Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

У липні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, яка виникла за договором № б/н від 23.03.2011 року станом на 02.07.2019 року в сумі 30878,30 грн. На обґрунтування своїх вимог Банк зазначив, що відповідач [PERSON] , який отримав кредит у розмірі 13000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, всупереч умовам укладеного договору, зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, внаслідок чого в нього станом на 02.07.2019 року склалась заборгованість перед позивачем в розмірі 30878,30 грн., з яких: 0,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 10497,55 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, 16784,16 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 1650,00 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1446,59 грн. - штраф (процентна складова), яку [PERSON] добровільно не погашає. В судовому засіданні представника позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, вказавши що оскільки заборгованість за тілом кредиту та відсотками відсутня, тому підстав для задоволення позову немає. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України). Судом встановлено, що підставою виникнення прав та обов`язків між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] є договір № б/н від 23.03.2011 року, укладений між сторонами, який складається з анкети-заяви відповідача від 23.03.2011 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. В позові АТ КБ «Приватбанк» посилається на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 23.03.2011 року відповідач отримав кредит у розмірі 13000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, однак, всупереч умовам укладеного договору, зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував, внаслідок чого в нього станом на 02.07.2019 року склалась заборгованість перед позивачем в розмірі 30878,30 грн., яку він добровільно не погашає. Однак судом при встановленні обставин та перевірки їх дослідженими судом доказами, наданими позивачем, не встановлено прав та обов`язків сторін по договору надання кредиту, а саме на яких умовах надавався кредит відповідачу. Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування по даній цивільній справі є права і обов`язки сторін, які передбачені умовами договору № б/н від 23.03.2011 року, який складається з анкети-заяви відповідача від 23.03.2011 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Аналіз наданих суду позивачем доказів, щодо такої обставини як встановлення кредитного ліміту, його зміни під час дії договору, свідчить про те, що такий доказ суду не наданий. Позивач вказує, що [PERSON] підписавши заяву, підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг. Втім, заява не містить відомостей про те, що він не лише ознайомився зі змістом Умов та правил надання банківських послуг, а й отримав ці умови та правила, з якими він погодився, про що має бути його підпис в цьому документі. За відсутності у сторони цих стандартних умов та правил банку, які є невід`ємною частиною договору, оскільки містять його істотні умови, які в анкеті-заяві не викладені, сторона не має можливості свідомо здійснити своє волевиявлення при укладенні договору та дотримуватися його умов, тобто визначити свою поведінку за цими правилами, що є необхідною умовою для вільного волевиявлення особи при укладенні правочину, передбаченого ч. 3 ст. 203 ЦК України. Також слід зазначити, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, який міститься в матеріалах даної справи не містить його підпису чи іншого підтвердження факту ознайомлення клієнта з вказаними тарифами, доказу, що вказані тарифи діяли на момент оформлення та видачі платіжної картки, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 23.03.2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Відсутність достатніх підтверджень, про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів Банку та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. У зв`язку із цим до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання. АТ КБ «ПриватБанк» не доведено факту отримання відповідачем [PERSON] , за кредитним договором № б/н від 23.03.2011 року, кредитних коштів у розмірі 13000,00 грн. Так, в анкеті-заяві від 23.03.2011 року, вказано, що сума кредитного ліміту яку АТ КБ «ПриватБанк» надає [PERSON] складає лише 3000,00 грн. Окрім того, в позовній заяві вказано, що станом на 02.07.2019 року заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за нарахованими відсотками у [PERSON] не має (0,00 грн.), а тому не відомо яким чином та від якої суми нараховувалась заборгованість за простроченим тілом кредиту, нарахована пеня за прострочене зобов`язання, нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи. Наданий суду позивачем розрахунок заборгованості не є належним доказом з огляду на вимоги ч.1 ст. 77 ЦПК України, так як не містить інформації щодо умов договору та обставин його виконання, не містить інформації про розмір встановленого позивачем кредитного ліміту, окрім того, сам по собі розрахунок заборгованості, здійснений банком, за умови невизнання її розміру відповідачем, не може бути єдиним та безумовним доказом розміру наявної заборгованості за кредитним договором. Також потрібно зазначити, що вимога позивача стягнути з відповідача одночасно нараховані пеню та штраф не може бути задоволена з огляду на те, що за положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Верховний Суд України висловив правову позицію у справі № 6-2003цс15 від 21.10.2015 року, вказавши, що згідно ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Враховуючи вищевикладене та те, що позов не містить посилання на докази, які б підтверджували ті обставини, що відповідач отримав кредит у розмірі 13000,00 грн., порушив обов`язок повернення кредиту, сплати процентів за його користування, комісії та неустойки у виді пені та штрафів, а саме не виконував або неналежним чином виконував умови договору № б/н від 23.03.2011 року, позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як рішення ухвалено на користь відповідача, то понесені позивачем і документально підтверджені витрати на сплату судового збору в сумі 1762,00 грн., не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed