Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-05 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Турійському районі Волинської області про відшкодування моральної шкоди. Свій позов мотивує тим, що працюючи начальником управління Пенсійного фонду України у Ковельському районі з 04 січня 1993 року по 10 червня 2010 року, під час виконання службових обовязків 02 грудня 2005 року була травмована в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що стверджується актом про нещасний випадок на підприємстві, повязаний з виробництвом № 1 від 26 грудня 2005 року. 30 березня 2007 року їй було встановлено 25% втрати працездатності, з 1 жовтня 2007 року встановлено III групу інвалідності та 50% втрати працездатності, з 15 липня 2010 року II групу інвалідності та 70% втрати працездатності, а станом на 01 серпня 2014 року їй встановлено 2 групу інвалідності та 70% втрати працездатності довічно. Внаслідок отриманого ушкодження здоровя вона постійно проходить амбулаторне та стаціонарне лікування. Заподіяна шкода полягає не тільки у фізичному болю та моральних стражданнях, які вона зазнала безпосередньо під час травмування та котрі вона переносить і по теперішній час, а необхідністю проходження тривалого курсу лікування, перенесення численних медичних процедур, морального усвідомлення безповоротної втрати здоровя. У звязку з погіршенням стану здоровя вимушена звільнитись з роботи, зменшились її доходи, оскільки зарплата була її єдиним джерелом для існування, впродовж 2010-2015 років була змушена змінити декілька робіт, оскільки не могла виконувати покладені на неї обовязки. Враховуючи те, що причиною дорожньо транспортної пригоди, в якій вона була травмована, було порушення Правил дорожнього руху водієм [PERSON], який керував транспортним засобом належним управлінню Пенсійного фонду України у Турійському районі, на підставі ч.2 ст. 1187 ЦК України просила стягнути з відповідача на її користь 500 000 грн. компенсації на відшкодування заподіяної моральної шкоди. Ухвалою Турійського районного суду від 31 липня 2015 року залучено до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON], який керував транспортним засобом належним управлінню Пенсійного фонду України у Турійському районі 02 грудня 2005 року. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просила позов задовольнити. Відповідач - управління Пенсійного фонду України у Турійському районі у запереченні проти позову та його представники в судовому засіданні проти позову заперечують, вважають, що шкода завдана позивачу внаслідок непереборної сили, оскільки з акту про нещасний випадок слідує, що на проїжджій частині, яка була вкрита снігом, знаходилась людина, та в результаті гальмування автомобіль занесло на слизькій дорозі. Крім того, стверджують, що мала місце груба необережність потерпілої, яка не пристебнулась ременем безпеки, перебуваючи на передньому сидінні автомобіля, обладнаному таким ременем. Також відповідач зазначає, що звільнення позивача з роботи не повязано з неможливістю продовжувати роботу за станом здоровя, оскільки підставою звільнення є угода сторін, а заключення МСЕК протипоказань щодо займаної позивачем посади не містять. Крім того, отримана в результаті ДТП травма не призвела до неможливості [PERSON] працювати та заробляти кошти, оскільки остання працює, та надає юридичні послуги за зверненням до неї громадян. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоч був вчасно та належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення позивача, представників відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та сторонами не заперечується, що 02 грудня 2005 року приблизно о 17:30 год. [PERSON], керуючи автомобілем «ІЖ-2717», державний реєстраційний номер [NUMBER], який належить управлінню Пенсійного фонду України у Турійському районі, рухаючись по автодорозі Ковель-Жовква, за с. Суходоли Володимир-Волинського району Волинської області на слизькій, покритій сніговим шаром проїзній частині, уникаючи наїзду на громадянина, який раптово зявився на проїжджій частині автодороги та показував руками про зупинку, зїхав у кювет даної автодороги і здійснив наїзд на дерево. Постановою №1527 від 06 грудня 2005 року в порушенні кримінальної справи стосовно [PERSON] відмовлено за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ст. 286 КК України. Згідно вказаної постанови про відмову в порушенні кримінальної справи перевіркою по даній дорожньо транспортній пригоді встановлено, що водій [PERSON] в даній дорожній обстановці не допустив порушень правил дорожнього руху та експлуатації транспорту, які б знаходились у причинному звязку з даною подією та її наслідками, а тому в даній пригоді присутній випадок (казус) (а.с. 87). Відповідно до акту № 1 про нещасний випадок на підприємстві, повязаний з виробництвом від 26 грудня 2005 року та акту спеціального розслідування від 21 грудня 2005 року (а.с. 31-35), позивач [PERSON] працювала начальником управління Пенсійного фонду України в Ковельському районі. 02 грудня 2005 року під час перебування у відрядженні сталася дорожньо-транспортна пригода, причиною якої було порушення п. 2.3 в) Правил дорожнього руху, згідно з яким для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов'язаний не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки, водієм [PERSON], який керував транспортним засобом належним управлінню Пенсійного фонду України у Турійському районі. Потерпілій [PERSON] заподіяні тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забою мяких тканин правої лобної ділянки, забою обох колінних суглобів і гомілок. Водій [PERSON], який керував автомобілем, на той час перебував у трудових відносинах з управлінням Пенсійного фонду України в Турійському районі, та виконував свої трудові обовязки на підставі наказу про відрядження від 02 грудня 2005 року №252-від (а. с. 106) . Автомобіль ИЖ-2717-90 вантажопасажирський, номер кузова ХТК 27170030042788, державний реєстраційний номер [NUMBER], перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Турійському районі, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії ВНС № 402029 (а. с. 63). Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володільця небезпечного об'єкта буде зобов'язано відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть однаковий обов'язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об'єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Дані висновки підтверджуються і роз'ясненнями, викладеними в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди». Але відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. Межа відповідальності визначає сферу дії обставин, які виключають відповідальність. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов'язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Так, згідно п. п. 5, 6, 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням). Особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов'язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Положення статті 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (нехтування правилами безпеки руху тощо). Жодних доказів на підтвердження дії непереборної сили або умислу потерпілого відповідач не надав. Так, обставини, за яких сталася дорожньо-транспортна пригода, є випадком, що стверджується постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 06 грудня 2005 року. Разом з тим, непереборна сила і випадок поняття не тотожні. Так, під непереборною силою слід розуміти, як було вище зазначено, надзвичайні або невідворотні за даних умов події, тобто ті, які мають зовнішній характер. До них відносять стихійні лиха (землетрус, повінь, пожежі) чи соціальні явища (війни, страйки, акти владних органів тощо). Під випадком розуміються будь які діяння, не викликані чиїмось наміром або необережністю, тобто відсутність вини порушника. Але особливість відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки якраз і полягає в тому, що вона відшкодовується незалежно від вини. Тому посилання відповідача на те, що шкода заподіяна внаслідок дії непереборної сили не прийняті судом до уваги, оскільки докази про це в матеріалах справи відсутні. Так само недоведеним є заподіяння шкоди умислом потерпілої. Проте, на думку суду, в даному випадку має місце груба необережність потерпілої [PERSON], яка знехтувала правилами безпеки руху, та всупереч п. 5.2 б Правил дорожнього руху, відповідно до якого пасажири, користуючись транспортним засобом, повинні під час пересування на транспортному засобі, обладнаному ременями безпеки, бути пристебнутими, не користувалась ременем безпеки, що стверджується актом №1 про нещасний випадок на підприємстві, повязаний з виробництвом від 26 грудня 2005 року, та про що вона ствердила в судовому засіданні. Відповідно до п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазначала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Судом встановлено, що через отримані під час ДТП травми [PERSON] перенесла фізичний біль, змушена була тривалий час лікуватись, а також душевні страждання, що потягло втрату нормальних життєвих звязків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Так, згідно досліджених в судовому засіданні листа головного лікаря Ковельського МТМО, виписок та епікризів з медичної карти хворої [PERSON] (а. с. 38-57), остання після отриманої травми щороку по декілька разів проходила лікування в умовах стаціонару у неврологічному відділенні Волинської обласної клінічної лікарні та Ковельської центральної районної лікарні з діагнозом «залишкові явища важкої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку (2005 р.), післятравматична енцефалопатія ІІ ст. з вегето-вісцелярними кризами». 30 березня 2007 року їй було встановлено 25% втрати працездатності, з 1 жовтня 2009 року встановлено III групу інвалідності та 50% втрати працездатності, з 15 липня 2010 року II групу інвалідності та 70% втрати працездатності, а станом на 16 липня 2014 року їй встановлено 2 групу інвалідності та 70% втрати працездатності довічно (а. с. 58-61). У формі індивідуальної програми реабілітації інваліда, що видається медико-соціальними експертними комісіями (а.с. 36), причина інвалідності т/к 2005 р., зазначено, що позивачу протипоказана робота з фізичними і емоційними перенавантаженнями, а доступні за станом здоровя легкі канцелярські роботи. Враховуючи те, що на момент травмування позивач [PERSON] обіймала посаду начальника управління Пенсійного фонду України в Ковельському районі, що стверджується відомостями про роботу в її трудовій книжці (а. с. 16-18), хоч і була звільнена із займаної посади за згодою сторін згідно її заяви від 09 червня 2010 року (а. с. 86), а не за станом здоровя, як вона стверджувала в позовній заяві та в судовому засіданні, втрата здоровя для неї є безповоротною, оскільки довідкою до акта огляду МСЕК (а. с. 61) їй встановлено 70% втрати професійної працездатності довічно та зазначено про те, що остання і надалі потребує амбулаторного і стаціонарного лікування. Звязок інвалідності [PERSON] із отриманою нею травмою 2005 року підтверджується дослідженими в судовому засіданні медичними документами (а. с. 36-62). Таким чином, позивачем доведено факт заподіяння їй моральної шкоди в результаті травми, отриманої внаслідок ДТП 2005 року, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з ушкодженням здоровя, та обовязок відшкодування її відповідачем як власником джерела підвищеної небезпеки. Разом з тим, враховуючи, що травмуванню [PERSON] сприяла груба необережність самої потерпілої, яка всупереч п.5.2 б Правил дорожнього руху під час пересування на транспортному засобі не була пристебнутою, а також вимоги розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що розмір моральної шкоди на підставі ч.2 ст.1193 ЦК України слід визначити в сумі 10000 грн.

Outcome: partial