Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-09 00:00:00

У листопаді 2013 року адвокат Бойко С.В., діючи в інтересах [PERSON], звернулась до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], яким просила суд: встановити юридичний факт того, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сімєю як чоловік та жінка без шлюбу з 1982 року по день смерті [PERSON], тобто до [INFO]; встановити юридичний факт надання [PERSON] утримання [PERSON], померлому [INFO]; визнати за [PERSON] право на спадкування за законом, як спадкоємця першої черги, після смерті [PERSON], померлого [INFO]; усунути [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO]; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO], що видане 21.09.2011 року Четвертою одеською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 1-1429, на житловий будинок [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право на спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO]; визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS]. На обгрунтування свого позову позивач вказує, що з 03.04.1959 року [PERSON] та [PERSON] проживали подружнім життям у шлюбі. З 25.02.1982 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сімєю, як чоловік та жінка без шлюбу, до дня смерті [PERSON] [INFO], мали спільний бюджет, піклувались один про одного, підтримували один одного морально та матеріально. Позивач зазначала, що встановлення даних факті потрібно їй для отримання спадщини, що залишилась після смерті [PERSON], померлої [INFO]. Крім того, як вказує позивач, [PERSON] тяжко хворів, був інвалідом першої групи, без обох ніг, потребував стороннього догляду, був непрацездатним, перебував у безпорадному стані. Весь час, та за власні кошти утримання йому надавала [PERSON], а також допомогу надавав онук- [PERSON]. Онук [PERSON] здійснив поховання [PERSON] за власні кошти. Проте, як вказує позивач, син померлого [PERSON] [PERSON] ніякої допомоги у догляді, піклуванні та наданні допомоги своєму батькові не надавав. Посилаючись на положення ч.2 ст. 1259 ЦК України позивач вважала, що [PERSON] має право спадкувати на рівні зі спадкоємцями першої черги за законом, оскільки тривалий час надавала утримання спадкоємцеві, що перебував у безпорадному стані. Позивач вважала, що існують всі підстави для усунення [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті [PERSON], відповідно до положень ч. 5 ст. 1224 ЦК України. Як стверджувала позивач, 21.09.2011 року [PERSON] отримав на своє імя свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO], а, оскільки, як на думку позивача, [PERSON] не мав права на спадкування, то це свідоцтво слід визнати недійсним. Як стверджує позивач, [PERSON] залишила на імя [PERSON] заповіт, яким заповіла їй все своє майно, і тому позивач просить визнати її право на спадкування за заповітом після смерті [PERSON] Посилаючись на положення ст. 1276 ЦК України позивач вважає, що за нею має бути визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача та власне позивач позовні вимоги підтримали в повному обсязі, і просили їх задовольнити повністю. Відповідач- [PERSON] позовні вимоги не визнав, подав письмові заперечення, а його представник в судовому засіданні пояснив наступне: У 1993 році в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], [PERSON] отримав у власніть житловий будинок [ADDRESS] Право власності [PERSON] на вказаний житловий будинок зареєстровано у встановленому законом порядку. [PERSON] з 03.04.1959 року перебував у шлюбі з [PERSON], який був розірваний 25.02.1982 року. Як стверджує відповідач, після розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] не прлживали однією сімєю, оскільки були зареєстровані за різними адресами, і не підтримували подружніх, сімейних відносин. Твердження позову, що догляд, піклування та утримання [PERSON] надавали лише [PERSON] та [PERSON] відповідач вважав абсурдними, оскільки [PERSON] ніколи не проживав з дідом, не цікавився його життям, не допомагав йому матеріально. Так само, як стверджує відповідач, [PERSON] не надавала ніякого утримання [PERSON] Навпаки, як стверджує відповідач, саме він утримував батька, оплачував хірургічні втручання, його сімя здійснювала догляд батька не тільки у лікарні, а й у весь час реабілітаційного періоду, оплачували ліки, готували їжу, тощо. Відповідач вважав, що жодних підстав для задоволення жодної з позовних вимог не існує, і не надано жодних належних та допустимих доказів на обгрунтування доводів позову. Відповідач [PERSON] не зявився у судове засідання, був належним чином повідомлений про дату, час та місце його проведення, про поважність причин своєї неявки суду не повідомив. Суд також враховує, що [PERSON] був обізнаний в тому, що у Комінтернівському районному суді Одеської області слухається ця справа, однак не виявив зацікавленості в участі в судових засіданнях. Представник Четвертої одеської державної нотаріальної контори подав заяву про розгляд справи у свою відсутністю (довідка від 03.04.2014 року № 1305/02-14). Представник органу опіки та піклування Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області подав заяву про розгляд справи у свою відсутність. Дослідивши зібрані по справі докази, заслухавши думки та правові обгрунтування сторін, суд встановив наступні правовідносини: [PERSON] та [PERSON] з 03.04.1959 року перебували у шлюбі, що вбачається зі змісту свідоцтва про одруження [NUMBER] виданого 03.04.1959 року Ленінським райбюро ЗАГС м. Одеси. Від цього шлюбу народжені діти син [PERSON], [INFO] (св-во про народження [NUMBER], видане 03.04.1959 року), та [PERSON], [INFO] (св-во про народження [NUMBER], видане 12.01.1968 року). 25.02.1982 року вказаний шлюб було розірвано, що вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу № 00009236388 від 08.07.2011 року. За життя, [PERSON] на підставі виданого державним нотаріусом Комінтернівської районної державної нотаріальної контори Одеської області свідоцтва від 30.11.1993 року про право на спадщину за заповітом, після смерті [PERSON], померлої 25.11.1992 року, належав житловий будинок [ADDRESS] На підставі рішення виконавчого комітету Красносільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 06.03.2000 року № 14 перейменовано вулицю Леніна в с. Кубанка на вулицю Шевченка. На підставі рішення виконавчого комітету Красносільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 04.02.2010 року № 22 житловому будинку [ADDRESS] присвоєно номер 62-а. 03.03.2010 року здійснено державну реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS], що вбачається зі змісту витягу № 25472001 про реєстрацію права власності на нерухоме майно. За життя, [PERSON] з 28.02.2003 року по день смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] В цьому будинку також була зареєстрована [PERSON] (з 21.02.1964 року), та зареєстрований [PERSON] (з 16.01.1989 року), що встановлено зі змісту довідки № 583 від 21.05.2009 ЖКС «Пересипський». [PERSON] з 20.09.1999 року (дата отримання паспорту громадянина України) зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (паспорт громадянина України [NUMBER], виданий 20.09.1999 року Ленінським РВ ГУМВ України в Одеській області). За життя [PERSON] тяжко хворів, зокрема, зі змісту довідки КУ «Міська клінічна лікарня № 11» м. Одеси вбачається, що він перебував на диспансерному обліку з діагнозом: Облітерируючий атеросклероз ніжніх кінцівок, ампутаційні культі верхніх третих обох бедер з відсутністю статики та ходу. З 1998 року є інвалідом першої групи безстроково, за станом здоровя потребував стороннього догляду. Теж саме підтверджено довідкою Суворовської міжрайонної МСЕК від 01.08.2014 року № 357/73. [INFO] [PERSON] помер, що встановлено судом зі змісту свідоцтва про смерть [NUMBER], виданого 21.07.2008 року першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис про смерть № 5928. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. З матеріалів спадкової справи № 523/2009, заведеної Четвертою одеською державною нотаріальною конторою до майна [PERSON], померлого [INFO], вбачається, що спадщину прийняли: [PERSON], [PERSON] Судом також встановлено, що [PERSON] помер [INFO] (св-во про смерть [NUMBER], видане 11.08.2002 року). [PERSON], що є сином [PERSON] (св-во про народження [NUMBER] видане 05.01.1982 року), та онуком померлого [PERSON], [INFO], тобто з пропуском шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини, подав заяву до Четвертої одеської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] Листом від 16.08.2011 року № 3642/02-14 державний нотаріус повідомив [PERSON] про необхідність звернення до суду із заявою про продовження строку для подання заяви про прийняття спадщини. 21.09.2011 року державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори на імя [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом, реєстровий номер 1-1429, після смерті [PERSON], померлого [INFO], зокрема, на житловий будинок [ADDRESS]. [INFO] померла [PERSON], що встановлено судом зі змісту повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Зі змісту спадкової справи, заведеної приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б. судом встановлено, що за життя 09.09.2009 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла [PERSON] все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, і, взагалі все те, що їй буде належати на день смерті, й на що вона за законом матиме право, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б., зареєстрований у реєстрі за № 3508. Спадщину, яка залишилась після смерті [PERSON] прийняла [PERSON] (за заповітом), відомостей про інших спадкоємців що прийняли спадщину за законом матеріали спадкової справи не містять. Вирішуючи питання позовних вимог в частині встановлення юридичного факту того, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сімєю як чоловік та жінка без шлюбу з 1982 року по день смерті [PERSON], тобто до [INFO], суд виходить з наступного: Для встановлення факту проживання однією сімєю з особою, яка померла після 1 січня 2004 р., суд застосовує норми ЦК України, що набрав чинності на час відкриття спадщини, тобто ЦК України 2003 р. Відповідно до ст. 256 ч. 2 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти (крім визначених у ч.1 ст. 256 ЦПК України), від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. За змістом ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини, слід враховувати те, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Таким чином, законодавцем імперативно визначено, що пятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сімєю до набрання чинності СК України. До спадкоємців четвертої черги належать жінка (чоловік), які проживали однією сімєю зі спадкодавцем без шлюбу (п. 21 абз. 1,2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»). Отже, встановлення юридичного факту проживання [PERSON] однією сімєю зі спадкодавцем [PERSON] без шлюбу як чоловіка та жінки для позивачки має юридичне значення, оскільки в даному випадку [PERSON] в силу положення ст. 1276 ЦК України може отримати право на спадкування спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] в порядку спадкової трансмісії в четверту чергу, оскільки [PERSON] фактично прийняла спадщину, що залишилась після смерті [PERSON], проте за життя оформити її не встигла. Отже, від встановлення даного юридичного факту залежить виникнення у позивачки права на спадкування за законом у четверту чергу спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] Суд приймає до уваги, що порядок встановлення зазначеного юридичного факту іншим шляхом, ніж на підставі рішення суду, законодавцем не визначений. Зі змісту паспорту громадянина України [NUMBER], виданого 29.12.2001 року на імя [PERSON] судом встановлено, що відміток про перебування у іншому шлюбі, ніж у шлюбі з [PERSON], не має. Факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сімєю як чоловіка та жінки без шлюбу у період з 1982 року по день смерті [PERSON], суд вважає повністю доведеним, що підтверджується наступними доказами: · показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які показали в судовому засіданні, що [PERSON] та [PERSON] проживали як чоловік та жінка, мали спільний побут, права та обовязки, і цим свідкам взагалі не було відомо про розірвання шлюбу між колишнім подружжям, а сумніви в тому, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сімєю як чоловік та жінка у них не має. · вищепереліченими довідками з місця проживання як [PERSON], так і [PERSON] Крім того, суд приймає до уваги, що [PERSON], надаючи нотаріусу заяву від 22.05.2009 року про прийняття спадщини, що залишилась після смерті [PERSON], вважала його своїм чоловіком. Доводи заперечень відповідача- [PERSON], що його мама та батько не проживали як чоловік та жінка без шлюбу, суд знаходить безпідставними, оскільки відсутність реєстрації батька до 28.02.2003 року за адресою реєстрації матері, не є беззаперечним доводом для відмови у задоволенні даної частини позову, оскільки законодавець не повязує можливість встановлення даного юридичного факту з обовязковою реєстрацією місця проживання. Для встановлення даного юридичного факту, як вище зазначалось судом, необхідно встановити спільне проживання, спільність побуту, наявність взаємних прав та обовязків. Суд також приймає до уваги, що свідок [PERSON] показала в судовому засіданні, що незадовго до смерті [PERSON], [PERSON] захворіла на інсульт, і вже жодним чином, з урахуванням стану здоровя [PERSON], не могла фізично допомагати чоловікові у повсякденному житті. І, як показала даний свідок, допомогу батькам надавав [PERSON] та його дружина. Покази даних свідків не спростовані в судовому засіданні відповідачем. Отже, у суду не має жодного сумніву в тому, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сімєю як чоловік та жінка без шлюбу, в звязку із чим ці позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Доводи [PERSON], якими він обгрунтовує свої заперечення даного факту, зокрема, що [PERSON] не була жінкою [PERSON], та з ним не проживала однією сімєю, а лише, інколи, допомогала йому по господарству, суд вважає неспроможними, оскільки вони повністю спростовуються зібраними по справі доказами, в тому числі показами допитаних в судовому засіданні свідків. Інші докази, які б спростовували даний юридичний факт, в тому числі, серед іншого, перебування [PERSON], [PERSON] у інших зареєстрованих шлюбах, матеріали справи не містять. Вирішуючи питання позовних вимог в частині встановлення юридичного факту надання [PERSON] утримання [PERSON], суд виходить з наступного: В силу п.2 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. В судовому засіданні судом неодноразово, в порядку ст.10 ЦПК України розяснювалось сторонам сприяння судом здійсненню ними своїх прав та процесуальних обовязків, зокрема, суд розяснював те, що сторони можуть просити суд витребувати чи забезпечити той чи інший доказ на обгрунтування вимог та заперечень. Суд позбавлений можливості самостійно збирати докази по справі, крім того, такі дії суду суперечили б принципу змагальності сторін. Таким чином, суд вважає, що сторони з власної ініціативи не скористались наданими їм процесуальним законом правом. Отже, суд розглядає справу виключно за наявними в ній доказами. Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач не надала суду жодних належних та допустимих доказів того, що [PERSON] перебував на утриманні [PERSON] Вирішуючи питання позовних вимог в частині визнання за [PERSON] права на спадкування за законом, як спадкоємця першої черги, після смерті [PERSON], померлого [INFO], суд виходить з наступного: Частиною 2 ст. 1259 Цивільного Кодексу України встановлено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом зі спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Абзацом 3 пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Черговість одержання права на спадкування може бути змінена шляхом договору між спадкоємцями, які прийняли спадщину (ч. 1 ст. 1259 ЦК), або на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 1259 ЦК). Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на предявлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом. Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 13; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна одночасна наявність всіх пяти вищезазначених обставин. Суд вважає, що позивач не надала доказів на підтвердження одночасної наявності всіх пяти вищезазначених обставин. Крім того, суд враховує, що в судовому засіданні сторони не заперечували того факту, що [PERSON] отримував пенсійну допомогу, отже мав матеріальне забезпечення з боку держави. Доводи позову, що за життя [PERSON] витрачала власні кошти на лікування свого чоловіка суд вважає голослівними, оскільки ці доводи не підтверджені жодними доказами. Той факт, що онук [PERSON] за власні кошти поховав діда не є підставою для зміни черговості права на спадкування. Крім того, суд враховує покази свідка [PERSON], що наведені у рішенні вище. Отже підстави для зміни черговості спадкування відсутні. Що стосується позовних вимог в частині усунення [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO], суд виходить з наступних підстав: Частиною 5 ст. 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, суд при вирішенні такої справи, окрім\~\~ встановлення факту перебування спадкодавця у безпорадному стані, його потреби в допомозі та\~ факту ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, повинен також зясувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови її отримання від інших осіб і чи мав спадкоємець змогу надавати таку допомогу. Застосування наведеної норми права, з урахуванням вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, вимагає доведення позивачем факту опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу, а також перебування спадкодавця у безпорадному стані, тобто стані, зумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування (п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня\~\~2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею необхідності надання допомоги спадкодавцеві, наявність у особи\~\~можливості для надання такої допомоги та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обовязку. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Факт перебування спадкодавця у безпорадному стані суд вважає повністю доведеним. З огляду на вищезазначене, ухилення\~\~\~\~\~особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обовязку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, повязане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обовязок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. Проте, позивач не довела умислу відповідача [PERSON] на ухилення від надання допомоги спадкодавцеві. Крім того, суд враховує, що свідок [PERSON], що є хірургом травматичного відділення МКЛ № 11, який оперував покійного [PERSON], показав суду, що син [PERSON] зі своєю дружиною опікувались про батька, оплачували його реабілітаційний період як в лікарні, так і в повсякденному житті. Більш того, вказаний свідок показав суду, що коли він оглядав [PERSON] вдома, то бачив, що для того аби [PERSON] міг митися у ванній, син [PERSON] зробив певну конструкцію для сидіння батька у ванній. Вказаний свідок показав суду, що у нього відсутні жодні сумніви в тому, що якби не допомога сина [PERSON], то батько взагалі був би позбавлений можливості для нормального існування. Доводи вказаного свідка не спростовані позивачем. Свідок [PERSON] пояснила суду, що біля батька весь час перебував син [PERSON], а його дружина [PERSON] допомогала по домогосподарству, оскільки і [PERSON], і [PERSON] були літніми особами, дуже хворими, а покійний [PERSON] був без ніг, тому всі ці обставини змусили сина весь час перебувати біля батьків. Аналогічні свідчення показала свідок [PERSON] Таким чином, у суду не має жодних сумнівів у належній поведінці [PERSON], щодо опікування безпорадним батьком, надання йому належної допомоги, моральної підтримки. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги в частині усунення відповідача від права на спадкування є необґрунтованими, в судовому засіданні відповідними доказами недоведеними, а тому підстави для їх задоволення відсутні. Вирішуючи питання решти позовних вимог, зокрема, в частинах визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO], що видане 21.09.2011 року Четвертою одеською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 1-1429, на житловий будинок [ADDRESS]; визнання за [PERSON] право на спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO]; визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок [ADDRESS], суд виходить з наступного: Недійсність свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO], що видане 21.09.2011 року Четвертою одеською державною нотаріальною конторою, позивач повязує з тим фактом, що, як на її думку, [PERSON] не мав права на спадкування, оскільки не виконував своїх обовязків по утриманню безпорадного батька, і мав бути усунутий від права на спадкування. Суд вважає ці обгрунтування безпідставними, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами, і встановленими судом фактичними обставинами справи. Доводи того, що [PERSON] фактично з померлим не проживав, і, як на думку позивача, спадщину не прийняв, суд вважає необгрунтованими, оскільки ці доводи спростовуються матеріалами спадкової справи, заведеної до майна [PERSON], зокрема, на заяві [PERSON] про прийняття спадщини існує запис про те, що [PERSON] був зареєстрований з 16.01.1989 року за однією адресою з покійним [PERSON] В силу ст. 1268 ч. 3 ЦК України [PERSON] є таким, що прийняв спадщину. Інших правових підстав для визнання недійсним вказаного свідоцтва позивач не заявляв. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч.1 ч.3 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Таким чином, право [PERSON] на спадкування за заповітом спадщини, що залишилась після смерті [PERSON], встановлено законом, і підстав для встановлення цього права за рішенням суду не має. Таким чином, не має підстав для задоволення позову в цій частині. Можливість визнання за нею права власності на житловий будинок [ADDRESS], [PERSON] повязувала з тим, що [PERSON], на думку позивача, мала право на спадкування за законом, як спадкоємець першої черги, майна, що залишилось після смерті [PERSON] Крім того, позивач вважала, що [PERSON] має бути усунутий від права на спадкування за законом, і тому, в силу ст. 1276 ЦК України, за нею слід визнати право власності на вказаний житловий будинок. Суд вважає, що підстав для задоволення цієї частини позову не має, оскільки [PERSON] відносилась до спадкоємців четвертої черги за законом, і, в силу ч.2 ст.1258 ЦК України, могла одержати право на спадкування лише у випадку відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу. Підстав, передбачених ст. 1259 ЦК України судом не встановлено. Таким чином, підстав для задоволення і цієї частини позову не має. На підставі наведеного,

Outcome: partial