Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

У листопаді 2013 року до суду надійшла заява [PERSON], із залученням до участі у справі в якості заінтересованої особи -- Першої Макіївської державної нотаріальної контори «Про встановлення факту належності правовстановлюючого документу», на обґрунтування якої заявник зазначила, що нею 22.04.1995 року був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з належними до нього надвірними побудовами, розташованого за адресою: 86119, [ADDRESS]. У зазначеному договорі її ім'я та по-батькові вказані як Надія Васильовна, а прізвище - [PERSON]. У паспорті громадянина України її ім'я та по-батькові вказані як [PERSON], а прізвище - [PERSON]. Також, її ім'я та по-батькові [PERSON], а прізвище - [PERSON], записані у картці фізичної особи-платника податків. На час оформлення оригіналу зазначеного договору купівлі-продажу від 22 квітня 1995 року вона не звернула уваги на правильність написання свого прізвища і лише деякий час після отримання його дублікату виявила наявність помилки у договорі купівлі-продажу, що перешкоджає їй використовувати свою власність на свій розсуд. Таким чином, з метою надання їй можливості розпоряджатися своєю власністю у вигляді житлового будинку з належними до нього надвірними побудовами, розташованого за адресою: 86119, [ADDRESS], - необхідно встановити факт належності їй, [PERSON], правовстановлюючого документу - дублікату договору купівлі-продажу зазначеного житлового будинку від 25 жовтня 2000 року, а тому просила її заяву задовольнити. Заявник [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, надала суду заяву з проханням справу розглянути за її відсутності, зазначивши, що подану заяву підтримує у повному обсязі й просить її задовольнити. Представник заінтересованої особи - Першої Макіївської державної нотаріальної контори, у судове засідання також не з'явився, про місце та час розгляду справи був сповіщений своєчасно та належним чином, надав судові листа про розгляд справи за їх відсутності, з посиланням на те, що рішення просять ухвалити відповідно до зібраних в судовому засіданні доказів. Згідно частини 2 статті 158 Цивільного процесуального кодексу України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у осіб, що приймають участь у справі, свідчать їх відповідні заява заявника та лист заінтересованої особи (вхідний № 5246/14-вх від 12.03.2014 року та вхідний № 28159/13-вх від 18.12.2013 року), долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання особами, які беруть участь у справі, особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність. Повно та всебічно з'ясувавши всі обставини справи, на які заявник посилалась як на підставу своїх вимог, перевіривши їх доказами, які досліджені у судовому засіданні й відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, а саме: дослідивши матеріали справи, що містять письмові докази у справі, - суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Відповідно до свідоцтва про одруження /серії [NUMBER]/, виданого 23.07.1958 року Дзержинським міським ЗАГСом Сталінської області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 23.07.1958 року, про що в книзі записів актів громадянського стану про одруження зроблено відповідний запис за № 520. Після реєстрації одруження подружжю присвоєно прізвище «[PERSON]». З копії паспорту громадянина України /серії [NUMBER]/ вбачається, що його видано 04.02.2000 року Центрально-Міським РВ Макіївського МУ УМВС України в Донецькій області, й на його першій сторінці у графі прізвище, ім'я та по - батькові українською мовою зазначено [PERSON] /а. с. 4/. Згідно відомостей, що містяться у довідці про присвоєння ідентифікаційного номера від 16.10.1998 року, ДПІ у Центрально-Міському районі міста Макіївки повідомляє, що [PERSON] одержала ідентифікаційний номер [NUMBER] /а. с. 4 зворот/. Як убачається з дублікату договору купівлі - продажу від 25.10.2000 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Макіївської державної нотаріальної контори Терлецькою О. В., заявник [PERSON] придбала у власність жилий будинок з належними до нього надвірними побудовами, що знаходиться в [ADDRESS] на земельній ділянці 533 м2. Прізвище, ім'я та по - батькові покупця українською мовою зазначено [PERSON] /а. с. 5/. Відповідно до домової книги для прописки громадян, проживаючих у будинку [ADDRESS], [PERSON] зареєстрована у зазначеному житлі з 1988 року. Під час розгляду заяви [PERSON] суд виходить з того, що з огляду на положення частини другої статті 234 та частини першої статі 256 Цивільного процесуального кодексу України - встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється судом в порядку окремого провадження. Положення частини першої статті 234 Цивільного процесуального кодексу України передбачають, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Положеннями частини першої статті 256 Цивільного процесуального кодексу України передбачений перелік фактів, які підлягають встановленню в порядку окремого провадження. З огляду на положення частини другої статті 256 Цивільного процесуального кодексу України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як убачається з положень пункту 6 частини 1 статті 256 Цивільного процесуального кодексу України у судовому порядку підлягає встановленню факт належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Отже, зазначена норма права передбачає, що підставою встановлення наведеного вище факту є наявність відповідних розбіжностей між відомостями, які містяться у певному правовстановлюючому документі та безпосередньо документами, що посвідчують особу, а саме: свідоцтві про народження або паспорті. Тотожні роз'яснення надав і Пленум Верховного Суду України у пункті 12 своєї Постанови № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення». У свою чергу, суд також враховує положення частини першої статті 53 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року та пункту 1.1. глави 22 Наказу Міністерства Юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» за номером 296/5 від 22 лютого 2012 року, якими передбачено, що у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких учинялась нотаріальна дія, нотаріусом видається дублікат утраченого або зіпсованого документа. На дублікаті документа робиться відмітка про те, що він має силу оригіналу, і вчиняється посвідчувальний напис /пункт 6.2. глави 22 Наказу Міністерства Юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України»/. У свою чергу, з огляду на положення пункту 1 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року договори, укладені у порядку, встановленому законом, відносяться до документів на підставі яких здійснюється державна реєстрація, тобто вони є правовстановлюючими. У ході розгляду справи судом встановлено, що дійсно відомості стосовно по батькові і прізвища заявника, які містяться у дублікату договору купівлі-продажу житлового будинку від 25 жовтня 2000 року не відповідають відомостям по-батькові і прізвищу, що містяться у її паспорті громадянина України та довідці про присвоєння ідентифікаційного номеру. При цьому, суд враховує, що наявність зазначених розбіжностей впливатиме на можливість реалізації заявником права власності на належне їй нерухоме майно. Таким чином, з огляду на наведені норми закону, проаналізувавши всі наявні і досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд доходить до висновку про обґрунтованість вимог заявника та можливість задоволення її заяви шляхом встановлення факту належності дублікату договору купівлі-продажу житлового будинку від 25.10.2000 року [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: approved