Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

У липні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання дійсним договору купівлі продажу та визнання\~ права\~ власності. Свої вимоги мотивує тим, що 20.09.2000 р. між [PERSON]Ю та нею було укладено договір купівлі продажу квартири № 3 в домі № 29 по вулиці Горького в м. Ізмаїл Одеської області, який було зареєстровано Одеською товарною біржею за № 5800. Оскільки умови вказаного договору купівлі-продажу було виконано сторонами, позивач просив визнати зазначений договір купівлі-продажу дійсним, визнати за нею право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] та поновити строк позовної давності, як пропущений нею з поважних причин. У судовому засіданні позивач позовні вимоги визнала, просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON], проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Заслухавши позивача, третю особу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, щодо задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що 20.09.2000 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі продажу квартири [ADDRESS], який було зареєстровано на Одеській товарній біржі в м. Ізмаїл за № 5800 від 20.09.2000 р. (а.с.10-11). У виконання умов договору [PERSON] було сплачено за придбане нерухоме майно 1 700 грн., що підтверджено документально, а відповідачем передано зазначене майно позивачеві. Згідно запису у Договорі останній подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Станом на 2016 р. договір нотаріально не посвідчено. Згідно ст.224 ЦК України (в редакції 1963 року), що діяв на час укладення угоди, за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. З аналізу ч.1 ст.227 ЦК України (в редакції 1963 року), Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 р. вбачається, що договори про відчуження нерухомого майна підлягали нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідно до ч.2 ст.47 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо одна із сторін повністю або часткова виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Згідно із ч. 2 цієї ж статті, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно ст.71 ЦК України (в редакції 1963 року) загальний строк позовної давності для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки. Відповідно до ст.80 ЦК України (в редакції 1963 року) закінчення строку давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Оскільки вищевказаним договором передбачалось, що останній нотаріальному посвідченню не підлягає, і позивач не знав про порушення свого права, суд приходить до висновку про можливість визнання причини пропуску строку позовної давності поважною. На підставі викладеного,

Outcome: approved