Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

У липні 2013 року [PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON], у якій просить визнати поширену останньою відносно позивачки та членів її сім'ї інформацію, яка міститься у запиті на інформацію від 19.06.2013 року та заяві від 24.06.2013 року на ім'я прокурора м. Харкова та зобов'язати відповідачку спростувати поширену відносно [PERSON] та членів її сім'ї недостовірну інформацію шляхом відкликання запиту на інформацію від 19.06.2013 року та заяви від 24.06.2013 року на ім'я прокурора м. Харкова, стягнути моральну шкоду у розмірі 50000 грн. та судові витрати. 17 березня 2014 року позивачка уточнила свої позовні вимоги та просила визнати поширену інформацію недостовірною, яка міститься у запиті на інформацію від 19.06.2013 року на ім'я Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України [PERSON]; у заяві від 17.06.2013 року на ім'я Генерального директора комунального підприємства «Харківводоканал» [PERSON]; у заяві від 17.06.2013 року на ім'я Директора Департаменту комунального господарства м. Харкова [PERSON]; у заяві від 17.06.2013 року на ім'я голови Правління ПАТ «Харківміськгаз» [PERSON]; у запиті на інформацію від 18.06.2013 року на ім'я начальника дільниці №4 Дзержинського району м. Харкова КП «Жилкомсервіс» [PERSON]; у запиті на інформацію від 18.06.2013 року на ім'я Генерального директора КП «Харківські теплові мережі» [PERSON]; у запиті на інформацію від 18.06.2013 року на ім'я директора КП «Жилкомсервіс» [PERSON]; у запиті на інформацію від 18.06.2013 року на ім'я Директора КП «Комплекс з вивозу твердих побутових відходів» [PERSON] у заяві від 24.06.2013 року на ім'я прокурора м. Харкова Поповича Є.М. Крім того, позивачка просить у триденний строк після набрання чинності рішення по цій справі спростувати поширену відносно [PERSON] та членів її сім'ї недостовірну інформацію шляхом відкликання вищевказаних заяв та запитів. Також позивачка просить стягнути моральну шкоду з [PERSON] у розмірі 50000 грн. та судові витрати. В судовому засіданні позивачка та її представник, які діє на підставі виданої довіреності, підтримали уточнену позовну заяву [PERSON], посилаючись на вищенаведене, просять позов задовольнити. Представник [PERSON], який діє на підставі виданої довіреності, в судовому засіданні позов не визнав та надав заперечення, в яких зазначив, що усі громадяни України мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення до органів державної влади, посадовим та службовим особам, які зобов'язані розглядати звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У запиті на інформацію від 18.06.2013 року у різні інстанції та заяві прокурору м. Харкова від 24.06.2013 року ставилося питання щодо незаконності проведення позивачкою ремонтних робіт та наявності у останньої заборгованості за усі види комунальних послуг. Вислухавши осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі ч. 1 п. 1 ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. В судовому засіданні з достовірністю встановлено наступне. Квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Мій чоловік - [PERSON] помер [INFO] року. [PERSON] та її син, як співвласники [ADDRESS] зробити у своїй квартирі ремонт без її переобладнання чи перепланування. 26.01.2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики та договір іпотеки, у відповідності з яким [PERSON] віддав, а [PERSON] прийняв під заставу [ADDRESS] в м. Харові. Відповідно виконавчого напису нотаріуса квартира [ADDRESS] була витребувана у [PERSON] та передана [PERSON],, який у свою чергу, 21 квітня 2006 року продав квартиру [PERSON] 3 квітня 2006 року по березень 2011 року сім'я [PERSON] не мешкала у вищевказаній квартирі, так як були виселені та відстоювали своє право на квартиру у судових інстанціях. Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області визнала договір купівлі-продажу кв. [ADDRESS] від 21 квітня 2006 року, укладений між [PERSON] і [PERSON] недійсним. Згідно ст. 297 ЦК України: «Кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.» Відповідно ч. 1 ст. 277 ЦК України: «Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї або членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації». Згідно ч.3 ст. 277 ЦК України: «Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного». Абзац перший ч. 4 ст. 277 ЦК України передбачає, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. На підставі ч. 5 ст. 277 ЦК України, якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла юридична особа, цей документ має бути відкликаний». Згідно ч.7 ст. 277 ЦК України: «Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена». Матеріалами справи, дослідженими у судовому засіданні, підтверджується той факт, що у запиті на інформацію від 18.06.2013 року у різні інстанції та заяві прокурору м. Харкова від 24.06.2013 року міститься недостовірна інформація, яку відповідачка повинна спростувати. Відповідачкою не даведено, що у квартирі [PERSON] ведуться будівельні роботи та здійснюється її незаконне переобладнання або перепланування. Судом також встановлено, що під час проведення ремонтних робіт у квартирі засмічення під'їзду будівельними матеріалами не відбувалось і під'їзд ніяким чином не був пошкоджений. Даний факт також підтверджується показаннями допитаних у судовому засіданні свідків. Тому суд вважає, що це твердження [PERSON] є недостовірним і не відповідає дійсності. У запитах на інформацію та заяві на ім'я прокурора Заварза О.В. вказує, що «власники кв. №19 є злісними неплатниками і мають значну заборгованість за усі види комунальних послуг». Вказана інформація судом також вважається недостовірною, тому що у період часу з квітня 2006 року по березень 2011 року сім'я [PERSON] не мешкала у вищевказаній квартирі, так як були виселені та відстоювали своє право на квартиру у судових інстанціях. Заборгованість по комунальним платежам здійснила новий на той момент власник квартири №19. Наявність вказаної заборгованості у [PERSON] та членів її сім'ї судовим рішенням [PERSON] не підтверджено. Тому і вказані відповідачкою у зверненням факти суд визнає недостовірною інформацією. Позовні вимоги [PERSON] в цієї частині суд визнає доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до позову [PERSON] наполягала на стягнення з відповідачки моральної шкоди у розмірі 50000 грн. Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявністю її вини. Поняття моральної шкоди визначено у ч.2 ст. 23 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода полягає: · у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; · у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; · у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; · у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року із змінами та доповненнями від 25.05.2001 року, 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Також згідно цієї Постанови Пленуму обов'язок доказування факту спричинення моральної шкоди лежить на позивачі. На підставі абз. 2 ст. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року із змінами та доповненнями від 25.05.2001 року, 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього і її заподіянні. Так, позивачкою не надано суду докази щодо настання для неї та членів її сім'ї негативних наслідків, пов'язаних як зі станом здоров'я, так із порушенням нормальних життєвих зв'язків, сталося з вини протилежної сторони. Стаття 11 ЦПК України закріплює принцип диспозитивності цивільного процесу, ч. 1 зазначеної статті вказує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З положення цієї статті також випливає, що суд, за загальним правилом, не повинен виявляти ініціативи у збиранні доказів, про докази, їх кількість та якість повинні піклуватися сторони, оскільки саме на них законом покладений обов'язок доказування суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд, знову таки, тільки сприяє сторонам у витребуванню таких доказів. Таким чином, з врахуванням наведених обставин суд відмовляє в задоволенні позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди у зв'язку із їх недоведеністю. На підставі викладеного,

Outcome: partial