Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

У липні 2013 року позивач звернувся до суду із позовом про виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на відсутність передбачених статтею 116 ЖК України підстав для його задоволення. Третя особа, [PERSON] у судове засідання, 17.04.2014 року, не з'явився, про дату та місце судового засідання повідомлений належним чином. Водночас, у ході розгляду даної справи заперечував проти задоволення позову, вказуючи на те, що він як співмешканець даної квартири, погоджується, щоб його мати - [PERSON] проживала у цій квартирі. Крім того, у листопаді 2013 року суд прийняв до провадження зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права користування спірним житловим приміщенням і вселення у нього. Заслухавши пояснення сторін, свідків та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення як первісного так і зустрічного позовів, виходячи із наступного. Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судом, у спірній квартирі [PERSON] та його син спільний із відповідачкою син - [PERSON] проживають з 30.11.1990 року та 04.01.2000 року відповідно, що було підтверджено довідкою форми №3 №334 від 04.05.2012 року; при цьому власником особового рахунку цієї житлової площі є мати позивача - [PERSON] (а.с. 51). Колишня дружина [PERSON], позивач за зустрічним позовм- [PERSON] - проживає у спірній квартирі без реєстрації з 1994 року, з моменту укладення шлюбу з відповідачем. У грудні 2011 року відповідно до рішення суду шлюб був розірваний. Крім того із матеріалів справи вбачається, що одер на спільну квартиру бу виданий матері позивача - [PERSON] (а.с. 49). У межах судового засідання позивач вказував на те, що його мати на даний час проживає за межами України у Російській Федерації. Із наявної у матеріалах справи довідки за формою № 3 від 22.11.2013 року вбачається, що відповідачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. При цьому у межах судового засідання відповідачка підтвердила те, що вона є власником даної квартири. Водночас, на час розгляду даної справі відповідачка була знята з реєстрації за даною адресою. Підставою для подання даного позову стало те, що на думку позивача, відповідач порушує правила співжиття у квартирі [ADDRESS], що полягає у тому, що позивач постійно провокує із ним конфлікти, а відтак подальше спільне користування житловою площею позивач вважає неможливим і просить ухвалити судове рішення про виселення відповідача із вказаного житлового приміщення. Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, у зустрічній позовній заяві вказує на те, що задоволення первісного позову буде порушувати її права як матері спільної із позивачем малолітньої дитини - [PERSON], яка також проживає у даній квартирі. Відповідачка вказувала на те, що вселилась у спірну квартиру із згоди усіх повнолітніх членів родини наймача і за пропозицією самого відповідача за зустрічним позовом. [PERSON] просила визнати за нею право користуванням житловим приміщенням та вселення її до спірної квартири. Допитані у судовому засіданні свідки - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] надали суду пояснення, зі змісту яких вбачається, що сторони, проживаючи разом у спірній квартирі конфліктують між собою; у позивача є нова дружина із якою він проживає у іншому житловому приміщенні; позивач постійно у спірній квартирі не проживає, з'являється у ній час від часу. Водночас, зареєстрований у спірній квартирі спільний із відповідачкою син позивача - [PERSON], який є третьою особою у даній справі, вказував на те, що не має заперечень проти проживання у даній квартирі його матері - [PERSON] Крім того, частинами 1, 4 ст. 156 ЖК України встановлено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належать, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України, зокрема один з подружжя власника, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Із викладеного вбачається, що відповідачка у даній справі, будучи матір'ю спільних із позивачем дітей, які проживають у спірному житловому приміщенні, після розірвання шлюбу із позивачем не набула статусу тимчасового мешканця квартири [ADDRESS], а відтак, при вирішенні питання про її виселення, суд має застосовувати положення статті 116 ЖК України, а не статті 98 ЖК України. Відповідно до статті 116 ЖК України виселення може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, для застосування норми цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мається на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурою, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями, а також заходи громадського впливу, вжиття на зборах жильців будинку чи членів житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів тощо. Дійсно, як установлено судом і убачається з матеріалів справи, позивач і відповідач неодноразово звертались до правоохоронних органів із заявами щодо протиправних дій для вжиття заходів щодо захисту порушених їх прав та законних інтересів. Аналізуючи зміст зазначених звернень, відповідей слідчих органів, пояснень сторін і свідків у справі, суд доходить до висновку, що між сторонами у справі існує тривалий конфлікт на побутовому ґрунті. Самі по собі побутові непорозуміння, не підпадають під визначення «систематичне порушення правил співжиття», що є необхідною підставою для вирішення питання про виселення мешканця на підставі статті 116 ЖК України. У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка веде антигромадський спосіб життя, псує речі у квартирі, чи грубо порушує правила співжиття із позивачем, що робить таке спільне проживання неможливим. Зважаючи на те, що відповідач використовує спірну квартиру за призначенням (проживає в ній), утримує її в належному стані, правила співжиття не порушує, будь-які заходи попередження чи громадського впливу до нього не застосовувались, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем чинення йому перешкод у користуванні житлом та систематичного порушення правил співжиття, яке б зумовлювало неможливість спільного проживання в одній квартирі, що свідчить про безпідставність даного позову і зумовлює необхідність відмови у його задоволенні. Крім того, суд звертає увагу на те, що із позовом про виселення із житлового приміщення, мають звертатись усі його співвласники, чи наймач. Водночас, наймачем неприватизованої квартири [ADDRESS] є мати позивача - [PERSON], яка відповідні позовні вимоги до [PERSON] не заявляла; при цьому не заявляв вимоги про виселення відповідачки і зареєстрований у даній квартирі [PERSON]. Викладене є підставою для відмови у задоволенні первісного позову. Не підлягає задоволенню і зустрічний позов, з огляду на те, що [PERSON] не було надано належних і допустимих доказів того, що [PERSON] будь-яким чином перешкоджає їй проживати у квартирі [ADDRESS], як того вимагає стаття 60 ЦПК України.

Outcome: dismissed