Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-15 00:00:00

У квітні 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до Оболонського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві, у якому просить зняти арешт з її нерухомого майна та скасувати заборону на його відчуження, накладену постановами держаного виконавця районного відділу державної виконавчої служби Оболонського району м. Києва №758/17 від 15.05.2003 та № 422/17 від 06.10.2004 року. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вищевказаними постановами відповідачем було накладено арешт на все належне їй майно. Позивачу не відомо про будь-які виконавчі провадження, або її зобов`язання перед третіми особами, а тому вважає, що її право власності є порушеним. У судовому засіданні 16.05.2019 позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі та надав письмову інформацію, що перевіркою наявних журналів реєстрації виконавчих проваджень встановлено, що згідно відомостей, які містяться в Автоматизованій системі виконавчих проваджень, що виконавче провадження, в межах якого виносилася постанова №758/17 від 15.05.2003 та № 422/17 від 06.10.2004 року про накладення арешту на майно [PERSON] , на виконані у відділі відсутнє. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. З відомостей з єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено, що Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою 09.11.2004 року зареєстровано арешт нерухомого майна, реєстраційний номер 1452570, підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, 422/17, 06.10.2004, РВ ВС в Оболонського району м. Києва, відносно всього майна, власник якого є [PERSON] (а.с.6). Також з відомостей з єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено, що Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою 01.12.2005 року зареєстровано арешт нерухомого майна, реєстраційний номер 2650722, підстава обтяження: постанова про накладення арешту 758/17, 15.05.2003, РВ ДВС в Оболонському районі м. Київа, відносно всього майна, власник якого є [PERSON] (а.с.5). Перевіркою наявних журналів реєстрації виконавчих проваджень, переданих державним виконавцям та згідно відомостей, які містяться в Автоматизованій системі виконавчих проваджень, встановлено, що виконавче провадження, в межах якого виносилася постанови №758/17 від 15.05.2003 та № 422/17 від 06.10.2004 року про накладення арешту на майно [PERSON] , на виконані у відділі відсутнє (а.с.7, 13). Відповідно до змісту листа відповідача від 28.03.2019 вбачається, що надати більш детальну інформацію про виконавчі провадження у виконавця не має змоги, оскільки документи знищені, так як згідно п. 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби затверджено наказом Міністерства юстиції України 25.12.2008 №2274/5 строк зберігання виконавчих проваджень становить 3 (три) роки. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 2 Розділу ХІ Наказу Міністерства юстиції України № 1829/5 від 07 червня 2017 року строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік. Із відповіді Одинадцятої київської державної нотаріальною контори вбачається, що архівних даних щодо постанов №758/17 від 15.05.2003 та № 422/17 від 06.10.2004 року, які надходили на виконання до контори та на підставі яких були здійсненні відповідні записи в Єдиному реєстрі заборон відчужень рухомого майна, інформації не збереглося. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності до абзацу 2 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил підвідомчості (ст. 24 ЦПК, ст. 12 ГПК) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. У відповідності до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року №6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. При цьому, в судовому засіданні не вдалося встановити особи в інтересах якої накладено арешт та підстав арешту на майно [PERSON] . Таким чином, у суду є всі підстави вважати, що на теперішній час відсутні будь-які правові підстави для продовження існування обмеження щодо розпорядження майном [PERSON] , оскільки виконавче провадження, в межах якого накладалася заборона, знищене, будь-яка інформація по виконавчих провадженнях відсутня, так само, як і про особу в інтересах якої накладено арешт. Згідно ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 02.06.2016) арешт може бути знятий за рішенням суду. Тому суд вважає необхідним на підставі ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» позовні вимоги задовольнити та зняти арешт з майна позивача. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача. На підставі викладеного, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), ст. 12, 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 02.06.2016), Наказу Міністерства юстиції України № 1829/5 від 07 червня 2017 року,

Outcome: approved