини саме з батьком. При цьому, дане рішення не призведе до порушення прав відповідача, так як малолітній [PERSON] бажає спілкуватися з матір`ю і щоб та приділяла йому більше уваги та сприймала його як особистість. Тому, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про необхідність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з батьком - [PERSON] у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 768,40 грн. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. На підставі викладеного,

Outcome: approved