Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

У липні 2013 року позивач [PERSON] звернулась із даним позовом до відповідача КП «Міжнародний аеропорт [PERSON]», в обґрунтування якого вказала, що починаючи з 07.07.2011 року вона працювала у відповідача на посаді фінансового директора. Свої посадові обовязки позивач виконувала добросовісно, а відповідач у порушення трудового законодавства постійно затримував виплату заробітної плати на підприємстві. У лютому 2013 року позивачка захворіла, через що тривалий час була змушена перебувати на лікарняному. Через постійну заборгованість по заробітній платі на вказаному підприємстві, і затримку з оплати лікарняних листків, позивачка вирішила звільнитись з роботи та 18.03.2013 року подала заяву про надання їй відпустки із наступним звільненням з роботи на підставі п.3 ст. 38 КЗпП України. Незважаючи на перебування позивачки на лікарняному, відповідач своїм наказом звільнив її з роботи 06.04.2013 року, тобто у вихідний день, та не врахувавши при цьому те, що згідно лікарняного листка позивачка до 12.04.2013 року мала перебувати на лікарняному. В подальшому, відповідач 15.04.2013 року провів із позивачкою розрахунок та виплатив їй заборгованість по заробітній платі, оплатив лікарняні та невикористану відпустку. При цьому позивачці не була виплачена передбачена ст. 44 КЗпП України, вихідна допомога у випадку звільнення з роботи внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю. Посилаючись на викладене позивачка просила суд стягнути із відповідача на її користь: ~ вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 32 519,04 грн.; ~ середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 16.04.2013 року по 15.07.2013 року у сумі 32 519,04 грн. В судовому засіданні позивачка та її представник неодноразово змінювали розмір заявлених позовних вимог, та остаточно просили суд стягнути з відповідача: ~ вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 29 809,08 грн.; ~ середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 16.04.2013 року по 22.01.2014 року у сумі 90 846,72 грн. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі, та пояснив наступне. У січні 2014 року на підприємстві була проведена службова перевірка за фактом неналежного виконання посадових обов'язків начальником відділу кадрів [PERSON] В результаті цієї перевірки були виявлені різні порушення законодавства та діловодства з боку вказаної особи, у тому числі, стосовно проведення звільнення позивачки по даній справі [PERSON] Після проведеної перевірки були внесені зміни до наказу про звільнення позивачки № 71/к від 20.03.2013 р., і його назва була викладена як «наказ про надання відпустки з подальшим звільненням», дата звільнення позивачки була змінена з « 06.04.2013 р.» на «05.04.2013р.», а також була змінена підстава розірвання трудового договору з «п.3 ст.38 КЗпП України» на «ст. 38 КЗпП України». Позивачці була направлена поштою копія наказу із відповідними змінами, та було запропоновано зявитись на підприємство для внесення відповідних змін у її трудову книжку. Посилаючись на вказані обставини, представник відповідача пояснив, КП «Міжнародний аеропорт [PERSON]» провів із позивачкою повний розрахунок при звільненні та не має перед нею жодних зобовязань. Заслухавши пояснення позивачки та представників сторін, дослідивши надані суду письмові докази, оцінивши їх у сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи із такого. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за заявою осіб, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тобто кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що наказом № 258/к від 12.07.2011 року позивачка була прийнята на посаду фінансового директора КП «Міжнародний аеропорт [PERSON]», а 25.12.2011 року між сторонами був укладений безстроковий трудовий договір. Із заяви позивачки від 18.03.2013 р., яку вона подала на ім'я в.о. генерального директора КП «Міжнародний аеропорт [PERSON]», вбачається, що вона просила надати їй планову відпустку за період 2012-2013 р.р., та дні невикористаної відпустки за період 2011-2012 р.р., з подальшим звільненням із займаної посади за ст. 38.3 КЗпП України. У судовому засіданні позивачка пояснила, що її бажання звільнитись із підприємства було викликано тим, що на підприємстві постійно існувала заборгованість по виплаті заробітної плати, що є порушенням законодавства про працю. І саме ця обставина, тобто порушення відповідачем законодавства про працю та умов трудового договору, змусила її подати заяву про звільнення з роботи. Із копії трудової книжки позивачки вбачається, що вона була звільнена з роботи за власним бажанням за п.3 ст.38 КЗпП України. Суд вважає, що звільнивши позивачку за п.3 ст.38 КЗпП України, відповідач тим самим визнав її право звільнитись за власним бажанням у випадку невиконання ним законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. Тим більше, що із наданої позивачкою довідки (а.с. 10) вбачається, що станом на 05.02.2013 р. заборгованість по заробітній платі відповідача перед нею складала 9 781,62 грн., із яких: за грудень 2012 року 2 379,92 грн., і за січень 2013 рік 7 401,70 грн. Представник відповідача у судовому засіданні не спростувала зазначених обставин. Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1,2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункту 3 статті 36) не менше двомісячного середнього заробітку; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органу законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. З огляду на той факт, що судом встановлено порушення трудових прав працівника під час роботи у відповідача. суд приходить до висновку, що позивач має право на вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку. При цьому суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що після проведення на підприємстві перевірки були внесені зміни стосовно дати звільнення позивачки та причин її звільнення, оскільки це було проведено відповідачем вже після звільнення позивачки, і в односторонньому порядку, що є порушенням діючого законодавства про працю. Розмір вихідної допомоги суд розраховує на підставі абзацу 3 п.2 та п.8 Порядку обчислення заробітної плати, затвердженої постановою КМУ від 08.02.1995 р. за № 100 (далі Порядок), відповідно яких середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за фактично відпрацьований час. Пункт 8 Порядку визначає, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством , - на число календарних днів за цей період. У разі, коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Виходячи із вищевикладеного, та з урахуванням довідки про заробітну плату позивачки, середньомісячне число робочих днів становить 20,5 (20 робочих днів у лютому 2013 р. + 21 робочий день у березні 2013 р.) : 2)). Виплати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата становлять 6 660,20 грн. (1 896,94 грн. зарплата за лютий 2013 р. + 4 763,26 грн. зарплата за березень 2013 р.). Тому середньоденна заробітна плата позивачки становить 162,44 грн., із розрахунку 6 660,20 грн. : 41 (кількість робочих днів у періоді з лютого по березнь 2013 р., тобто за два місяці перед звільненням). Середньомісячна заробітна плата складатиме 3 330,02 грн., із розрахунку 162,44 (середньоденна заробітна плата) х 20,5 (середньомісячне число робочих днів). Таким чином, розмір вихідної допомоги, яку належить стягнути на користь позивачки складає - 9 990,06 грн. (3 330,02 грн. х 3). Стаття 117 КЗпП України визначає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи межі заявлених позивачкою вимог, суд вважає, що відповідач має виплатити їй середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги, тобто за період з 16.04.2013 року по 22.01.2014 року. Відповідно до абзацу 3 п.2 та п.8 Порядку, розрахунок середнього заробітку за затримку розрахунку проводиться наступним чином 162,44 грн. (середньоденна заробітна плата) х 200 (кількість робочих днів у вищевказаному періоді) = 32 488 грн. Крім цього, відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог.

Outcome: partial