Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-02 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом у якому зазначила, що вона є онукою [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Після смерті бабусі відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок площею 41,2 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] за життя було складено заповіт, посвідчений 25.01.1989 року державним нотаріусом другої Запорізької державної нотаріальної контори Федченко Т.О. та зареєстрований у реєстрі за №1-461, за яким бабуся заповіла позивачці жилий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] . Разом з тим, в даному заповіті було допущено низку помилок, зокрема: не вірно вказано прізвище спадкодавця - замість « [PERSON] », вказано « [PERSON] »; не вірно вказано прізвище спадкоємця - замість « [PERSON] », вказано « [PERSON] » (у давальному відміннику); не вірно вказано адресу спадкового майна - замість « [ADDRESS] », вказано « [ADDRESS] ». Після смерті бабусі позивачка відповідно до вимог чинного на той час законодавства прийняла спадщину, проте не оформила її. З метою належного оформлення спадкового майна, 18.03.2019 року позивачка звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Щербини В.С. з заявою про прийняття спадщини, проте останньою було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії з підстав пропуску встановлено ЦК України строку на подання заяви про прийняття спадщини, а тому позивачка вважає, що її права, як спадкоємця за заповітом, є порушеними, і тому вимушена звернутись з вказаною заявою до суду. Посилаючись на неможливість оформлення спадщини в позасудовому порядку просила суд встановити факт, що померла [INFO] [PERSON] , [INFO] , є спадкодавцем за заповітом від 25.01.1989 року, посвідченим державним нотаріусом другої Запорізької державної нотаріальної контори Федченко Т.О. та зареєстрованим у реєстрі за №1-461; встановити факт належності [PERSON] , [INFO] , вказаного заповіту; встановити факт, що згідно з вказаним заповітом [PERSON] заповіла [PERSON] жилий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] ; встановити факт прийняття [PERSON] спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON] та складається з жилого будинку площею 41,2 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом після [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на жилий будинок площею 41,2 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] . Судові витрати розподілити згідно з ухваленим рішенням. Справа розглядається в порядку загального позовного провадження. Сторони повідомлені про дату розгляду справи та наданий час для подання відзиву та заперечень. Позивачка та її представник адвокат Щасливий О.Р. в судове засідання не з`явилися. Адвокат подав заяву про слухання справи без їх участі, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Відзив на позов не подав, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно, належним чином, згідно вимог ЦПК України. Причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав, у зв`язку з чим, відповідно до ст.ст. 280-283 ЦПК України зі згоди представника позивача, суд ухвалює заочне рішення. На виконання ухвали суду від 01.11.2019 року, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Щербина В.С. надіслала до суду копії матеріалів спадкової справи № 10/2019, заведеної 13.03.2019 року після померлої [INFO] [PERSON] . У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що Рішенням виконкому Запорізької міської ради депутатів трудящих від 12.05.1961 року [PERSON] було надано земельну ділянку площею 446 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , для будівництва житлового будинку. На виконання вказаного рішення, 23.06.1961 року між виконкомом міської ради депутатів трудящих та [PERSON] було укладено Договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно. В подальшому адреса: [ADDRESS] була перейменована на: [ADDRESS] , що підтверджується листом ТОВ «ЗМБТІ» № 12341 від 29.11.2018 року. По звершенню будівництва житлового будинку, 07.06.1979 року міською приймальною комісією було складено Акт прийому індивідуального будівництва. За життя [PERSON] до уповноважених органів з питанням державної реєстрації права власності на вказаний житловий будинок не зверталася, проте підтвердження факту права власності її на будинок відображено у рішенні Народного суду Орджонікідзевського району м. Запоріжжя від 26.09.1961 у справі №2-3038, копію якого долучено до позову. Таким чином, [PERSON] в силу чинних на момент набуття права власності на вищевказаний об`єкт нерухомості нормативно-правових актів, законним шляхом набула право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] , виданим 23.03.1994 року Міським відділом ЗАГС м. Запоріжжя. За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений 25.01.1989 року державним нотаріусом Другої Запорізької державної нотаріальної контори Федченко Т.О. та зареєстрований у реєстрі за №1-461, яким заповіла належний їй жилий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] . Після смерті [PERSON] позивачка відповідно до вимог чинної на той час ст. 549 ЦК УРСР прийняла спадщину, проте не оформила її. Лише 13.03.2019 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Щербини В.С. з заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] , у зв`язку з чим було заведено Спадкову справу № 10/2019. 18.03.2019 року позивачка звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Щербини В.С. з заявою про видачу свідоцтва про право власності в порядку спадкування за заповітом після померлої [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] . Постановою приватного нотаріуса № 231/02-31 від 18.03.2019 року у видачі свідоцтва було відмовлено з причин того, що на час відкриття спадщини позивачка була зареєстрована за різною адресою зі спадкодавицею, та у встановлений ч.1 ст.1270 ЦК України шестимісячний строк після смерті останньої до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не звернулася. За приписами ч.1 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Наведена норма ЦК України деталізована в Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Чинний ЦК України набрав чинності з 01.01.2004 року, а Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - з 03.08.2004 року. В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4- 13 від 16.05.2013 року, зауважено, зокрема в пункті 3.1 цього листа, що при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме манно (будинок, споруда); чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Відповідно до абз.3 ч.2 ст.331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. Вивчивши надані письмові докази, суд прийшов до висновку про те, що земельна ділянка, на якій [PERSON] було збудовано будинок, належала їй на праві безстрокового користування на підставі розпорядчого акту уповноваженого на те органу державної влади. Крім того, [PERSON] отримала дозвіл на спорудження вищевказаного будинку на цій земельній ділянці, будівництво якого було завершено в 1966 році згідно з відповідним актом про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння. З огляду на вказане, право власності [PERSON] на вказаний житловий будинок виникло на підставі чинних на той час нормативно-правових актів та підтверджено оформленими відповідно до них документами, до того ж згідно з домовою книгою селища Жовтневе, яке в подальшому стало [ADDRESS] , [PERSON] була зареєстрована у вказаному будинку з 22.03.1978 року. В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 зазначено, що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Таким чином, суд дійшов висновку, що [PERSON] у встановленому законом порядку набула право власності на будинок, розташований за адресою [ADDRESS] . Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] склала заповіт на ім`я позивачки. Разом з тим, в даному заповіті було допущено низку помилок у написанні прізвищ, зокрема: не вірно вказано прізвище спадкодавця - замість « [PERSON] », вказано « [PERSON] »; не вірно вказано прізвище спадкоємця - замість « [PERSON] », вказано « [PERSON] » (у давальному відміннику); а також не вірно вказано адресу спадкового майна - замість « [ADDRESS]» , вказано « [ADDRESS] ». Вивчивши надані письмові докази, суд приходить до висновку, що в усіх правовстановлюючих документах на вищевказане майно, а саме на житловий будинок, прізвище, ім`я та по-батькові бабусі позивачки було зазначено російською мовою як « [PERSON] », у документах українською мовою її прізвище значиться як [PERSON] . За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений та зареєстрований у реєстрі за №1-461, яким заповіла належний їй жилий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] . Натомість, при посвідченні заповіту 25.01.1989 року державним нотаріусом Другої Запорізької державної нотаріальної контори Федченко Т.О. прізвище спадкодавця українською мовою було записане помилково « [PERSON] » Щодо належності заповіту встановлено, що згідно з свідоцтвом про народження [PERSON] , її прізвище вказано як « [PERSON] » (російською мовою), таке ж прізвище носила і її мати, про що вказано у свідоцтві про народження позивачки, серії [NUMBER] , видному 09.10.1968 року Ленінським Райбюро ЗАГС м. Запоріжжя. Також таке дівоче прізвище позивачки відображене й у свідоцтві про укладання шлюбу з [PERSON] , серії [NUMBER] , виданим 19.10.1991 року Ленінським ЗАГС м. Запоріжжя. Однак, у Домовій книзі для прописки громадян (щодо селища Жовтневе, яке в подальшому стало [ADDRESS] ), прізвище позивачки та її матері вказано російською мовою « [PERSON] », тобто, вказана помилка так само викликана, у зв`язку з перекладом прізвища з російської на українську мову, що в свою чергу дає підстави для суду встановити факт належності [PERSON] заповіту від 25.01.1989 року, посвідченого державним нотаріусом другої Запорізької державної нотаріальної контори Федченко Т.О. та зареєстрованого у реєстрі за №1-461. Щодо розбіжностей в написанні адреси спадкового майна, зазначеного у вищезгаданому заповіті, суд приходить до наступного висновку. Так, в заповіті від 25.01.1989 року, посвідченому державним нотаріусом Другої Запорізької державної нотаріальної контори Федченко Т.О. та зареєстрованому у реєстрі за №1-461, за яким [PERSON] , [INFO] , заповіла позивачці належний їй жилий будинок, адреса будинку зазначена « [ADDRESS]» , що відрізняється від фактичної адреси вказаного будинку, оскільки згідно з вказаних вище правовстановлюючих документів на спадковий будинок, його адресою є саме: [ADDRESS] . Також, за даними ТОВ «ЗМБТІ» вказаний будинок має адресу: [ADDRESS] . Зазначені обставини дають суду підстави для встановлення факту того, що згідно з заповітом від 25.01.1989 року, посвідченим державним нотаріусом Другої Запорізької державної нотаріальної контори Федченко Т.О. та зареєстрованим у реєстрі за №1-461, [PERSON] заповіла [PERSON] жилий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] . Щодо вимог позивачки про встановлення факту прийняття нею спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до п. 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 01 січня 2004 року, норми цього кодексу застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто з 01 січня 2004 року. Правила Книги 6 цього кодексу застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання цим кодексом чинності. Пленум Верховного Суду України в абз. 3 п.1 Постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах по спадкування» роз`яснив, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема ЦК Української РСР, якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз.14 п.1 Інформаційного листа № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, вказав, що у відповідності з п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила книги шостої ЦК можуть застосовуватись лише до спадщини, яка відкрилась після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким із спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст. ст. 529-531 ЦК УРСР. Таким чином, строк прийняття спадщини після смерті [PERSON] сплив 13 вересня 1994 року, тобто до набуття чинності ЦК України, а тому застосуванню для вирішення заявленого позову підлягають норми ЦК УРСР, який втратив чинність з 01 січня 2004 року, але був чинним на момент виникнення та існування спірних правових відносин. За змістом статті 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Відповідно до ч.1 ст.534 ЦК УРСР, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Згідно з ст.548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР (затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 45/5 від 31.10.1975 року), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, які прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини. Згідно вимог ст.553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Прийняття і відмова від спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. З матеріалів спадкової справи встановлено, що [PERSON] як спадкоємець за заповітом після смерті [PERSON] до нотаріальної контори із заявою про відмову від спадщини не зверталася, а навпаки звернулася з заявою про прийняття спадщини, оскільки прийняла спадщину фактом вступу в управління і володіння спадковим майном згідно ст.549 ЦК УРСР, тобто прийняла особисті речі померлої, будинок, в якому фактично мешкала разом зі спадкодавцем на час його смерті та продовжує проживати до теперішнього часу, що підтверджується відомостями домової книги та паспорту позивачки, згідно яких позивачка була зареєстрована за однією адресою з спадкодавицею до 20.10.1992 року . Проте, не зважаючи на зміну адреси реєстрації, [PERSON] фактично продовжила проживати разом із бабцею, що підтверджується довідками квартального комітету від 15.08.2013 року та від 30.03.2019 року. Крім того, до позовної заяви долучено документи, з яких вбачається, що [PERSON] утримує спадкове майно, сплачує вартість комунальних послуг та земельний податок. При цьому, у зв`язку з наявністю розбіжностей щодо зареєстрованого та фактичного місця проживання спадкоємця остання не має можливості іншим шляхом, крім як встановлення в судовому порядку факту вступу в управління та володіння спадковим майном, підтвердити факт її прийняття. Пункт 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 передбачає, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року, тощо. Згідно до Постанови Пленуму ВС України №4 від 24.06.1983 «Про практику розгляду судами справ про спадщину» (із змінами № 13 від 25.12.1992 р. та № 15 від 25.05.1998 р.) п. 4 передбачено, що якщо у шестимісячний строк для прийняття спадщини позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку. Частинами 1, 2 ст. 549 ЦК України 1963 року передбачено, що діями, які свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ спадкоємця до управління чи володіння спадковим майном або подача спадкоємцем заяви про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Системний аналіз наведених норм права, а також встановлені судом факти та обставини справи дають підстави для висновку, що [PERSON] обґрунтований і підлягає задоволенню.

Outcome: approved