Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

У квітні 2020 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа без самосійних вимог на стороні позивача служба у справах дітей Томашпільська райдержадміністрація в якому просить позбавити батьківських прав [PERSON] , 1989 р.н., та [PERSON] , відносно їх малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги мотивували тим, що за інформацією виконавчого комітету Томашпільської селищної ради, мати неповнолітнього [PERSON] , [INFO] - [PERSON] та батько [PERSON] , ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків, щодо малолітньої дитини, яка в цей час не проживає з батьками. Малолітня дитина, [PERSON] з дня свого народження та по цей час перебуває у державному закладі - Тульчинському обласному спеціалізованому будинку дитини для дітей з ураженням центральної нервової системи та порушенням психіки. Дитина знаходиться на повному державному утриманні Із висновку органу опіки та піклування Томашпільської селищної ради випливає, що батьки малолітньої дитини [PERSON] та [PERSON] не вживають будь-яких заходів щодо покращення матеріально-побутових умов та повернення дитини в сім`ю, не спілкуються зі своєю дитиною, за останній рік не відвідували дитину в будинку дитини. Тобто мати свідомо нехтує виконанням своїх батьківських обов`язків. Батько малолітнього [PERSON] також свідомо нехтує виконанням своїх батьківських обов`язків. З метою захисту прав та інтересів малолітньої дитини, орган опіки та піклування при Томашпільській селищній раді на своєму засіданні розглянув питання «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Виконавчий комітет Томашпільської селищної ради вирішив вважати доцільним позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] та [PERSON] щодо їхнього малолітнього сина, а тому просять позбавити їх батьківських прав. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позов просили задовольнити (а.с. 70-71). [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, за зареєстрованим місцем проживання та у порядку ч. 11 статті 128 ЦПК України , причину неявки до суду не повідомила (а.с.48,68). [PERSON] в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву з проханням слухати справу без його участі, проти задоволення позову не заперечував (а.с.51, 69). Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Томашпільської районної державної адміністрації Вінницької області, про позбавлення батьківських прав, в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, просили проводити розгляд справи у їх відсутності (а.с.50). На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідачів, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі заочного рішення та задоволення позовних вимог. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] , народився [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Томашпільського районного управління юстиції у Вінницькій області, батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 5). Згідно довідки Тульчинського обласного будинку дитини від 20.11.2019 року № 626, мати [PERSON] за період з 23.10.2015 року по даний час відвідувала свого малолітнього сина 14 раз, і останнє відвідування датується 03.04.2017 року (а.с.6). Відповідно до довідки Тульчинського обласного будинку дитини від 25.03.2020 року № 162 за період з 23.10.2015 року по даний час Батько малолітнього [PERSON] - [PERSON] відвідував свого неповнолітнього сина востаннє 07.03.2018 року (а.с.7). Із висновку органу опіки та піклування Томашпільської селищної ради випливає, що батьки малолітньої дитини [PERSON] та [PERSON] не вживають будь-яких заходів щодо покращення матеріально-побутових умов та повернення дитини в сім`ю, не спілкуються зі своєю дитиною, за останній рік не відвідували дитину в будинку дитини(а.с.8). Рішенням засідання опікунської ради при виконавчому комітеті Томашпільської селищної ради від 21.08.2019 року № 11 вирішено за доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Виконавчий комітет Томашпільської селищної ради своїм рішенням від 10.09.2019 року № 154 вирішив вважати доцільним позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] та [PERSON] щодо їхнього малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Відповідно до довідки директора Томашпільського районного центру соціальних служб для сім`ї дітей та молоді від 27.03.2020 року обстеження умов проживання сім`ї [PERSON] зі складанням Актів відвідування сім`ї не можливе в зв`язку з не проживанням останньої з 2017 року на території Томашпільського району (а.с.11). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України«Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України`від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. З огляду на зазначене, та встановлено в ході розгляду справи, батько малолітнього [PERSON] - [PERSON] добровільно відмовився від батьківських прав та обов`язків щодо свого сина [PERSON] , [INFO] , мати дитини [PERSON] свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, а саме: долею дитини та її станом здоров`я не цікавиться, участі у її вихованні не приймає, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, суд вважає вимоги позивача про позбавлення батьківських прав доведеними та такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому є законні підстави для їх задоволення. Згідно ч. 6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь держави.

Outcome: approved