Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

У квітні 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 28 серпня 2015 року вона уклала шлюб з відповідачем. У шлюбі з відповідачем у них народився син [PERSON] , [INFO] , який проживає з нею та перебуває на її утриманні. 06 вересня 2017 року Славутським міськрайонним судом Хмельницької області видано судовий наказ №682/2461/17 про стягнення з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, до досягнення повноліття дитиною, починаючи з 06 вересня 2017 року. При цьому позивач зазначає, що відповідач неналежно виконує покладений на нього обов`язок щодо утримання дитини, зокрема за 2019 рік та перший квартал 2020 року не сплачував аліменти на дитину, внаслідок чого виникла заборгованість зі сплати аліментів. За вказаних обставин, посилаючись на ст. ст. 180, 196 Сімейного кодексу України, позивач просить стягнути з [PERSON] на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в сумі 26924,60 грн та судові витрати, що пов`язані з наданням їй професійної правничої допомоги в сумі 2500 грн. 28 травня 2020 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву із запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Зокрема останній зазначив, що вважає позовні вимоги позивача безпідставними та такими, які не ґрунтуються на вимогах закону та моралі. Також відповідач зауважує, що такі позовні вимоги заявлені позивачем без врахування його матеріального становища. [PERSON] зазначає, що борг, який виник в наслідок не сплати аліментів за 2019-2020 роки погашений повністю з 11 березня 2020 року. Також відповідач вказує і на те, що до 2019 року він сплачував по домовленості з позивачем аліменти вчасно, на підтвердження чого надав розписку [PERSON] від 16 лютого 2018 року, в якій же остання зобов`язалась не звертатись до суду. Однак, 19 березня 2017 року [PERSON] звернулась до суду з заявою про видачу дублікату наказу №682/2461/17 від 06 вересня 2017 року з метою повторного звернення до суду про стягнення аліментів, тим самим порушивши письмову домовленість, ввівши його та суд в оману. Окрім того, відповідач у відзиві зазначив, що на день звернення позивача з позовною заявою 24 квітня 2020 року заборгованість вже була погашена, а отже відсутня його вина за прострочення сплати аліментів, яка настає згідно ст. 196 Сімейного кодексу України лише за наявності такої вини. Також [PERSON] вказав, що з третього кварталу 2017 року по четвертий квартал 2019 року він офіційних доходів не мав, на даний час постійної роботи не має, а лише тимчасово підробляє на заробітках. Звернув відповідач увагу також на те, що на його утриманні перебуває дружина [PERSON] та дитина [INFO] . За вказаних обставин [PERSON] просив у задоволенні позову [PERSON] до нього про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів відмовити. 19 червня 2020 року відповідач подав до суду заяву про відкладення розгляду справи. 22 червня 2020 року позивач подала до суду заяву про відкладення розгляду справи. 10 серпня 2020 року відповідач у судовому засіданні подав клопотання про визнання явки позивача обов`язковою. 16 вересня 2020 року відповідач подав до суду клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. 16 вересня 2020 року відповідач заявив у судовому засіданні відвід судді. 15 жовтня та 12 листопада 2020 року відповідач подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи. Будь-яких інших заяв від учасників справи не надходило. Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 12 травня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання у справі. Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 10 серпня 2020 року задоволено клопотання відповідача про визнання явки позивача обов`язковою. Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 16 вересня 2020 року відмовлено у клопотанні відповідача про призначення почеркознавчої експертизи. Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 16 вересня 2020 року відмовлено у клопотанні відповідача про відвід судді. Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 12 листопада 2020 року відмовлено у клопотанні відповідача про відкладення розгляду справи. Будь-яких інших процесуальних дій суд не вчиняв. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали з підстав зазначених у позовній заяві, просили такий задовольнити. Додатково позивач зазначила, що спочатку в неї з позивачем була домовленість про добровільну сплату аліментів і вона не пред`являла судовий наказ до виконання. Окрім того, 16 лютого 2018 року надала для відповідача розписку, що буде давати сина для батька та не буде звертатись до суду з позовом про стягнення з нього аліментів. Позивач пояснила, що надаючи таку розписку вона мала на меті якимось чином посприяти спілкуванню дитини з батьком. Однак після надання нею такої розписки протягом трьох - чотирьох місяців відповідач сплачував їй аліменти, а потім перестав в зв`язку з чим вона 30 травня 2019 року звернулась до виконавчої служби та пред`явила судовий наказ від 06 вересня 2017 року про стягнення аліментів до виконання. Вказала позивач на те, що відповідач був обізнаний з тим, що вона звернулась до виконавчої служби, поряд з цим не вчиняв ніяких дій щодо погашення перед нею заборгованості зі сплати аліментів. На її переконання відповідач виконав свій обов`язок зі сплати заборгованості по аліментах виключно через те, що йому потрібно виїжджати за кордон. Поряд з цим позивач підтвердила те, що на момент звернення до суду у відповідача була відсутня заборгованість зі сплати аліментів, проте, з березня 2020 року, знову відповідач не платить аліментів на дитину. Представник позивача зазначив, що відповідач у своєму відзиві на позовну заяву посилається на те, що не має доходів, проте як йому відомо він працює за кордоном і отримує «європейську» зарплату. Окрім того, відповідач не надає жодних доказів того, що він одружений та має на утриманні малолітню дитину. Відповідач будучи обізнаним про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився. В попередніх судових засіданнях відповідач позов не визнавав з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши учасників справи, встановивши фактичні обставини справи, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень на них, дослідивши та оцінивши докази, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з огляду на таке. Судом установлено, що з 28 серпня 2015 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 липня 2017 року розірвано. Від шлюбу вони мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13 січня 2016 року (арк. спр. 5). 06 вересня 2017 року Славутським міськрайонним судом Хмельницької області видано судовий наказ №682/2461/17 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, до досягнення повноліття дитиною, починаючи з 06 вересня 2017 року (арк. спр. 7). 30 травня 2019 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження про стягнення з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, до досягнення повноліття дитиною, починаючи з 06 вересня 2017 року (арк. спр. 8). З даних довідки Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) №64391 від 11 березня 2020 року убачається, що державним виконавцем здійснено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів з травня 2019 року по лютий 2020 року включно, яка становить 60126, 08 грн., включаючи заборгованість, яка була станом на 01 травня 2019 року в сумі 36929, 03 грн. Також з даного розрахунку убачається, що заборгованість станом на 11 березня 2020 року відсутня, окрім того в розрахунку зазначено, що боржником сплачено суму заборгованості в сумі 60126, 08 грн. та суму аліментів, що підлягає стягненню за березень 2020 року в сумі 2294, 75 грн., а всього сплачено боржником 62420,88 грн (арк. спр. 9). Згідно даних довідки Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) №64591 від 12 березня 2020 року по виконавчому провадженню №5923855 згідно виконавчого листа №682/2461/17 від 16 квітня 2019 року стягнуто 67443, 84 грн. Станом на 11 березня 2020 року заборгованість по сплаті аліментів відсутня (арк. спр. 10). З даних квитанції убачається, що 05 березня 2020 року на Рівненський міський відділ ДВС перераховано [PERSON] кошти в сумі 67443, 84 грн., де призначення платежу зазначено, як оплата від [PERSON] аліментів (арк. спр. 32). Позивач, вказуючи на наявність підстав для стягнення неустойки (пені) за прострочення аліментів, звернулася до суду з вказаним позовом за захистом свого порушеного права. Таким чином, спірні правовідносини з приводу стягнення неустойки (пені) за прострочення аліментів, регулюються нормами права, які містяться в главі 15 Сімейного кодексу України (далі СК України). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 182 СК України). Згідно з частиною першою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Отже, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Відповідно до роз`яснень п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покласти таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках неустойка стягується за весь час прострочення сплати аліментів. Таким чином, під час вирішення питання про стягнення пені за прострочення сплати аліментів боржником, необхідно брати до уваги фактичні обставини, що зумовили виникнення заборгованості, можливість та обізнаність боржника про необхідність утримувати дитину, у тому числі і на підставі відповідного судового рішення, участь боржника у вихованні дитини, що сприятиме його обізнаності щодо потреб дитини, пов`язаних з її матеріальним забезпеченням. У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожний місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо. Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Законодавець встановив розмір пені 1 % за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, в який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, в якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості), та помножити та один відсоток. Тобто формула така: заборгованість за місяць*кількість днів прострочення*1%. За цим правилом обчислюється пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обчисленої за кожним місячним (періодичним) платежем. Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням встановленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Наданий позивачем розрахунок пені, у якому загальна сума неустойки за прострочення сплати аліментів за період з 01 травня 2019 року по 01 березня 2020 року складає 26924, 60 грн, не відповідає вищезазначеним вимогам закону, а тому суд з таким не погоджуються та наводить наступний розрахунок пені: - травень 2019 року сума боргу 2129 грн, пеня 2129*1%*305 днів (з 01.05.2019 по 01.03.2020) = 6493,45 грн; - червень 2019 року сума боргу 2292,25 грн, пеня 2292,25 *1%*275 днів (з 01.06.2019 по 01.03.2020) = 6303,69 грн; - липень 2019 року сума боргу 2361,05 грн, пеня 2361,05 *1%*244 дні (з 01.07.2019 по 01.03.2020) = 5760,96 грн; - серпень 2019 року сума боргу 2212 грн, пеня 2212*1%*213 днів (з 01.08.2019 по 01.03.2020) = 4711,56 грн; - вересень 2019 року сума боргу 2264,75 грн, пеня 2264,75 *1%*183 дні (з 01.09.2019 по 01.03.2020) = 4144,49 грн; - жовтень 2019 року сума боргу 2235, 25 грн, пеня 2235, 25 *1%*152 дні (з 01.10.2019 по 01.03.2020) = 3397,58 грн; - листопад 2019 року сума боргу 2225, 25 грн, пеня 2225, 25 *1%*122 дні (з 01.11.2019 по 01.03.2020) = 2714,81 грн; - грудень 2019 року сума боргу 2888 грн, пеня 2888*1%*91 день (з 01.12.2019 по 01.03.2020) = 2628,08 грн; - січень 2020 року сума боргу 2294,75 грн, пеня 2294,75*1%*60 днів (з 01.01.2020 по 01.03.2020) = 1376,85 грн; - лютий 2020 року сума боргу 2294,75 грн, пеня 2974,75*1%*31 день (з 01.02.2019 по 01.03.2020) = 711,37 грн; З огляду на вищенаведене, пеня за період з 01 травня 2019 року по 01 березня 2020 року за несплату аліментів становить 23197,05 грн від суми несплачених аліментів за період з 01 травня 2019 року по 01 березня 2020 року в розмірі 38242,84 грн. Разом з тим, як зазначалось вище, відповідно до частини першої статті 196 СК України одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі загальної суми заборгованості по аліментам за період з 01 травня 2019 року по 01 березня 2020 року, що складає 23197,05 грн (60126,08 грн - 36929,03 грн, де 60126, 08 грн - загальна сума заборгованості згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, а 36929,03 грн - заборгованість станом на 01 травня 2019 року згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів (арк. спр. 9). Поряд з цим суд бере період для розрахунку пені за прострочення сплати аліментів з 01 травня 2019 року до 01 березня 2020 року , а не період з 01 травня 2019 року до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, оскільки саме позивачем зазначено такий період за який остання просить стягнути пеню за прострочення сплати аліментів, а тому суд не може вийти за межі такого періоду. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. З огляду на зазначене, на переконання суду, відповідач, відповідно до вимог ст. ст. 77, 81 ЦПК України, не надав суду доказів, що заборгованість по аліментах утворилась з незалежних від нього причин, ним не доведено належними та допустимими доказами відсутність його вини у простроченні сплати аліментів та об`єктивних причин, які перешкоджали йому своєчасно сплачувати аліменти на дитину. Поряд з цим, суд бере до уваги те, що відповідач в березні 2020 року сплатив повністю нараховану заборгованість, однак останній невчасно виконав обов`язок зі сплатити аліментів, хоча був обізнаний про необхідність утримувати дитину, оскільки між позивачем та відповідачем існувала домовленість про добровільну сплату аліментів, яку відповідач порушив, так як з 2019 року не сплачував аліменти, що не заперечував сам відповідач, а тому він повинен нести цивільну відповідальність, встановлену законом. При цьому суд відхиляє аргументи відповідача з приводу того, що відсутня його вина у виникненні заборгованості по аліментах, оскільки він не був обізнаний про нарахування аліментів, так як був переконаний, що позивач надавши розписку проте, що вона не буде звертатись до суду про стягнення з нього аліментів дотримається такої домовленості. Відхиляючи такий аргумент суд бере до уваги те, що в судовому засіданні встановлено, що між сторонами була домовленість про добровільну сплату аліментів на дитину, однак відповідач такої не дотримався та з 2019 року не сплачував аліменти на дитину, про що останній також зазначив у відзиві на позовну заяву, що в свою чергу стало підставою для пред`явлення позивачем судового наказу про стягнення аліментів до виконання. За таких обставин, на переконання суду, обізнаність відповідача про свій обов`язок сплачувати аліменти, в тому числі за домовленістю, але не сплата таких, свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати. Окрім того, суд звертає увагу на те, що ч. 2 ст. 196 СК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Однак відповідач зазначивши у відзиві на позовну заяву про наявність у нього на утриманні дружини та дитини, належними та допустимими доказами не довів такого, а тому суд не вбачає підстав для зменшення розміру пені. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Приймаючи до уваги вимоги ч. 6 ст. 141 ЦПК України, звільнення позивача від сплати судового збору при поданні позовної заяви до суду, часткове задоволення позову останньої, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 724,43 грн (840,80 грн х 86,16%), що є пропорційним до задоволення позовних вимог позивача. Окрім того, відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Судом установлено, що 23 квітня 2020 року [PERSON] уклала з адвокатом Бойком В.Ф. договір про надання послуг у сфері права (арк. спр.74, т. 1). Предметом зазначеного вище договору є правова допомога, а також здійснення представницьких повноважень клієнта. В ньому ж зазначено, що адвокату за юридичні послуги буде сплачено гонорар згідно додаткової угоди. Відповідно до даних прибуткового касового ордеру №12/20 від 24 квітня 2020 року, які містять дані про отримання адвокатом Бойком В.Ф. від [PERSON] грошових коштів у сумі 2500 грн, позивач виконала своє зобов`язання за договором та сплатила суму гонорару в розміру обумовленого в додатковій угоді про оплату послуг адвоката від 23 квітня 2020 року. У відповідності до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, ст. 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною другою статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України). Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: 1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі; 2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; 3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; 4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; 5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає суду можливості пересвідчитись у співмірності розміру адвокатського гонорару, як того вимагає ч. 4 ст. 137 ЦПК України. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд виходить з встановленого у додатковій угоді розміру та порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Надання адвокатом Бойком В.Ф. позивачу адвокатських послуг у суді при розгляді справи підтверджується: договором про надання послуг у сфері права від 23 квітня 2020 року, додатковою угодою про оплату послуг адвоката від 23 квітня 2020 року (арк. спр.77), актом прийомки виконаних робіт від 08 липня 2020 року (арк. спр.78) та прибутковим касовим ордером №12/20 від 24 квітня 2020 року (арк. спр.13). Згідно даних акту прийомки виконаних робіт від 08 липня 2020 року адвокатом на користь клієнта здійснено послуги: ознайомлення з обставинами справи, консультація, підготовка позовної заяви. У зазначеній додатковій угоді зазначається ціна договору (розмір гонорару згідно погодинної ставки), яка встановлена у фіксованій сумі 700 грн за годину. В акті прийомки виконаних робіт від 08 липня 2020 року зазначено назви послуг наданих адвокатом, вартість окремої послуги та загальна їх вартість в сумі 2500 грн. Оскільки позов [PERSON] задоволений частково, тому з урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що з [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] 2154 грн витрат пов`язаних з правничою допомогою (2500 грн х 86,16%), що є пропорційним до задоволення позовних вимог позивача.

Outcome: partial