Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

У листопаді 2010 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого (з урахуванням уточнень) посилався на те, що 06 грудня 2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено довіреність на бланку ВЕІ №717966, зареєстровану в реєстрі за № 2823, згідно якої він уповноважує [PERSON], [PERSON], [PERSON], кожен з яких має право діяти окремо і незалежно один від одного, бути його представниками в державних, громадських, господарських та інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності при вирішенні питань з розглядом їх у суді, що його стосуватимуться, та приймати від його імені будь-які рішення на свій розсуд. У цей день, 6 грудня 2006 року він не міг знаходитися у кабінеті нотаріуса, бо близько 9-ї години ранку після телефонної розмови з слідчим ОВС СВ РОВС та ЗСОГ СУ УМВС України в Дніпропетровській області [PERSON], він, на вимогу останнього, поїхав до приміщення УБОЗУ за адресою проспект ім. Г. «Правда», 40 у м. Дніпропетровську, а о 10.00 годині цього дня він був затриманий слідчим [PERSON] у порядку ст.115 КПК України за підозрою у вчиненні злочину, і більше цього дня з приміщення УБОЗУ не виходив. Цього ж дня з 19 год. 50 хв. до 20 год. 00 хв. слідчий його допитував в якості підозрюваного, в протоколі його допиту від 06.12.2006 року вказано, що він під час допиту надав для встановлення особи паспорт серії АЕ № 077178, виданий 31.07.1997 року. Позивач стверджує, що ні він, ні його паспорт не могли знаходитися в приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса [PERSON] 06.12.2006 року, його підпис у довіреності підроблено. Вважає, що відповідач своїми діями, а саме тим, що посвідчив довіреність від його імені без його згоди, без його участі, без його вільного волевиявлення, порушив його особисті немайнові права, закріплені ст.59 Конституції України, а саме, що кожен має право на правову допомогу та кожен вільний у виборі захисника своїх прав. Крім того, довіреність посвідчувалася без участі [PERSON], [PERSON], [PERSON], що є грубим порушенням вимог ст.44 Закону України «Про нотаріат», та свідчить про незаконність дій [PERSON] Позивач просив визнати дії [PERSON], приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу, щодо посвідчення ним довіреності від імені [PERSON] на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON], 06 грудня 2006 року на бланку ВЕІ № 717966, зареєстровану в реєстрі за № 2823 незаконними та стягнути судові витрати по справі (том 1, а.с. 1-2, 246-248, том 2, а.с. 47-49). Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2014 року [PERSON] у задоволені позовних вимог до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання дій незаконними відмовлено (том 2, а.с.107-113). В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі (том 2, а.с. 122-126). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2015 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення районного суду залишено без змін (том 2, а.с.163-165). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (том 2, а.с.190-191). Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 06 грудня 2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено довіреність ВЕІ № 717966 від імені [PERSON], відповідно до якої останній уповноважив: [PERSON], [PERSON], [PERSON], кожен з них має право діяти окремо та незалежно один від одного, подавати до суду позовні заяви, бути представником в державних, громадських, господарських та інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності при вирішені питань з розглядом їх в суді, що його стосуватимуться. Довіреність видана без права передоручення, строком на три роки і дійсна до шостого грудня дві тисячі дев'ятого року; зареєстрована в реєстрі за номером 2823 (том 1, а.с.3). 3 березня 2007 року зазначена довіреність була [PERSON] анульована. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з безпідставності позову та невірного обрання позивачем способу захисту цивільних прав. Однак, із висновками суду у повній мірі погодитись неможливо, оскільки вони зроблені з порушенням норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення спору, що, згідно із п. 4 ч.1, ч.3 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення. Так, згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. Відповідно до змісту ст. ст. 11,15 ЦПК України цивільні права і обов'язки випливають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений ст. 16 ЦК України, відповідно до ч.2 зазначеної статті способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Вибір способу захисту особистого немайнового права, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, та нотаріального акта. Можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій. Право на звернення до суду з позовом про незаконність нотаріальної дії чи відмови в її вчиненні мають заінтересовані особи (фізичні та юридичні), стосовно яких були вчинені нотаріальні дії, або які одержали відмову в їх вчиненні, тобто безпосередньо брали участь у нотаріальному процесі. Особи, які не брали участі у вчиненні нотаріальних дій, але вважають, що їх права і охоронювані законом інтереси порушені нотаріальною дією, вправі звернутися до суду з відповідним самостійним позовом про недійсність посвідченого акта, але не до нотаріуса, а до інших суб'єктів спірних матеріальних правовідносин, з приводу яких виник спір. Саме таке процесуальне правило визначення суб'єктного складу осіб наведене у ст. 50 Закону України «Про нотаріат». Виходячи із того, що позивачем не були заявлені позовні вимоги про оскарження нотаріальної дії (довіреності від 6 грудня 2006 року), апеляційний суд погоджується із висновком суду 1 інстанції про те, що [PERSON] обрано неналежний спосіб захисту судом цивільних прав та інтересів. У той же час посилання суду на безпідставність позову та на те, що при посвідченні довіреності нотаріус виконав вимоги п.14 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та ст. 44 Закону України «Про нотаріат», - слід виключити із мотивувальної частини рішення, оскільки, як уже зазначалось, позовні вимоги з приводу оскарження чи визнання недійсною довіреності від 6 грудня 2006 року позивачем не заявлялись, а частиною 1 ст.11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зазначене не позбавляє [PERSON] права на звернення до суду із позовом про оскарження нотаріальної дії (визнання довіреності від 6 грудня 2006 року незаконною чи недійсною).

Outcome: partial