Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

У листопаді 2016 [PERSON] (далі - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання. Свої вимоги обґрунтовує тим, що сторони перебували у шлюбі, під час якого народився син - [PERSON], [INFO]. У 2004 році шлюб було розірвано та син залишився проживати з позивачкою, яка повністю його утримує. З 21 серпня 2014 року син [PERSON] вступив до Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет ім. Вадима Гетьмана» та навчається на денному відділенні на платній основі. Відповідач є рідним батьком [PERSON], але матеріальної допомоги не надає. У зв'язку з тим, що навчання вимагає значних витрат, а доходів на це не вистачає просить стягнути аліменти у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку щомісячно, починаючи з моменту навчання 21 серпня 2014 року до закінчення навчання - 30 червня 2018 року. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та пояснив, що відповідач не має можливості сплачувати дані аліменти, оскільки є інвалідом 3 групи і отримує пенсію по інвалідності в розмірі 1770,17 грн., а також на його утримання перебуває непрацездатна мати, яка також являється інвалідом 3 групи [PERSON], з якою він проживає, тому доходи відповідача не дозволяють утримувати повнолітнього сина. Також зазначив про те, що прохання стягнути аліменти з відповідача починаючи з моменту початку навчання 21 серпня 2014 року є незаконними, оскільки позивачка не надала суду доказів того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. Враховуючи викладене просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 09 грудня 2004 року зроблено запис за № 807, що підтверджується свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER], видане відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Києва (а.с. 13). Від шлюбу сторони мають повнолітнього сина [PERSON], [INFO], свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Києва. (а.с. 14). Згідно Свідоцтва про зміну імені син [PERSON] змінив прізвище з «[INFO]» на «[INFO]» (а.с 15). В судовому засіданні встановлено, що повнолітній [PERSON] проживає разом зі своєю матір'ю [PERSON]. Даний факт сторонами не оспарювався. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є студентом третього курсу, факультету міжнародної економіки і менеджменту, денної форми навчання Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана». Дата зарахування до університету - 01.09.2014р., термін закінчення університету - 30 червня 2018 року. (а.с. Довідка від 25.10.2016 №26205 а.с. 20). Як встановлено в судовому засіданні, відповідач матеріальної допомоги на утримання повнолітнього сина у зв'язку з його навчанням у ДВНЗ «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана» не надає, в добровільному порядку узгодити питання про матеріальне забезпечення сина між сторонами не є можливим. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 199 Сімейного кодексу України , якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Між тим, згідно із ч. 1 ст. 191 СК, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. За минулий час аліменти можуть бути присуджені тільки за певних умов, а саме якщо позивач надасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати (ч. 2 ст. 191 СК). Таким чином, позивач має довести, що мали місце: а) дії відповідача щодо ухилення від надання утримання дитині або непрацездатній особі; б) свої власні дії, спрямовані на одержання аліментів. Під ухиленням від сплати аліментів слід розуміти будь-які навмисні, свідомі діяння (дії або бездіяльність) зобов'язаної особи, спрямовані на повне чи часткове ухилення від сплати аліментів: приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплаті аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов'язків щодо утримання. Ухилення від сплати аліментів завжди припускає винні навмисні дії (бездіяльність). Тому позивач має представити суду докази того, що у той чи інший спосіб відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов'язків щодо утримання дитини. При цьому цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вбачається, що позивачкою не надано доказів на підтвердження обставин, які свідчать про те, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. Так, позивачкою не обґрунтовано, які конкретно дії, спрямовані на отримання аліментів, нею вчинялись, не обґрунтовано, які дії, спрямовані на ухилення від надання утримання повнолітньої дитини, вчинені відповідачем. З огляду на вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки про стягнення з відповідача аліментів за минулий час не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а тому аліменти слід стягнути від дня пред'явлення позову до суду, тобто з 22.11.2016 року. При визначенні розміру аліментів, судом враховано наявність у відповідача інших зобов»язань, зокрема в даному випадку те, що відповідач [PERSON] перебуває на обліку в Центральному об'єднаному управління Пенсійного Фонду України в м. Києві та отримує пенсію по інвалідності ІІІ групи з 06.06.2006 року в розмірі 1770,17 грн. (Довідка від 28.12.2016 року №13519), проживає та утримує свою матір [PERSON] (Довідка «Центр комунального сервісу» №10/08-108 від 11.01.2017 року), яка також є інвалідом ІІІ групи, та перебуває на обліку в управління та отримує пенсію з 01.09.1999 року (Довідка від 10.01.2017 №157). Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що за обставин, що склалися, позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а саме в розмірі ? частини усіх видів його заробітку щомісячно, починаючи з 22 листопада 2016 року до 30 червня 2018 року, а саме до закінчення навчання в Державному вищому навчальному закладі «Київський національний економічний університет ім..В.Гетьмана» Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. В порядку, визначеному ч. 3 ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] судовий збір на користь держави в сумі 551,20 грн.

Outcome: partial