Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

У липні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Запорізької міської ради, третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно за законом. В жовтні 2014 року позивач звернувся з позовом до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу. Ухвалою суду від 29.10.2014 року позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно та про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу об'єднане в одне провадження. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він є сином [PERSON] - власника квартири [ADDRESS], який помер [INFO] року. Він, як спадкоємець першої черги у передбачені законом строки звернувся до Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, проте, свої спадкові права оформити не зміг, у зв'язку з тим, що на квартиру був відсутній правовий документ. Під час розгляду у суді справи про визнання права власності на спадкове майно, стало відомо про те, що належна на праві власності батькові квартира [ADDRESS] була продана згідно договору купівлі-продажу від 05.04.2014 року за р. № 356, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, укладеного відповідачем [PERSON] від імені батька позивача на підставі генеральної довіреності, посвідченої [PERSON], приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу 20.03.2014 року за р. № 553, тобто вже після смерті батька позивача. Позивач вважає, що зазначена квартира вибула з його володіння, як власника не з його волі, у зв'язку із чим просить суд задовольнити повністю позовні вимоги. Позивач та його Представник в судове засідання не з'явилися, від представника Позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача Запорізької міської ради у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Третя особа [PERSON], приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, на адресу суду надала письмові пояснення та просить справу розглядати за її відсутності. Представник третьої особи [PERSON], приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив. Третя особа - Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції у Запорізькій області у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив. У зв'язку з неявкою відповідачів та за згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог та заперечень, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно з положеннями Конституції України, ст.ст. 316, 319, 321 та 328 ЦК України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Так, у судовому засіданні було встановлено, що 05.04.2014 року за р. № 356 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON], якій діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності від 20.03.2014 року та [PERSON]. Довіреність на ім'я [PERSON] була видана від імені [PERSON] 20.03.2014 року, зареєстрована за р. № 553 та посвідчена [PERSON], приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу. Вказаною довіреністю уповноважено [PERSON] розпоряджатися (в тому числі продати) за ціну та на умовах за його розсудом належну довірителеві квартиру [ADDRESS]. Проте, згідно до свідоцтва про смерть серія № [NUMBER], виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції у Запорізькій області 25.03.2014 року, актовий запис № 549, [PERSON] помер [INFO] року. Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Орджонікідзевського району м. Запоріжжя 13.07.1995 року, актовий запис № 499, позивач [PERSON] є сином [PERSON]. Згідно матеріалів цивільної справи вбачається, що квартира [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності № 886 від 16.04.2002 року виданого Орджонікідзевською районною адміністрацією Запорізької міської ради, належить [PERSON]. Згідно спадкової справи вбачається, що позивач 26.03.2014 року звернувся до приватного нотаріуса [PERSON] з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] 08.07.2014 року позивач отримав на своє ім'я від приватного нотаріуса [PERSON] Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії на видачу свідоцтва про право на спадщину законом на квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Частина 1 статті 244 ЦК України встановлює, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Відповідно до ст. 25 ЦК України вбачається, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, а матеріалами цивільної справи підтверджено, що смерть [PERSON] констатовано [INFO] року, таким чином, зі дня смерті [PERSON] його цивільна правоздатність була припинена, а тому вже після його смерті не має юридичної сили, ані генеральна довіреність, посвідчена [PERSON], приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу 20.03.2014 року за р. № 553, ані договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладений 05.04.2014 року за р. № 356 та посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, оскільки укладаючи договір купівлі-продажу, відповідач діяв саме на підставі вищезазначеної довіреності. Відповідно до ст. 236 ЦК України, вбачається, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно ч.2 ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Зі смертю особи її цивільна дієздатність припиняється. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частини 1 і 3 статті 203 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України. Враховуючи, що як на день посвідчення довіреності - 20.03.2014 року, так й на день посвідчення договору купівлі-продажу квартири від 05.04.2014 р. [PERSON], не мав цивільної дієздатності, яка була припинена у зв'язку із його смертю [INFO] року, що встановлено та підтверджено у передбаченому законом порядку на підставі свідоцтва про смерть, а відтак спірна квартира вибула з володіння власника за цим договором поза його волею, суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимоги позивача про визнання недійсною довіреності від 20.03.2014 року, яка посвідчена [PERSON], приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу за р. № 553 та про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 05.04.2014 року між [PERSON], якій діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності від 20.03.2014 року, та [PERSON], посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за р. № 356. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є рідним сином [PERSON], отже відповідно до ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги за законом після його смерті. З матеріалів справи вбачається, що 26.03.2014 року в межах законодавчо встановленого строку, позивач звернувся до Приватного нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої було заведено спадкову справу. Згідно зі ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини слід вважати день смерті особи, зазначений у свідоцтві про смерть, виданому відповідним державним органом реєстрації актів цивільного стану. Частиною 1 ст. 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та не припинились внаслідок його смерті. Враховуючи те, що на день смерті [PERSON] спірна квартира належала йому на праві власності, вона входить до складу спадщини. До теперішнього часу до Приватного нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] ніхто, окрім Позивача не звертався, про свої права на спірну квартиру не заявляв. Таким чином, єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] є його син - позивач [PERSON], який прийняв спадщину в порядку, встановленому ч. 1 ст. 1269 ЦК України. Згідно з ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за №296/5 для видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно в порядку спадкування необхідно надати оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно. З матеріалів справи вбачається, що оригіналів правовстановлюючих документів на спірну квартиру у позивача немає, дублікати цих документів у зв'язку із смертю єдиного власника спірної квартири отримати немає можливості. За таких обставин оформити спадщину на спірну квартиру у нотаріальному порядку неможливо, бо поряд із іншими документами нотаріусу необхідно надати оригінали правовстановлюючих документів. Тобто, судом достовірно встановлено, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] у порядку приватизації, в зв'язку з чим вимоги про визнання права власності на зазначену квартиру за позивачем також підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, оскільки судом визнано недійсним генеральну довіреність від 20.03.2014 року та договір купівлі-продажу квартири від 05.04.2014 року укладений між [PERSON], якій діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності від 20.03.2014 року, та [PERSON], посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за р. № 356 та визнано право власності на спірну квартиру за позивачем, та судом встановлено, що в зв'язку з порушенням прав [PERSON] щодо незаконного позбавлення його власності, а також спадкових прав позивача, гарантованими Конституцією України та порушенням норм чинного законодавства, відповідачами, позивач має право вимагати повернення йому належного майна від недійсного правочину, тому також є підстави для зобов'язання [PERSON] повернути позивачеві квартиру [ADDRESS]. Відповідно до роз'яснень Пленуму ВСУ , які надані у п. 10 Постанови № 9 від 06.11.2009 року, рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації, тому, суд вважає за необхідне скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON], проведену на підставі договору купівлі-продажу від 05.04.2014 року за р. № 356. Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обов'язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З вимог ст. 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Захист цивільних прав шляхом визнання правочину недійсним та визнання права власності належить судам. Таким чином, обрані позивачем способи захисту його прав передбачені законом і відповідають йому. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved