Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

У листопаді 2013 року позивач звернулася до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 8 жовтня 2009 року був укладений договір дарування, відповідно до умов якого вона передала належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] у дар своїй дочці [PERSON] [PERSON] зазначала, що договір слід визнати недійсним одразу з кількох підстав, передбачених законом. Стверджувала, що правочин вчинений нею під впливом тяжкої для неї обставини (хвороби), внаслідок психологічного тиску і обману з боку відповідача, в результаті помилки з боку її самої щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін правочину, а також тому, що, укладаючи правочин, вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (т.2, а.с. 74-76). Збільшивши позовні вимоги, позивач також просила визнати недійсним з моменту укладання договір купівлі-продажу спірної квартири, який 09 грудня 2015 року [PERSON] уклала зі своїм сином [PERSON]. На думку [PERSON], цей договір є фіктивним правочином, що направлений виключно на створення умов, за яких виконання судового рішення, в разі задоволення її первісного позову, буде неможливим (т.3, а.с. 28-31). В судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали повністю. [PERSON] позов не визнала. Категорично заперечила, що вдавалася до погроз чи обману заради укладання спірного правочину. Пояснила, що між нею та батьками завжди існували доброзичливі стосунки поки не втрутився брат [PERSON], який має на меті заволодіти спірною квартирою. Її мати як на момент вчинення правочину, так і в даний час є психічно здоровою людиною, яка добре розуміє характер своїх вчинків та здатна керувати ними. [PERSON] вважала пропущеним строк позовної давності щодо вимог про визнання договору дарування недійсним, а також заперечувала проти визнання недійсним укладеного нею з сином договору купівлі-продажу квартири. Відповідач [PERSON] підтримував такі пояснення [PERSON] Необхідність укладання договору купівлі-продажу спірної квартири 9 грудня 2015 року пояснив тим, що його мати через складний майновий стан не може сплачувати за комунальні послуги. Представники відповідачів - [PERSON] та [PERSON] - вважали позов безпідставним і просили суд у його задоволенні відмовити. Третя особа - [PERSON], який є чоловіком позивачки, поділяв та підтримував її позицію, просив суд визнати оспорювані договори відчуження квартири недійсними. Третя особа - ТОВ «Житлорембудсервіс» - просила суд слухати справу без участі її представника. Приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовський А.Г. пояснив суду, що у жовтні 2009 року до нього звернулися [PERSON] і [PERSON] з метою посвідчення договору дарування квартири. Пропонував позивачці добре подумати, чи слід укладати договір дарування, проте вона наполягала, заявляла, що довіряє дочці. Її поведінка під час посвідчення правочину була природньою і цілком адекватною. Через два або три роки [PERSON] приходила до нього та висловлювала намір розірвати договір дарування. Приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Прокоп О.Е. пояснив, що умови договору купівлі-продажу спірної квартири від 09 грудня 2015 року відповідають намірам, які сторони висловлювали під час його укладання. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, встановив такі фактичні обставини справи: Чотирьохкімнатна квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ Кременчуцької міської ради 29 травня 1998 року. В квартирі постійно проживали позивач, її чоловік [PERSON], її донька [PERSON] та онук [PERSON] 8 жовтня 2009 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування квартири, відповідно до умов якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар зазначену квартиру. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Веселовським А.Г. (т.1, а.с. 7). Всі постійні мешканці залишилися проживати в квартирі. Через певний час між батьками з одного боку та [PERSON] разом із сином з іншого боку стали виникати конфлікти. У жовтні 2012 року [PERSON] вперше звернулася до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним через те, що донька навмисно ввела її в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука від 29 квітня 2013 року у задоволенні позову було відмовлено. Рішення суду набрало законної сили. Як вже зазначено, у листопаді 2013 року [PERSON] заявила новий позов про визнання договору дарування квартири недійсним з підстав, передбачених статтями 225, 229, 230, 231, 233 Цивільного Кодексу України. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16 червня 2015 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 22 вересня 2015 року, у задоволенні позову було відмовлено. 09 грудня 2015 року [PERSON] продає квартиру [PERSON] (т.3, а.с. 165). Ухвалою ВССУ від 20 січня 2016 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16 червня 2015 року та ухвала Апеляційного суду Полтавської області від 22 вересня 2015 року були скасовані; справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду, виконуючи вимоги ухвали ВССУ від 20 січня 2016 року, суд роз»яснив позивачу її право уточнити підстави позову з огляду на те, що заявлені вони є самостійними та взаємовиключними. Проте позивач та її представник надали суду письмові пояснення (т.3, а.с. 13-17, 132-137, 146-149), зміст яких зводиться до того, що, на їхню думку, обраний спосіб захисту порушеного права є правильним. Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 21 квітня 2017 року провадження у справі в частині позовних вимог про визнання договору дарування недійсним з підстави вчинення його [PERSON] під впливом обману було закрито, оскільки такий спір Автозаводським районним судом було вирішено 29 квітня 2013 року, і рішення суду набрало законної сили. Допитані в судовому засіданні свідки з боку позивача - [PERSON], [PERSON], [PERSON] повідомляли суду про те, що до укладання договору дарування між сторонами існували теплі родинні стосунки; [PERSON] та [PERSON] висловлювали намір «одписати квартиру [PERSON] по смерті, бо вона буде їх доглядати». Свідки з боку відповідачів - [PERSON], [PERSON] також пояснили, що це була дружня родина, і батьки обіцяли «переписати на [PERSON] квартиру, оскільки свою вона залишила племіннику». Вирішуючи спір, суд виходить із наступного: Статтею 203 Цивільного Кодексу України, зокрема, встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини 1 та 3 статті 215 Цивільного Кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу…Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені ( частина 1 статті 225 Цивільного Кодексу України). Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина 1 статті 229 Цивільного Кодексу України). Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (частина 1 статті 231 Цивільного Кодексу України). Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину (частина 1 статті 233 Цивільного Кодексу України). Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частини 1 та 2 статті 234 Цивільного Кодексу України).. Відповідно до статті 655 Цивільного Кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 717 Цивільного Кодексу України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Суд не встановив підстав для висновку про пропуск позивачем строку позовної давності. Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини 1 статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. [PERSON] пояснила, що восени 2010 року вона від приватного нотаріуса дізналася, що уклала договір дарування, а не договір довічного утримання. Свідок [PERSON] підтвердив ці обставини. Позовна давність переривається у разі пред»явлення позову особою до одного чи кількох боржників, а також якщо предметом позову є тільки частина вимоги, право на яку має позивач (частина 2 статті 264 ЦК України). Після подання [PERSON] позову до суду 22 жовтня 2012 року перебіг позовної давності почався заново. У відповідності до частини 1 статті 60 Цивільно-процесуального Кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Жодних доказів того, що оспорюваний договір дарування [PERSON] вчинила внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку [PERSON] або під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, суду не надано. Отже, у задоволенні позову в частині визнання договору дарування від 8 жовтня 2009 року з підстав, передбачених статтями 231, 233 Цивільного Кодексу України, суд відмовляє за недоведеністю. Відповідно до статті 225 Цивільного Кодексу України однією з підстав визнання правочину недійсним є вчинення його дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Як роз'яснено у пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Висновком судової психіатричної експертизи №602 від 27 листопада 2014 року встановлено, що [PERSON] орієнтовно з 2008 року страждає психічним розладом у вигляді судинної (атеросклеротичної) деменції. Ступінь її недоумства такий, що істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Станом на 8 жовтня 2009 року вона виявляла ознаки тривожно-депресивного розладу у особи з судинною деменцією, і ця взаємообтяжуюча комбінація афектичних та інтелектуально-мнестичних порушень позбавляла [PERSON] можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.2, а.с. 4-19). Отже, експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність позивача в момент укладання договору дарування розуміти значення своїх дій та керувати ними, тому суд відмовляє у задоволенні позову про визнання оспорюваного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 225 ЦК України. Водночас, суд зауважує на наступне: [PERSON] подарувала доньці квартиру, яка була єдиним житлом її та її чоловіка; фактична передача спірного нерухомого майна не відбулася, оскільки подружжя [PERSON] продовжують проживати в спірній квартирі і в даний час; вік позивача - на час укладання договору [PERSON] майже виповнилося 70 років; обіцянки доньки надавати допомогу та сподівання позивача на таку допомогу. Стан психічного здоров'я позивача, підтверджений висновком судової експертизи, та сукупність перелічених обставин переконливо свідчать про те, що [PERSON] неправильно сприймала фактичні обставини правочину, і це вплинуло на її волевиявлення. Оспорюваний договір дарування квартири суд визнає недійсним з моменту його укладання як такий, що вчинений позивачем від впливом помилки щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін. Вирішуючи спір в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 09 грудня 2015 року, суд виходить із такого: [PERSON] напевне знав про судовий спір між [PERSON] та [PERSON] не тільки тому, що він є онуком однієї та сином іншої, а ще й тому, що його було залучено до участі у справі як третю особу. Він брав участь у судових засіданнях особисто та поділяв позицію своєї матері. Особливої уваги заслуговує той факт, що договір купівлі-продажу укладено після відкриття касаційного провадження ухвалою ВССУ від 19 жовтня 2015 року, про що [PERSON] також був обізнаний (т.2, а.с.177,178). Фактичної передачі квартири не відбулося. Переконливо пояснити джерело отримання коштів на купівлю квартири відповідач не зміг, а [PERSON] відповіла, що у [PERSON] «є батьки». Суду не були повідомлені причини, які спонукали [PERSON] продати квартиру сину - наприклад, переїзд, купівля іншого житла і т.п. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що договір купівлі продажу спірної квартири, укладений 09 грудня 2015 року між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] є фіктивним правочином, оскільки внутрішня воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву, обидві сторони знали, що правочин не буде виконаний і мали інші цілі, ніж передбачені правочином. На підставі викладеного, відповідно до статей 215-218 ЦПК України,-

Outcome: partial