Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-07 00:00:00

У липні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання чоловіка ті жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, що є обкатом спільної сумісної власності, який в ході судового розгляду справи неодноразово уточнювала. В обґрунтування позову, з урахуванням уточнень (а. с. 166-172) позивач зазначала, що з відповідачем у справі вона познайомилася у 2001 році, коли вони навчалися у школі, а з грудня 2004 року почали з ним зустрічатись. У квітні 2007 року вони з відповідачем почали проживати однією сім'єю, вели спільний побут, мали спільний сімейний бюджет, мали взаємні права та обов'язки, що притаманні подружжю. Оскільки батьки позивача не схвалювали її вибір, то вони стали проживати у матері відповідача за адресою: [ADDRESS]. Під час їх спільного проживання однією сім'єю ними було придбано у власність двокімнатну квартиру № [ADDRESS], якою відповідач розпорядився на власний розсуд, подарувавши її своїй матері [PERSON] Зазначена квартира була придбана у кредит на підставі договору про надання споживчого кредиту № 11383860000 від 15.08.2008 року з АКІБ «Укрсиббанк», за яким відповідач отримав 105 900 доларів США, що було еквівалентно 512 979 грн. 60 коп. В цей же день відповідач уклав договір купівлі-продажу квартири № [ADDRESS] та договір іпотеки на цю квартиру. 12.12.2010 року позивач одружилася з відповідачем, а рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13.06.2013 шлюб було розірвано. У мотивувальній частині рішення було встановлено, що шлюбні стосунки між нею та відповідачем припиненні з 13.05.2013 року, спільне господарство не ведеться, сторони живуть окремо. У зв'язку з чим позивач вважає, що кошти, які були сплачені за кредитним договором у період з 15.08.2008 року по 13.05.2013 року в силу. Ст. 60, 74 СК України є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], у зв'язку з чим підлягають поділу відповідно до ст. ст. 69, 70 СК України, а саме з відповідача на її користь підлягають стягненню ? частина коштів, які були сплачені за кредитним договором за період спільного проживання однією сім'єю та за період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Крім того у період спільного проживання однією сім'єю ними було придбано меблі та побутову техніку на загальну суму 154 344 грн., яка також є спільною сумісною власністю подружжя і відповідно підлягає поділу між ними. Також за час шлюбу сторонами було придбано автомобіль MERCEDES-BENZ ML 350 державний номер [NUMBER] за ціною 35 000 доларів США, на сьогоднішній день ринкова вартість автомобіля становить 29 000 доларів США, що еквівалентно 231 797 грн., а також шафу навісну вартістю 3 900 грн. Враховуючи те, що [PERSON] здійснив відчуження зазначеного автомобілю проти волі позивача та отримав на свою користь 200 000 грн., то на її користь підлягає стягненню ? частина вартості вказаного автомобілю у розмірі 100 000 грн. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд: 1. Встановити факт проживання однією сім'єю без шлюбу [PERSON] та [PERSON] з квітня 2007 року до укладення шлюбу 11.12.2010 року; 2. Визнати грошові кошти, що були сплачені [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту № 11383860000 від 15.08.2008 року у період з 15.08.2008 року по 13.05.2013 року спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; 3. Поділити майно, що є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] наступним чином: - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] ? частину грошових коштів, які були сплачені [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту № 11383860000 від 15.08.2008 року у період з 15.08.2008 року по 13.05.2013 року у сумі 70 447,95 доларів США, що еквівалентно 562 879 грн. 12 коп.; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] ? частину грошових коштів в сумі 100 000 грн., що становлять ? частину грошових коштів, отриманих [PERSON] від продажу автомобіля MERCEDES-BENZ ML 350; - виділити у особисту приватну власність [PERSON] наступне майно: шафу вартістю 1 250, 00 грн.; шафу зі склом вартістю 2 900, 00 грн.; шафу - купе вартістю 8 390, 00 грн.; телевізор SAMSUNG» вартістю 8 000, 00 грн.; набір італійських меблів вартістю 20 000, 00 грн.; набір люстра + бра вартістю 2 500, 00 грн.; пральну машину вартістю 4 000, 00 грн.; ваги вартістю 800, 00 грн.; диван вартістю 2 500, 00 грн.; палатку вартістю 4 000, 00 грн.; набір меблів (стіл та чотири стільця) вартістю 1 500, 00 грн.; люстру вартістю 800, 00 грн.; телевізор вартістю 2 500, 00 грн.; кухонний комбайн вартістю 2 500, 00 грн.; шафу навісну вартістю 3 900, 00 грн.; холодильник вартістю 6 000, 00 грн.; набір гардин та покривало вартістю 1 500, 00 грн., на загальну суму 73 040 грн. - виділити у особисту приватну власністю [PERSON] наступне майно шафу-купе вартістю 8 700, 00 грн.; кухню вартістю 27 000, 00 грн.; мийку вартістю 1 400, 00 грн.; стільницю із штучного каменю вартістю 11 704, 00 грн.; кондиціонер вартістю 3 500, 00 грн.; кондиціонер вартістю 1 500, 00 грн.; набір меблів вартістю 4 000, 00 грн.; витяжку вартістю 2 000, 00 грн.; варочну поверхню вартістю 2 000, 00 грн.; духовку вартістю 4 000, 00 грн.; посудомийну машину вартістю 5 000,00 грн.; мікрохвильову піч вартістю 2 000, 00 грн.; бойлер вартістю 2 000 грн.; гардини вартістю 1 500, 00 грн., на загальну суму 81 304 грн. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав викладених у позові та з урахуванням наданих ними доказів. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, та посилаючись на їх безпідставність і необґрунтованість просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, в тому числі з підстав викладених у запереченнях на позов та з урахуванням доказів, досліджених у судовому засіданні. Вислухавши осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, вислухавши свідків обох сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково виходячи з наступного. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. При застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Норма ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах та для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 СК України щодо права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 11.12.2010 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу Серія [NUMBER]. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано. Заявляючи вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з квітня 2007 року по 11.12.2010 року, і відповідно про поділ придбаного у цей період майна, а також грошових коштів, які сплачені позивачем за договором споживчого кредиту за придбану квартиру, позивач посилалась на те, що з квітня 2007 року вони разом з відповідачем проживали у квартирі його матері, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та спільні права та обов'язки, які притаманні подружжю. Проте, такі твердження позивача не підтверджені жодним належним та допустимим доказом в ході судового розгляду справи. Представник відповідача та свідки - батьки відповідача [PERSON] і [PERSON] у судовому засіданні не заперечували того факту, що [PERSON] знайомий з [PERSON] ще зі школи, де навчалися разом, потім вони навчалися у одному університету, а згодом вони почали зустрічатися, проте заперечували той факт, що у період з квітня 2007 року по 11.12.2010 року вони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу у квартирі матері [PERSON] - [PERSON] Як пояснювали у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які є батьками [PERSON], вони знають, що з квітня 2007 року по день реєстрації шлюбу їх донька проживала у квартирі матері відповідача, проте жодного разу до них у гості не приходили. Допитані у судовому засіданні свідок [PERSON] та [PERSON], які є відповідно матір'ю та батьком відповідача [PERSON], зазначали, що [PERSON] ніколи не проживала у їх квартирі, інколи приходила як і інші друзі їх сина, можливо деколи залишалася ночувати, але постійних подружніх відносин з їх сином у той період не мала. З наданих суду документів вбачається, що [PERSON] та [PERSON] навчалися у Запорізькому національному технічному університеті на денній контрактній формі навчання з 2005-2010 роки (а.с. 107). У цей час власних доходів не мали і лише у 2009-2010 роках [PERSON] навчався на бюджетній формі навчання і за цей період отримав стипендію у розмірі 6 343, 31 грн. Як пояснювала у судовому засіданні позивач, яка допитувалася у якості свідка, у період проживання однією сім'єю з квітня 2007 року по день реєстрації шлюбу 11.12.2010 року, вона не мала власних доходів, утримувалась за рахунок своїх батьків, зокрема, її мати переписала на неї свій депозит і вона мала доступ до зняття відсотків з рахунку матері в будь-який час (а.с. 96-97), крім того її батько на її прохання регулярно надавав їй грошові кошти на її утримання. Допитані у судовому засіданні свідки - батьки сторін у справі також підтвердили той факт, що їх діти знаходились на їх утриманні, але власних достатніх доходів вони не мали. З довідки про середню заробітну плату (дохід), надану суду, вбачається, що [PERSON] працював у ПП «Мойдодир», директором якого є його мати [PERSON], у період серпня 2006 року по вересень 2008 року і за весь цей період отримав заробітної плати на загальну суму 23 565 грн. 53 коп. (а.с. 95). Копія трудової книжки [PERSON] свідчить про те, що її трудова діяльність розпочалася у вересні 2011 року, коли її було прийнято на посаду адміністратора ТОВ «Фоззі Фуд» (а.с. 237). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON], який є другом як [PERSON] так і [PERSON], зазначав, що вони знайомі з 2007 року і як йому відомо вони проживали разом, проте у гостях матері [PERSON] він ніколи не був. Один раз до весілля він приходив до [PERSON] у нову квартиру, щоб позичити гроші, і зрозумів, що він живе там із [PERSON]. Йому відомо, що вони були студентами, а які доходи мали і де працювали, за що проживали він не знав і йому це було не цікаво. Свідок [PERSON], який також є другом сторін по справі, в судовому засіданні пояснював, що він знайомий з ними приблизно з 2009 року, з часу знайомства він зрозумів, що вони або зустрічаються або живуть разом, з їх слів йому відомо, що вони жили у матері [PERSON], до весілля у них в гостях він не був, щодо їх спільного бюджету він нічого не знає. Зазначені вище обставини свідчать про те, що вимоги позивача про встановлення факту проживання її однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачем у період з квітня 2007 року по день реєстрації шлюбу, 11.12.2010 року, є безпідставними, оскільки судом достовірно не встановлено обставин, які би свідчили про те, що між сторонами у цей період існували саме шлюбні відносини не оформлені у державному органі реєстрації актів цивільного стану, а навпаки, як встановлено судом, сторони у той період не мали спільного бюджету, прав та обов'язків, які притаманні подружжю та не були пов'язані спільним побутом. Надані суду фотокартки, які на думку позивача підтверджують факт проживання її разом з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на думку суду, є неналежними доказами, у вказаній цивільній справі, оскільки вони не свідчать про існування саме подружніх відносин між сторонами у справі, а наявність романтичних або інших стосунків між ними, ніким з учасників процесу не оспорювалось. З огляду на зазначене, позовні вимоги щодо поділу спільно нажитого майна у вигляді меблів (за винятком шафи навісної) та побутової техніки, які є предметом позовних вимог, є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки, по-перше, як зазначала сама позивач у своїй позовній заяві вони придбавалися до реєстрації шлюбу між нею та відповідачем, а по-друге позивачем не надано навіть достатніх доказів на підтвердження того, що вказане майно було придбано за її або за [PERSON] спільні кошти. Крім того, як встановлено судом, 15.08.2008 року, до реєстрації шлюбу між сторонами, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу було придбано квартиру [ADDRESS]. Вартість вказаної квартири згідно договору купівлі-продажу складала 603 326 грн. (а. с. 75-76). При підписанні вказаного договору купівлі-продажу, [PERSON] було написано заяву, яка посвідчена нотаріально, відповідно до якої він ствердив, що у шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах на момент придбання квартири не перебуває (а. с. 121). Зазначена квартира придбавалася [PERSON] у кредит. На підставі договору про надання споживчого кредиту № 11383860000 від 15 серпня 2008 року, укладеного між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк». За умовами вказаного договору відповідачу було надано у кредит грошові кошти в сумі 105 900 доларів США, що еквівалентно 512 979 грн. 60 коп., зі строком повернення грошових коштів до 16 серпня 2038 року (а.с.77-84). На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між відповідачем та Банком було укладено договір іпотеки (а. с. 73-74), та договір поруки № 11383860000/1, за умовами якого мати відповідача - [PERSON] зобов'язалась відповідати перед кредитором за виконання [PERSON] усіх його зобов'язань, що виникли з договору про надання споживчого кредиту № 11383860000 від 15 серпня 2008 року (а.с.133). Як вбачається із довідки АТ «УкрСиббанк» від 14.04.2014 року № 53-3-694/26б, за період з 15.08.2008 року по 10.12.2010 року за даним кредитним договором було сплачено за тілом кредиту 46 954,50 доларів США, за відсотками по кредиту - 30 395,42 долари США; за період з 11.12.2010 року по 13.05.2013 рік за тілом кредиту було сплачено 58 945,50 доларів США, за відсотками по кредиту - 4 600,48 доларів США (а.с. 158). З виписки по кредитному договору [PERSON], за період з 15.08.2008 року по 22.07.2014 року вбачається, що останній платіж по погашення кредиту було здійснено 22.08.2011 року. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про стягнення з відповідача ? частини коштів, сплачених за договором споживчого кредиту, позивач посилалася на те, що квартира [ADDRESS] була придбана у період їх спільного проживання однією сім'єю, але відповідач розпорядився вказаною квартирою на власний розсуд, подарувавши її своїй матері. Проте, судом встановлено, що [PERSON] набув право власності на спірну квартиру ще до реєстрації шлюбу з [PERSON] і зобов'язання, які виникли у нього перед АКІБ «УкрСиббанк» також є такими, що виникли до укладення шлюбу, а тому не можуть бути визнані об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження її доводів, що кредит виплачувався нею або [PERSON], та з урахуванням того, що ні позивач, ні відповідач не мали достатнього доходу протягом зареєстрованого шлюбу, позивачем не підтверджено джерело отримання грошових коштів, як нею так і [PERSON], які за її твердженням справлялись на погашення кредиту. Посилання позивача на те, що їй давали гроші батьки і з них вона сплачувала кредит є неспроможними, оскільки, по - перше, участь її батьків в погашенні грошових коштів за кредит не підтверджена жодним доказом, а по-друге, таке твердження позивача лише свідчить про безпідставність доводів її позовної заяви, що погашення кредиту відбувалося за спільні кошти подружжя. Не на користь позивача, на думку суду, свідчить і та обставина, що звертаючись до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, зокрема і квартири, [PERSON] навіть не зазначала про те, що спірна квартира придбавалась за кредитні кошти. З огляду на викладені обставини, суд приходить до висновку, що і в цій частині позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, у зв'язку з чим задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимог про стягнення ? частини вартості автомобіля MERCEDES-BENZ ML 350, суд також вважає їх безпідставними з огляду на наступне. За змістом ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. З матеріалів справи вбачається і вказані обставини не оспорюються позивачем, що до укладення шлюбу [PERSON] мав у власності автомобіль BMW 5301, державний номер [NUMBER], 2003 року випуску, який був зареєстрований за відповідачем на підставі біржової угоди від 12.01.2007 року № 7-3666, укладеної на ЦУБ «Запоріжжя». 05.11.2011 року зазначений автомобіль було знято з обліку для реалізації (а. с. 116). Спірний автомобіль MERCEDES-BENZ ML 350, державний номер [NUMBER] був зареєстрований за [PERSON] на підставі довідки - рахунка від 18.11.2011 року ДПІ № 145192, виданої філією № 9 ТОВ «Автодом - Люкс». Вказаний автомобіль [PERSON] знято з обліку для реалізації 20.04.2013 року і з 15.05.2013 року вказаний автомобіль зареєстровано за гр.. [PERSON] (а. с. 116). Заявляючи вимоги про стягнення ? частини від вартості зазначеного автомобілю MERCEDES-BENZ ML 350 в сумі 100 000 грн., позивач зазначала, що даний автомобіль було придбано у період шлюбу з відповідачем та за їх спільні кошти. Представник відповідача у судовому засіданні зазначив, що автомобіль, який є предметом спору було придбано [PERSON] за його особисті кошти, які він виручив від продажу належного йому на праві приватної власності автомобілю BMW 5301. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які є батьками відповідача, зазначали, що до шлюбних відносин із [PERSON] вони подарували сину автомобіль BMW 5301, яким він в подальшому користувався. Згодом [PERSON] продав зазначений автомобіль та за отримані кошти придбав автомобіль MERCEDES-BENZ ML 350. Допитана в якості свідка позивач у справі [PERSON] також зазначила, що автомобіль MERCEDES-BENZ ML 350 було придбано за 35 000 доларів США і визнала, що кошти, які відповідач отримав за продаж свого автомобілю BMW 5301 в сумі 23 000 доларів США він витратив на покупку їх автомобілю, проте з їх спільних коштів він доклав ще 12 000 доларів США. Проте такі твердження позивача спростовуються іншими письмовими доказами. З матеріалів справи вбачається, що за продаж автомобілю BMW 5301 відповідач [PERSON] отримав грошові кошти в сумі 188 000 грн., що еквівалентно 23 500 доларів США (а. с. 183). Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № 18/11/3 від 18.11.2011 року [PERSON] придбав автомобіль MERCEDES-BENZ ML 350, 2005 року випуску, за 81 673 грн. 50 коп. (а. с. 188), у зв'язку з чим суд вважає безпідставними доводи позивача про те, що відповідачем після продажу належного йому автомобілю були докладені їх спільні грошові кошти для купівлі автомобілю MERCEDES-BENZ ML 350. З урахуванням викладеного позовні вимоги про стягнення ? частини вартості автомобілю MERCEDES-BENZ ML 350 є безпідставними та необґрунтованими, оскільки судом встановлено, що вказаний автомобіль було придбано за особисті кошти відповідача. Проте, як вбачається з матеріалів справи, у період зареєстрованого між сторонами шлюбу сторони придбали шафу-навісну вартістю 3 900 грн. (а. с. 8), яка у відповідності до встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] і підлягає поділу між ними. З урахуванням того, що зазначена шафа придбавалась у квартиру [ADDRESS], яка на даний час належить на праві власності матері відповідача - [PERSON], суд вважає за необхідне виділити шафу навісну [PERSON] та стягнути з нього на користь позивача ? частину її вартості, тобто 1 950 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи, що позивачем при зверненні до суду з позовом, виходячи із ціни позову 735 919 грн. 12 коп. було сплачено судовий збір в сумі 3 654 грн., а судом частково задоволено позовні вимоги та стягнуто з відповідача на користь позивача компенсацію у розмірі 1 950 грн., з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 8 грн. 23 коп., яка є пропорційною до задоволеної частини позовних вимог (1950 грн. х 3654 грн. / 735 919,12 грн. = 8 грн. 23 коп.).

Outcome: partial