Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-26 00:00:00

У липні 2020 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить встановити факт не проживання [PERSON] зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнати його таким, що не прийняв спадщину після смерті батька [PERSON] . В обґрунтування позову вказала, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на будинок [ADDRESS] . Спадкоємцями за законом першої черги окрім позивачки були дочка померлого [PERSON] , яка відмовилась від спадщини на користь матері, а також син [PERSON] . Між тим, останній не вчинив жодних дій з метою прийняття спадщини, не проживав із спадкодавцем на день відкриття спадщини і не подав до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. [INFO] помер [PERSON] . Звернувшись до нотаріальної контори з питанням щодо оформлення спадщини після смерті чоловіка, позивачці було роз`яснено, що спільний син спадкодавця та позивачки [PERSON] також вважається особою, яка прийняла спадщину, оскільки був зареєстрований за однією адресою зі спадкодавцем. Проте, з 2010 року по день смерті [INFO] [PERSON] за місцем реєстрації не проживав. Таким чином, він не може вважатися особою, яка прийняла спадщину. На підставі викладеного позивачка просила встановити факт не проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] , померлого [INFO] , у будинку [ADDRESS] на час відкриття спадщини та визнати [PERSON] таким, що не прийняв спадщину після смерті батька. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] , яка діє на підставі ордеру та договору про надання правової допомоги, в судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] до судового засідання не з`явилася, надала заяву в якій просила справу розглянути за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечувала та підтвердила обставини, зазначені в позовній заяві. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Кальміуським районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №417. Померлий доводився позивачці чоловіком, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим 03.06.1983 року Палацом одруження м.Жданова, актовий запис №1756. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на будинок [ADDRESS] . Вказаний будинок належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 05.06.1984 року. Як вбачається з копії спадкової справи після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини звернулась позивачка по справі. Дочка померлого [PERSON] відмовилась від спадщини на користь матері [PERSON] . Згідно відомостей Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 19.09.2019 року, на час відкриття спадщини з спадкодавцем також були зареєстровані дружина [PERSON] , син [PERSON] , дочка [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначала, що реєстрація її сина [PERSON] за місцем проживання спадкодавця не є свідченням прийняття спадщини, оскільки останній не проживав за адресою: [ADDRESS] , з 2010 року. Як вбачається з Акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 16.07.2020 року, посвідченого головою КСН мкр «232 квартал», [PERSON] фактично за адресою [ADDRESS] , не проживав з 2010 року по день смерті [INFO] включно. Згідно пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] , які доводились спадкодавцю сусідами, останні зазначили, що син померлого [PERSON] не проживав разом з батьком з 2010 року по день своєї смерті. Також свідкам відомо, що він виїхав з будинку батьків, оскільки одружився. Зазначили, що [PERSON] зловживав наркотичними засобами. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 21.10.2017 року Кальміуським районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №93, [PERSON] 21.10.2017 року розірвав шлюб з [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Кальміуським районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №1587. Відповідно до відповіді Кальміуського районного у місті Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 30.10.2020 року, актові записи про народження дітей, батьком яких є [PERSON] відсутні. Також відсутні актові записи у Державному реєстрі акті цивільного стан громадян. Згідно відповіді Третьої маріупольської державної нотаріальної контори від 02.10.2020 року, спадкова справа після смерті [PERSON] , померлого [INFO] в справах держнотконтори відсутня. Таким чином, єдиними спадкоємцями, після його смерті, окрім позивачки, яка доводиться йому матір`ю, також являється рідна сестра - відповідачка по справі [PERSON] . Згідно із ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 80 ЦПК України). Згідно вимог ст.315 ч.2 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна, або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За нормами ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не відмовився від неї в порядку, встановленому законом. Згідно ч.1ст.1269 ЦК України спадкоємець, який на час відкриття спадщини не проживав разом із спадкодавцем, для прийняття спадщини має подати в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Положеннями ч.ч.1, 6 ст.29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно з вимогами ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, а місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Аналіз наведених норм права дозволяє сформулювати висновок про те, що сама по собі реєстрація місця проживання особи разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не може бути підтвердженням, відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, своєчасності й повноти прийняття спадщини спадкоємцем. Для цього, окремо слід довести факт постійного (спільного й безперервного) проживання спадкоємця зі спадкодавцем станом на день смерті останнього. Частина 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлює, що реєстрація місця проживання особи не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Оскільки доводи позивача щодо не проживання [PERSON] за місцем реєстрації з 2010 року знайшли своє достатнє підтвердження в ході судового розгляду сукупністю досліджених доказів, суд вважає за необхідне вимоги позивача задовольнити.

Outcome: approved