Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

У листопаді 2015 року позивачка [PERSON]М звернулася до суду з позовною заявою, яку 08 листопада 2016 року уточнила та остаточно просила встановити порядок користування квартирою № 152 у будинку № 1 по вулиці Каверіна у м. Дніпропетровськ, а саме: виділити у користування [PERSON] ізольовану житлову кімнату № 5 площею 11,8 кв.м., комору № 9 площею 0,7 кв.м., комору № 10, площею 0,4 кв.м.; виділити у користування [PERSON] дві суміжні (неізольовані) житлові кімнати № 6 площею 17,8 кв.м., з лоджією І, площею 2,2 кв.м. та житлову кімнату № 8, площею 12,6 кв.м. з лоджією ІІ, площею 1,9 кв.м., а також комору № 7. площею 0,9 кв.м.; всі інші приміщення: № 1 коридор, площею 8,9 кв.м., № 2 ванна, площею 2,6 кв.м., № 3 туалет, площею 1,2 кв.м., № 4 кухня, площею 7,3 кв.м., залишити у спільному користуванні. В обґрунтування вимог зазначила, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.05.2009 року їй належить право власності на 3/8 частини квартири № 152 по вулиці Каверіна у будинку № 1 у м. Дніпро. Інша ? частина зазначеної квартири належала її брату [PERSON], який помер 17.06.2015 року, а 1/8 частину вищезазначеної квартири її брат так на себе і не зареєстрував. Після смерті брата спадщину прийняла його донька [PERSON]. Відповідачка категорично відмовляється сплачувати за будь-які комунальні послуги мотивуючи це тим, що вона не проживає в цій квартирі та її батько ніколи не проживав в цій квартирі, а тому платити за комунальні послуги вона не буде. Вона в свою чергу, не має наміру безпідставно переплачувати ? частину внесків на утримання будинку. У звязку з чим виникла необхідність у встановленні порядку користування квартирою. Квартира трьохкімнатна і користуватися порівну нею неможливо, за таких умов відповідачці можливо надати ізольовану кімнату. Відповідно до технічного паспорту від 15.09.2008 року, спірна квартира є трьохкімнатною, дві кімнати є суміжними між собою, одна кімната ізольована, житлова площа 42,2 кв.м., загальна площа 68,3 кв.м., складається з: № 1 коридор, площею 8,9 кв.м., № 2 ванна, площею 2,6 кв.м., № 3 туалет, площею 1,2 кв.м., № 4 кухня, площею 7,3 кв.м., № 5 житлова (ізольована кімната, площею 11,8 кв.м.), № 6 житлова, площею 17,8 кв.м., № 7 комора, площею 0,9 кв.м., № 8 житлова, площею 12,6 кв.м., № 9 комора, площею 0,7 кв.м., № 10 комора, площею 0,4 кв.м., І лоджія, площею 2,2 кв.м., ІІ лоджія, площею 19, кв.м. У звязку з чим, просить встановити вказаний порядок користування спірною квартирою. 04.02.2016 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту належності майна, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, встановлення користування квартирою, вселення, яку вона 13 червня 2016 року уточнила та остаточно просила суд встановити факт належності 1/8 частини квартири 152 у будинку під. № 1 по вулиці Каверіна у м. Дніпропетровську її батьку [PERSON], померлому 17 червня 2015 року; визнати за [PERSON] право власності на 5/8 частин квартири [ADDRESS], загальною площею 68,36 кв.м., житловою площею 42,2 кв.м., після смерті [PERSON], померлого 17 лютого 2008 року в порядку спадкування за законом, та після смерті [PERSON], померлого 17 червня 2015 року; встановити порядок користування квартирою 152 у будинку № 1 по вулиці Каверіна у м. Дніпропетровську, а саме: виділити в користування [PERSON] дві суміжні житлові кімнати № 6 площею 17,8 кв.м. з лоджією І, площею 2,2 кв.м. та житлову кімнату № 8, площею 12,6 кв.м. з лоджією ІІ, площею 1,9 кв.м., а також комору № 7, площею 0,9 кв.м.; виділити в користування [PERSON] ізольовану житлову кімнату № 5, площею 11,8 кв.м., комору № 9, площею 0,7 кв.м., комору № 10, площею 0,4 кв.м.; всі інші приміщення залишити у спільному користуванні, а також вселити [PERSON] до спірної квартири, визнати за [PERSON] право власності на ? частину гаражу № 835, розташованого у м. Дніпропетровськ, провулок Садовий, 3, автогаражного кооперативу «Лоцманський», загальною площею 18 кв.м. В обґрунтування вимог зазначає, що 17 червня 2015 року помер її батько, [PERSON]. Після його смерті залишилася спадщина, яка складається з частини квартири [ADDRESS] та частини гаражу № 835, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, провулок Садовий, 3, автогаражний кооператив «Лоцманський». ? частина квартири належить батьку на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 жовтня 2000 року. Інша ? частина квартири належить дідусеві [PERSON], який помер 17 лютого 2008 року. Її батько [PERSON], після смерті свого батька, [PERSON] спадщину прийняв шляхом подачі заяви, заведено спадкову справу № 209/2008. При житті дідусь [PERSON] склав заповіт, та заповів все своє майно доньці [PERSON], яка прийняла спадщину та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/8 частини спадкової квартири, батько же прийняв обовязкову частку у розмірі 1/8 частини оскільки, на час відкриття спадщини був інвалідом 1 групи. Таким чином, з урахуванням належної батьку ? частини та спадкової 1/8 частини квартири батьку належить 5/8 частин квартири [ADDRESS] та ? частина гаражу. З часу заведення спадкової справи нотаріусом, дії нотаріуса позивачка не оскаржувала, отримала свідоцтво лише на 3/8 частини спадкової квартири, яке отримала 27 травня 2009 року також отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27 травня 2009 року на ? частини гаражу, позов до суду нею подано 25 листопада 2015 року. [PERSON], як опікун [PERSON], в інтересах свого батька звернулася до третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на імя батька, але 12 вересня 2014 року отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки не надала нотаріусу оригінал правовстановлюючого документу на спадкову квартиру, оскільки відповідачка відмовилася його надавати. Вже після смерті батька вона отримала дублікат свідоцтва про право власності, виданого 06.07.2015 року КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації». Нотаріусом встановлено, що вищевказаний правовстановлюючий документ на квартиру, що належав [PERSON] зареєстровано в Реєстраційній службі Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області після смерті [PERSON] на імя [PERSON], померлого 17 червня 2015 року. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22.12.2015 року відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки немає можливості установити факт виникнення у померлого 17 червня 2015 року [PERSON] в повному обсязі права власності на нерухоме майно, а сама: квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Також, вона має постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії стосовно гаражу, оскільки не надала нотаріусу на гараж оригіналів правовстановлюючих документів. З урахуванням належних їй спадкових 5/8 частин квартири є необхідність, встановити порядок користування квартирою та виділити їй у користування дві суміжні житлові кімнати № 6, площею 17,8 кв.м. з лоджією 1, площею 2,2 кв.м. та житлову кімнату № 8, площею 12,6 кв.м. з лоджією ІІ, площею 1,9 кв.м., а також комору № 7, площею 0,9 кв.м. Позивачці за первісним позовом виділити в користування ізольовану житлову кімнату № 5, площею 1,8 кв.м., комору № 9, площею 0,7 кв.м., комору № 10, площею 0,4 кв.м., всі інші приміщення залишити у спільному користуванні. Позивачка перешкоджає їй користуватися квартирою, не впускає її до квартири та не надає від неї ключів, впустила до квартири квартирантів, які не бажають з нею спілкуватися та впускати до квартири. У звязку з чим вона звертається до суду з даним зустрічним позовом. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] первісні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі, зустрічний позов визнав частково в частині визнання за відповідачкою права власності на 5/8 частин домоволодіння та 1/4 частини гаражу, в в іншій частині проти його задоволення заперечував. Відповідачка [PERSON] у судовому засідання проти задоволення первісних позовних вимог заперечувала та просила відмовити у їх задоволенні. Заявлені зустрічні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що первісні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, та зустрічні позовні вимоги підлягають також частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що у подружжя [PERSON] та [PERSON] 04 січня 1956 року народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії ГД № 916384.(а.с.79). [PERSON] померла 03 травня 1989 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії IV№ 272820 (а.с.11). На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Державним житлово-комунальним підприємством «Південне» згідно з розпорядженням № 851-00 від 24 жовтня 2000 року та зареєстрованого в КП « ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 544 за реєстровим № 1998-32 [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності кв. № 152 по вул. Каверіна в будинку № 1 у м. Дніпропетровську (а.с.7). Згідно технічного паспорту, виготовленого спеціалістами КП Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради, квартира [ADDRESS] складається з:1 - коридор, площею 8,9 кв.м.; 2 - ванна, площею 2,6 кв.м.; 3 - туалет, площею 1,2 кв.м.; 4 - кухні, площею 7,3 кв.м.; 5- житлова, площею 11,8 кв.м.; 6 - житлова, площею 17,8 кв.м.; 7 - комора, площею 0,9 кв.м.; 8 - житлова, площею 12,6 кв.м.; 9 - комора, площею 0,7 кв.м.;10- комора, площею 0,4 кв.м.; І лоджія, площею 2,2 кв.м.; ІІ лоджія, площею 1,9 кв.м., загальною площею 68,3 кв.м. та житловою площею 42,2 кв.м. (а.с. 90). [PERSON] помер 17 лютого 2008 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 210288 (а.с. 10). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За змістом ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Судом встановлено, що при житті, 16 січня 2001 року, [PERSON] склав заповіт, який був посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2-184 і згідно свідоцтв про право на спадщину за заповітом, виданих 27 травня 2009 року спадкоємицею 3/8 частини квартири № 152, що знаходиться в м. Дніпропетровську, вулиця Каверіна, буд. 1 та 3/4 частини гаражу № 835, площею 18 кв.м., що знаходиться в автогаражному кооперативі «Лоцманський» і розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, провулок Садовий, 3 є [PERSON] Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина за законом на 1/8 частину квартири [ADDRESS] та 1/4 частину гаражу № 835, площею 18 кв.м., що знаходиться в автогаражному кооперативі «Лоцманський» і розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, провулок Садовий, 3. Згідно листа КП «ДБТІ» від 13 серпня 2015 року за № 9422, станом на 31 грудня 2012 року за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/8 частини квартири, за [PERSON] ? частина квартири та за [PERSON] зареєстровано право власності на 3/8 частини квартири [ADDRESS] (а.с. 89). З постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 12 вересня 2014 вбачається, що [PERSON] звернулася до Третьої дніпропетровської нотаріальної контори в м. Дніпропетровську з заявою про прийняття спадщини за заповітом 27 лютого 2008 року і була заведена спадкова справа № 209/2008 на майно померлого [PERSON] 19 серпня 2008 року до спадкової справи була залучена заява [PERSON] про прийняття спадщини за законом. 01 вересня 2008 року була долучена заява [PERSON] про відмову від спадщини за заповітом. 27 травня 2009 року Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину грошових внесків, частину квартири, частини гаражу та частину автомобіля. 09 вересня 2014 року за розпорядженням № 4-1186 [PERSON] видане свідоцтво про право на спадщину за законом на частину грошових внесків. Таким чином, позивачка [PERSON] прийняла спадщину у вигляді частину майна померлого [PERSON] за заповітом. З заявою про прийняття спадщини за законом на 1/8 частину квартири [ADDRESS] вона не зверталася. Судом також встановлено, що відповідачка за первісним позовом [PERSON] доводиться донькою [PERSON] що підтверджується свідоцтвом про народження серії IV-КИ № 355122 (а.с. 79) та свідоцтвом про одруження серії І-КИ №207725 (а.с.80). [PERSON] був інвалідом першої групи з 01 серпня 2005 року, що підтверджується випискою з акту огляду МСЕК за № 467934 (а.с. 109) та рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 19 грудня 2013 року [PERSON] визнано недієздатним та установлено над нім опіку, опікуном [PERSON] призначено [PERSON]В.(а.с. 83). [PERSON], діявши як опікун від імені [PERSON] звернулася до Третьої Дніпропетровської нотаріальної контори в м. Дніпропетровську з заявою про видачу свідоцтва про права на спадщину за законом на квартиру № 152, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Каверіна,1 після померлого [PERSON], проте постановою від 12 вересня 2014 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки вона не надала правовстановлюючий документ на дану квартиру (а.с.91). У відповідності до ч. 4 ст. 1268 ЦК України, малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 та 3 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов'язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов'язкову частку. У відповідності до п. 19 постанови Верховного Суду України «Про судову практику у справа про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. При визначенні розміру обов'язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу. За згодою особи, яка має право на обов'язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Той зі спадкоємців, який має право на обов'язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов'язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. У разі порушення права спадкоємців на обов'язкову частку у спадщині суд може вирішувати питання про недійсність свідоцтва про право на спадщину лише в тій частині, яка складає обов'язкову частку. Таким чином, [PERSON] після смерті свого батька [PERSON] прийняв спадщину на 1/8 частину квартири № 152, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Каверіна,1 та 1/4 частини гаражу № 835, розташованого в автогаражному кооперативі «Лоцманський» за адресою: м. Дніпро, провулок Садовий,3. [PERSON] помер 17 червня 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 626981 (а.с. 12). Після його смерті відкрилася спадщина на 5/8 частин квартири № 152, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Каверіна,1 та 1/4 частини гаражу № 835, розташованого в автогаражному кооперативі «Лоцманський» за адресою: м. Дніпро, провулок Садовий 3. У відповідності до ст. 1261 ЦК України спадкоємицею першої черги є [PERSON] 09 вересня 2015 року [PERSON] у встановлений законом строк подала заяву до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] про прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлого 17 червня 2015 року на підставі якої було заведено спадкову справу № 64/2015. 22 грудня 2015 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири 152, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вул. Каверіна, буд. 1, проте постановою за № 260/2-31 від 22 грудня 2015 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки не було надано правовстановлюючий документ на квартиру (а.с.92). 02 квітня 2016 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частку гаража № 835, розташованого в автогаражному кооперативі «Лоцманський» за адресою: м. Дніпро, провулок Садовий,3, проте постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій за № 35/02-31 у звязку з відсутністю правовстановлюючого документа на гараж. Такі дії нотаріуса узгоджуються з положеннями п.п. 4.15, 4.18 п. 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, відповідно до яких видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Судом встановлено, що порушено право відповідачки [PERSON] на одержання правовстановлюючого документа на успадковане після смерті її батька [PERSON], померлого 17 червня 2015 року майно, чим порушено її право власності. З урахуванням ст. ст. 328, 1218,1223,1226 п.1 ст. 16, ст. 392 ЦК України, порушене право спадкоємця [PERSON] підлягає судовому захисту шляхом визнання права власності в порядку спадкування за законом на 5/8 частин квартири [ADDRESS], загальною площею 68.36 кв.м, житловою площею 42,2 кв.м, після смерті [PERSON], померлого 17.02.2008 року та після смерті [PERSON], померлого 17.06.2015 року та визнання за [PERSON] право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON], померлого 17.02.2008 року та після смерті [PERSON], померлого 17.06.2015 року на 1/4 частину гаража № 835, що знаходиться в автогаражному кооперативі «Лоцманський», який розташований за адресою: м. Дніпро, провулок Садовий,3. Що стосується позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою № 152 в будинку № 1 по вул. Каверіна у м. Дніпрі, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. За нормою частини першої\~ст. 360 ЦК України,\~співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Дана правова норма кореспондується з положеннями\~ ст. 150 ЖК України, відповідно до якої визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як роз'яснено в п. 14 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року за № 20, квартира, якає спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Позивач просить виділити у її користування дві суміжні (неізольовані) житлові кімнати № 6, площею 17,8 кв.м. з лоджією І. площею 2,2 кв.м. та житлову кімнату № 8, площею 12,6 з лоджією ІІ, площею 1,9 кв.м., а також комору № 7, площею 0,9 кв.м., виділивши відповідачці ізольовану житлову кімнату № 5, площею 11,8 кв.м., комору № 9, площею 0,7 кв.м., комору № 10, площею 0,4 кв.м. усі інші приміщення залишити у спільному користування. Виходячи з положень ст. 358 ЦК України, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої\~ст. 358 ЦК України\~при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Такий правовий висновок наведено в постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі № 6-1500цс15, який є обов'язковим для судів. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності,\~\~судом встановлено, що позивач та відповідачі є співвласниками квартири [ADDRESS], позивач постійно проживає у Ізраїлі, що підтверджується копією паспорту (а.с.28), частка майна позивачки складає 3/8, а відповідачки 5/8, тому суд вважає, що визначення порядку користування житловим приміщенням згідно заявлених первісних позовних вимог буде ущемляти житлові права відповідачки. Таким чином слід визначити порядок користування квартирою № 152 в будинку № 1 по вул. Каверіна у м. Дніпро, виділивши у користування [PERSON] дві суміжні (неізольовані) житлові кімнати № 6 площею 17,8 кв.м з лоджею І площею 2.2 кв.м та житлову кімнату № 8 площею 12.6 кв.м з лоджею ІІ площею 1.9 кв.м, а також комору № 7 площею 0,9 кв.м; виділивши у користування [PERSON] ізольовану житлову кімнату № 5 площею 11,8 кв.м, комору № 9 площею 0,7 кв.м, комору № 10 площею 0,4 кв.м.; залишити у спільному користуванні інші приміщення: № 1 коридор площею 8,9 кв.м, № 2 ванна площею 2,6 кв.м, № 3 туалет площею 1,2 кв.м, № 4 кухня площею 7,3 кв.м. Що стосується позовних вимог про вселення, то вони також підлягають задоволенню виходячи з наступного. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як роз'яснено у п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей\~ 391, 396 ЦК України,\~позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (ст. 57-59 ЦПК України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Як з'ясовано судом, підтверджується поясненнями сторін,\~\~на даний час між співвласниками квартири неврегульоване питання щодо порядку користування даною квартирою, однак ця обставина не може слугувати перешкодою для реалізації прав співвласника квартири, яким є відповідач [PERSON], користуватись та розпоряджатись належним їй на праві власності майном, при цьому факт порушення прав відповідача шляхом створення позивачем перешкод в користуванні квартирою доведено під час розгляду справи, ці обставини підтверджуються зверненнями відповідача до правоохоронних органів, а також поясненнями сторін у судовому засіданні, тому вимоги відповідача про вселення до квартири [ADDRESS] підлягають задоволенню, оскільки відповідач на законних підставах набула права власності на частину квартири та в силу презумпції права власності має рівні з іншими співвласниками квартири права на користування квартирою, визначений позивачем спосіб захисту ґрунтується на нормах чинного законодавства та є один із способів захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, що кореспондується з положеннями\~ ст. 391 ЦК України.\~\~ Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивачки за первісним позовом задоволені частково, в частині немайнових вимог, тому з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір за подачу позову у розмірі 487 грн. 20 коп., а з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір за подачу позову у розмірі 1\~375 грн., та з [PERSON] на користь держави недоплачений судовий збір за подачу позову у розмірі 4 875 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial