Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-23 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з таким позовом в якому вказував, що [INFO] померла [PERSON] Після її смерті відкрилася спадщина до складу якої входила земельна ділянка загальною площею 6,05 га. (що складається з трьох окремих ділянок площами 0,92 га., 0,36 га. та 4,77 га.), розташована на території Прибужанівської сільської ради Вознесенського району, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 березня 2006 року, реєстр. №356 набула у власність ѕ частки вказаної земельної ділянки, а за [PERSON] рішенням Вознесенського міськрайонного суду від 03 липня 2018 року визнано право власності на ј частку спірної ділянки. З метою оформлення права власності на свою частку спадщини позивач замовив технічну документацію із землеустрою на кожну зі спадкових земельних ділянок. Отримавши технічну документацію та витяги з Державного земельного кадастру, [PERSON] звернувся до державного реєстратора щодо державної реєстрації своїх прав на частину земельної ділянки. Проте в державній реєстрації позивачу було відмовлено, оскільки за рішенням суду останній отримав у власність ј частку ділянок площами 0,92 га., 0,36 га. та 4,77 га., в той час, як згідно витягу з Державного земельного кадастру вказане майно було сформоване, як окремі ділянки площами 1,1926 га., 0,2301 га., 0,0901 га. Вказані розбіжності були обумовлені тим, що при розробленні технічної документації розробником було враховано, що ѕ частки в кожній з трьох спадкових ділянок під час оформлення [PERSON] спадщини були сформовані, як окремі (цілі) земельні ділянки з присвоєнням кожній з них окремого кадастрового номеру та останній видані Державні акти на земельні ділянки, як на окреме майно. Таким чином, фактично відбувся виділ ѕ часток в кожній з цих ділянок з формуванням нових окремих ділянок, а тому спільна часткова власність сторін припинилася. Враховуючи те, що технічна документація на земельні ділянки співвласників була виготовлена, а земельні ділянки сформовані, як окремі об`єкти нерухомого майна (а не часткова власність), відповідач отримала правовстановлюючі документи на окремі (виділені) земельні ділянки, вказана технічна документація та правовстановлюючі документи на час звернення до суду не можуть бути приведені у відповідність до вимог закону, а тому [PERSON] просив визнати за ним право власності на успадковані та сформовані окремі земельні ділянки площами 1,1926 га., 0,2301 га., 0,0901 га., розташовані в межах території Прибужанівської сільської ради Вознесенського району, призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, судом відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи за місцем її реєстрації, причину неявки суду не повідомила. Представник третьої особи без самостійних вимог - Відділу у Вознесенському районі Головного управління Держгеокадастру в судове засідання не з`явився, проте надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, питання щодо задоволення позову залишив на розсуд суду. Третя особа без самостійних вимог - Державний реєстратор прав на нерухоме майно Вознесенської райдержадміністрації Голубова Ю.І. в судове засідання не з`явилася, судом належним чином про час та місце розгляду справи повідомлена, причину неявки суду не повідомила. Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку вирішення справи. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, оглянувши матеріали цивільної справи №473/1929/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог: Відділ у Вознесенському районі Головного управління Держгеокадастру, про визнання права власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] Після її смерті відкрилася спадщина до складу якої входила земельна ділянка загальною площею 6,05 га. (що складається з трьох окремих ділянок площами 0,92 га., 0,36 га. та 4,77 га.), розташована на території Прибужанівської сільської ради Вознесенського району, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 березня 2006 року, реєстр. №356 набула у власність ѕ частки вказаної земельної ділянки, а за [PERSON] рішенням Вознесенського міськрайонного суду від 03 липня 2018 року визнано право власності на ј частку спірної ділянки. З метою оформлення права власності на свою частку спадщини позивач замовив технічну документацію із землеустрою на кожну зі спадкових земельних ділянок. Отримавши технічну документацію та витяги з Державного земельного кадастру, [PERSON] звернувся до державного реєстратора щодо державної реєстрації своїх прав на частину земельної ділянки. Проте в державній реєстрації позивачу було відмовлено, оскільки за рішенням суду останній отримав у власність ј частку ділянок площами 0,92 га., 0,36 га. та 4,77 га., в той час, як згідно витягу з Державного земельного кадастру вказане майно було сформоване, як окремі ділянки площами 1,1926 га., 0,2301 га., 0,0901 га. Вказані розбіжності були обумовлені тим, що при розробленні технічної документації розробником було враховано, що ѕ частки в кожній з трьох спадкових ділянок під час оформлення [PERSON] спадщини були сформовані, як окремі (цілі) земельні ділянки з присвоєнням кожній з них окремого кадастрового номеру та останній видані Державні акти на земельні ділянки, як на окремі земельні ділянки. Таким чином, фактично відбувся виділ ѕ часток в кожній з цих ділянок з формуванням нових окремих ділянок, а тому спільна часткова власність сторін припинилася. Технічна документація на земельні ділянки співвласників була виготовлена, а земельні ділянки сформовані, як окремі об`єкти нерухомого майна (а не часткова власність), відповідач отримала правовстановлюючі документи на окремі (виділені) земельні ділянки, вказана технічна документація та правовстановлюючі документи на час звернення до суду не можуть бути приведені у відповідність до вимог закону. Згідно ст. 1223 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом, а в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини - за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі (ч. 2 ст. 1278 ЦК України). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 355, ч. 1 ст. 356, ч. 1 ст. 357, ч.ч. 1, 3 ст. 358, ч.ч. 1, 3, 4 ст. 364 ЦК України, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Аналогічно, згідно ч.ч. 1, 4 ст. 86 ЗК України України (в редакції Закону, чинної на момент отримання відповідачем Державного акту), земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Право спільної власності на землю посвідчується державним актом на право власності на землю. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки (ч.ч. 1, 3-4 ст. 88 ЗК України). Згідно ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 126 ЗК України (в редакції Закону, чинної на момент отримання відповідачем Державного акту), право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Таким чином, поділ майна між співвласниками в натурі передбачає поділ одного об`єкта на декілька окремих самостійних об`єктів нерухомого майна. При поділі спільна власність припиняється, натомість виникає декілька окремих об`єктів нерухомого майна. За загальним правилом, поділ передбачає погодження усіма співвласниками таких дій (за винятком випадків наявності спору, який вирішується в судовому порядку), розрахунок часток співвласників, з`ясування технічної можливості поділу та укладення між співвласниками відповідного договору. За наслідками поділу кожному з власників виділеного майна видається документ, що підтверджує його право власності. Проте вказані правила під час розроблення сторонами технічної документації на земельні ділянки, формування ділянок та отримання відповідачем правовстановлюючих документів дотримані не були. Разом з тим, суд враховує, що на час вирішення спору технічна документація на земельні ділянки співвласників виготовлена, а земельні ділянки сформовані, як окремі об`єкти нерухомого майна (а не часткова власність), відповідач вже отримала правовстановлюючі документи на окремі (виділені) земельні ділянки, тобто, між співвласниками фактично відбувся поділ спільних ділянок на окремі об`єкти нерухомого майна, сторони не заперечують проти такого поділу та його порядку, площі виділених земельних ділянок відповідають розмірам часток кожного зі співвласників цього майна, позивач позбавлений можливості зареєструвати право власності на виділене йому в натурі майно, а тому, на підставі ст. 392 ЦК України, п. а ч. 3 ст. 152 ЗК України, право власності [PERSON] на ділянки підлягає визнанню в судовому порядку.

Outcome: approved