Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

У липні 2020 року на адресу суду надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Шарм-2000» про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, в якій представник позивача просить стягнути з з Товариства з обмеженою відповідальністю «Шарм-2000» на користь [PERSON] : - інфляційні втрати за невиконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08.08.2016 року в розмірі 37 550,80 грн. та 3 % річних в розмірі 41 295 грн., що становить загальну суму стягнення в розмірі - 78 845,80 грн.; - судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 920,98 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 серпня 2016 року задоволено позовні вимоги [PERSON] (далі - позивач) до ТОВ «Шарм-2000» (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за договором позики. Стягнуто з ТОВ «Шарм-2000» на користь [PERSON] суму заборгованості за договором № 1 безвідсоткової позики від 14 червня 2012 р., у розмірі 1274256,78 грн., судовий збір у розмірі 6890,00 грн. Отже на протязі року відповідач не виконував рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08.08.2016 року, яке набрало законною сили Постановою Верховного суду від 19.06.2019 року, в зв`язку з чим позивач зазнав матеріальних втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів, а відтак має право на відшкодування завданих збитків відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. 29.07.2020 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. 10.11.2020 року на адресу суду від відповідача надійшло клопотання про поверненн я позовної заяви позивачу. 12.11.2020 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. позовну заяву залишено без розгляду. 28.12.2020 року від позивача надійшла Апеляційна скарга на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 12.11.2020 року. 16.02.2021 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу з викладенням заперечень проти неї. 25.03.2021 року Постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу позивача задоволено та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 серпня 2016 року задоволено позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Шарм-2000» про стягнення заборгованості за договором позики. Стягнуто з ТОВ «Шарм-2000» на користь [PERSON] суму заборгованості за договором № 1 безвідсоткової позики від 14 червня 2012 р., у розмірі 1 274 256,78 грн., судовий збір у розмірі 6 890,00 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 вересня 2017 року, залишено без задоволення заяву ТОВ «Шарм-2000» про перегляд заочного рішення. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 19 березня 2018 року, апеляційну скаргу ТОВ «Шарм-2000» задоволено, скасовано заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 серпня 2016 року та постановлене нове рішення, яким в задоволені позову [PERSON] до ТОВ «Шарм-2000» про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено. Постановою Верховного суду від 19 червня 2019 року у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну каргу [PERSON] задоволено, постанову Апеляційного суду м. Києва від 19 березня 2018 року скасовано, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 серпня 2016 року залишено в силі. На виконання рішення суду, 16 липня 2019 року Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист, який було пред`явлено до виконання до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби в м. Києві ГТУЮ у м. Києві. На підставі даного виконавчого листа, державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві Колодчуком С.В., 19.07.2019 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №59597143 про стягнення боргу з відповідача на користь позивача в розмірі 1 294 926,78 грн. Постановою державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби в м. Києві ГТУЮ у м. Києві Борисюка Р.А. від 14.07.2020 року закінчене виконавче провадження в зв`язку з фактичним виконанням рішення суду у повному обсязі. Отже на протязі року відповідач не виконував рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08.08.2016 року, яке набрало законною сили Постановою Верховного суду від 19.06.2019 року, в зв`язку з чим позивач зазнав матеріальних втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів, а відтак має право на відшкодування завданих збитків відповідно до ч.2 ст.,625 ЦК України. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.625 ЦК України Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України у конструкції Цивільного кодексу України розташована у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Кодексу. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а так само й на грошові зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою носять цивільно-правовий характер. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. За змістом наведених норм закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), в постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц, а відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже на будь-яке грошове зобов`язання поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, в тому числі і на зобов`язання щодо виконання рішення суду майнового характеру. Аналогічні висновки підтверджені Верховним судом у постановах від 24 січня 2019 року по справі № 758/5545/16-ц, від 23 січня 2019 року по справі № 320/7215/16-ц, від 15 січня 2019 року по справі № 910/17566/17 та ін. Таким чином, на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 серпня 2016 року, яке залишене в силі Постановою Верховного суду від 19.06.2019 року та яким з відповідача стягнуто на користь позивача суму в розмірі 1 294 926,78 грн. у відповідача виникло грошове зобов`язання щодо сплати стягнутих за рішенням суду грошових коштів. Покладення виконання рішення суду на державну виконавчу службу відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» не звільняє сторони від відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Оскільки рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 серпня 2016 року набрало законної сили Постановою Верховного суду від 19.06.2019 року, тому стягнення суми інфляції та трьох процентів річних починається з 19 червня 2019 року. Позивачем, згідно наданих розрахунків, нараховані три відсотка річних за невиконання рішення Шевченківського районного суду від 08.08.2015 року в розмірі 41 295,00 грн. та інфляційні витрати в розмірі 37550,80 грн. Таким чином загальна сума стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за невиконання рішення Шевченківського районного суду від 08.08.2016 року складає - 78 845,80 грн. (41 295,00 + 37 550,80). Крім того, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, тому слід позов задовольнити повністю, а тому підлягають стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Шарм-2000» на користь [PERSON] інфляційні втрати за невиконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08.08.2016 року в розмірі 37 550,80 грн. та 3 % річних в розмірі 41 295,00 грн., що становить загальну суму стягнення в розмірі - 78 845,80 грн. На підставі ч.ч. 2-4 ст. 137, ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України (із урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20)) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн., які відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України не були оспорені відповідачем (що підтверджується договором про надання правничої допомоги №09-ц/2020 від 21.07.2020 року, Додатку №1, випискою Приватбанку на суму 10 000,00 грн.). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а відтак, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на оплату судового збору в розмірі 920,98 грн.

Outcome: approved