Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

У квітні 2020 року [PERSON] звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову вказано, що з 07.06.2017 р. вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу у сторін дітей не має. Останнім часом життя між сторонами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Кожен з них має протилежні погляди на шлюб, сім`ю. Ведення спільного господарства припинено, спілкування сторони не підтримують. Подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Ухвалою суду від 08.04.2020 року провадження по справі відкрито та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 13 травня 2020 року сторони у судове засідання не з`явились, через запровадження карантину розгляд справи відкладено. Ухвалою суду від 01.06.2020 року розгляд справи відкладено через неявку відповідача. У судове засідання 01.07.2020 року сторони не з`явились, надали до канцелярію суду заяви з проханням справу розглянути без їх участі, позивачка позовні вимоги підтримує, відповідач позовні вимоги визнає. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 07 червня 2017 року між [PERSON] , [INFO] , громадянином Азербайджана, та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 503, свідоцтво серії [NUMBER] . З даного свідоцтва вбачається, що відповідач є громадянином Азербайджану. Відповідно до ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право», припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Згідно ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право», правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Згідно з відомостями відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 17.04.2020 року, відповідач зареєстрований в [ADDRESS] . Тобто, подружжя не тільки на час шлюбних відносин проживало на території України, а і після фактичного припинення шлюбу відповідач продовжує мешкати в місті Білгород-Дністровському. Згідно зі ст.\~3\~ЗУ «Про\~правовий статус\~іноземців та\~осіб без\~громадянства» п. 1 іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Вищевикладене означає, що розірвання шлюбу в Україні не залежить від громадянства подружжя і буде здійснюватися на підставах і в порядку, передбачених Гл. 11 Сімейного кодексу України, оскільки останнім спільним місцем проживання подружжя є село Бритівка Білгород-Дністровського. Крім того, на утриманні позивачки є малолітня дитина [PERSON] , 2015 року народження. Відповідно до ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. На час розгляду справи майнові вимоги, будь-кого з сторін, суду не пред`явлені. Відповідно до вищезазначеного суд вважає, що майнового спору між сторонами немає, примирення між ними неможливе. Згідно зі ст. ст. 110, 112 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач визнав позовні вимоги, суд вважає, що відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Враховуючи те, що однією з основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу, суд вважає, що у зв`язку з відсутністю вільної згоди позивачки на продовження шлюбу, подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам, а також принципу добровільності шлюбу, у зв`язку з чим, є неможливим. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved