Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 15.04.1999 рок він, його син - [PERSON] та [PERSON] приватизували квартиру [ADDRESS]. У червні 1999 року померла власник спірних 1/3 частини квартири [PERSON], яка не була в родинних відносинах з іншими співвласниками. У серпні 2016 року позивач звернувся до Першої нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частки квартири, яка належала [PERSON], проте отримав відмову з підстав відсутності документів, що підтверджують родинні звязки між ним та спадкоємцем. Також зазначив, що з дня смерті [PERSON] він добросовісно, відкрито, безперервно і тривало користується 1/3 частиною квартири [ADDRESS], як належала померлій [PERSON] У звязку з цим просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/3 частину квартири [ADDRESS], належної [PERSON], [INFO], яка померла 01.06.1999 року. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 березня 2017 року позов [PERSON] задоволено. Визнано за [PERSON], [INFO], право власності за набувальною давністю на 1/3 частину квартири [ADDRESS], належної [PERSON] [INFO], яка померла 01.06.1999 року. Судові витрати покладено на позивача. В апеляційній скарзі порушено питання про скасування рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального та процесуального права з ухваленням нового про відмову у позові. Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість\~ рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що остання підлягає задоволенню частково.\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ч.ч.3,4 ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального права. Згідно до ч.3 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права, яке є обовязковою підставою для скасування рішення. На підставі ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Місцевим судом вірно встановлені фактичні обставини набуття [PERSON], [PERSON] та [PERSON] права спільної часткової власності на [ADDRESS] ( а.с.11) та смерті [PERSON] 01.06.1999 р. ( а.с.13), а також факт відсутності родинних відносин ІВАНОВИХ із останньою. Також судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини звернення 02.09.2016 року позивача до Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори Полтавської області за свідоцтвом про право на спадщину за законом на 1/3 частину [ADDRESS] після померлой [PERSON] та відмови йому у видачі свідоцтва через відсутність документів, що підтверджують факт родинних відносин із спадкодавцем. Задовольняючи позов місцевий суд виходив з того, що спірна 1/3 частини [ADDRESS] належить [PERSON], а [PERSON] добросовісно заволодів її майном. Між тим з такими висновками місцевого суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи і нормам матеріального права. Оскільки правовідносини щодо спадкування майна [PERSON] виникли 01.06.99 року, застосуванню підлягають норми ЦК УРСР ( в редакції 1963 року) зокрема норми про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. На час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом та реєстрацію права власності на нерухомість, у тому числі й для держави. Таким чином, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави. Аналогічна правова позиція міститься у абзаці 14 п.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013\~ № 24-753/0/4-13. Системний аналіз норм спадкового права ЦК УРСР (в редакції 1963 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) не свідчить про необхідність вчинення будь - яких додаткових дій з боку держави, які б свідчили про прийняття нею спадщини. Крім того, з абзацу 3 п.9 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.14 року«Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» убачається, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. З позовної заяви (а.с.3) та особистих пояснень позивача слідує, що йому було відомо, що він у родинних стосунках із [PERSON] не перебував, вона була матірю його вітчима. Таким чином на час відкриття спадщини йому було відомо та не могло не бути відомо про відсутність у нього підстав для набуття права власності на спадщину після [PERSON], а тому володіння ним зазначеною спадщиною не є добросовісним. За таких обставин відповідно до ЦК УРСР ( в редакції 1963 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) спадкове майно, а саме: 1/3 частини [ADDRESS] за правом спадкоємства належала і належить державі. З наведених вище підстав доводи апеляційної скарги про необхідність звернення до суду із позовом про встановлення родинних відносин не ґрунтуються на законі. Таким чином позов [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку набувальної давності є безпідставним, а апеляційна скарга підлягає задоволенню частково. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення статті 88 ЦПК, тому стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial