Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

У липні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] , в якому просив визнати останніх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням будинку по [ADDRESS] , належний позивачу на праві власності. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що він є власником спірного житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу від 06.09.2005 року. З сімейних причин у нього постало питання щодо переїзду в інше місце проживання та продажу будинку, але із продажом будинку виникла проблема, оскільки в будинку залишилися зареєстрованими відповідачі його донька [PERSON] та [PERSON] , особа, яка не являється йому родичом, які добровільно знятися з реєстрації не мають бажання, але не проживають в спірному будинку дочка з 2015 року, а [PERSON] з 2011 року взагалі ніколи в будинку не з`являвся. Позивач неодноразово звертався до відповідачів з пропозицією виписатися в адміністративному порядку, але у відповідачів бажання знятися з реєстрації відсутнє, а в подальшому вони перестали виходити на зв`язок. Відповідачі залишаються бути зареєстрованими в будинку до теперішнього часу. У добровільному порядку відповідачі не бажають знятися з реєстраційного обліку за вказаною адресою, тому на думку позивача, своїми діями відповідачі порушують його права як власника домоволодіння. Ухвалою судді Роздільнянського районного суду Одеської області від 15.07.2020 року у справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 03.08.2020 року об 12.00год.(а.с.25). 03.08.2020 року ухвалою судді по справі продовжені строки підготовчого провадження та судове засідання відкладено на 17.09.2020 року об 09.30год.(а.с.31). Ухвалою судді від 17.09.2020 року за заявою позивача підготовче судове засідання було закрито та цивільна справа призначена до розгляду по суті на 15.10.2020 року об 11.00год.(а.с.44). 15.10.2020 року ухвалою суду за заявою позивача позовні вимоги до відповідача [PERSON] про визнання особи таким, що втратив право на користування житловим приміщенням були залишені без розгляду, у зв`язку з добровільним зняттям відповідача з реєстрації у спірному будинку, що підтвердив довідкою Степанівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області від 15.10.2020 року.(а.с.51). Розгляд позовних вимог позивача [PERSON] продовжений за позовною вимогою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.(а.с.49-53). Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій свої позовні вимоги до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, підтримав у повному обсязі та просив розглянути справу у його відсутність, не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі.(а.с.54). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася згідно вимог чинного законодавства за останньою відомою суду адресою, яка є її адресою реєстрації: [ADDRESS] (а.с.26,37), що підтверджується довідкою Степанівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області (а.с.21). Згідно ст.128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою (ч.2). Днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про … про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (ч.8 п.4). Суд направляв повідомлення про виклик в судове засідання на 03.08.2020 року (а.с.27;28), на 17.09.2020 року (а.с.32; 32оборіт), на 15.10.2020 року (а.с.45, 45 оборіт), однак усі поштові листи повернулися до суду без вручення з відмітками листоноші «Адресат відсутній» (а.с.37-40). Крім того, суд повідомляв відповідачів про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на веб-порталі судової влади України за веб-адресою: http://rz.od.court.gov.ua/sud1524/gomadyanam/csz (а.с.47, 47 оборіт). Будь-яких заяв, пояснень, заперечень щодо спростування доводів, викладених в позовній заяві, від відповідача [PERSON] до суду не надходило. Третя особа Степанівська сільська рада Роздільнянського району Одеської області до суду не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника (а.с.28). Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України (а.с.38). Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що позивач є власником будинку по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу укладеного 06.09.2005 року укладеного між ним, позивачем та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Роздільнянської державної нотаріальної контори Одеської області Л.М.Патраманською, зареєстрований в реєстрі за №2873, зареєстрований в КП «Роздільнянське БТІ» 07.09.2005 року, позивач в дійсності є одноособовим власником цього домоволодіння(а.с.9). Зазначений договір у встановленому порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 8266385 від 07.09.2020 року (а.с.8). Згідно довідки Степанівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області від 07.07.2020 року за № 674 в спірному будинку зареєстровані [PERSON] , донька власника будинку [PERSON] з 10.09.2008 року, але остання за місцем своєї реєстрації на день розгляду справи в спірному будинку з 2015 року не проживає. (а.с.10). Факт відсутності [PERSON] за місцем реєстрації - [ADDRESS] , підтверджується письмовими заявами сусідів - [PERSON] , та [PERSON] , яким достовірно відомо, що [PERSON] за місцем реєстрації - [ADDRESS] не проживає з 2015 року, її місце проживання їм невідомо. ( а.с.11-14). Суд визнає покази свідків достовірними і приймає їх в якості доказів, оскільки свідкам достовірно відомо, що [PERSON] за місцем реєстрації, не проживає з 2015 року. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи - відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Положеннями ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З погляду Європейського Суду повага власності основний метод права, міжнародного й внутрішнього дотримання. У Конвенції говориться, що держава зобов`язана дотримувати, виконувати, зміцнювати, захищати й забезпечувати права власності фізичних і юридичних осіб. Порушення Конвенції й Протоколів будуть тоді, коли піде недотримання, невиконання й не забезпечення державою зазначених норм. Відповідно до ст.1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважаться. У першу чергу ця повага повинна виходити від держави й втілюватися у вигляді прийняття законодавчих, виконавчих дій, що захищають право власності від незаконних зазіхань із боку кого б то не було. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, і припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Статтею ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Так, судовим розглядом було встановлено, що відповідач [PERSON] хоча і являється донькою позивача [PERSON] , з 2015 року, в спірному будинку не проживає, а тому жодних прав у неї на користування цим домоволодінням вже тривалий час не має. Майна відповідача в цьому будинку також немає. Поштова кореспонденція надіслана відповідачу за адресою її реєстрації в спірному будинку, нею не отримується.(а.с.33, 34, 54, 55). Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до статті 7 Закону № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Зважаючи на той факт, що на час розгляду справи, власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] є позивач по справі, який у свою чергу жодних цивільно-правових угод з приводу найму спірного будинку відповідачем, яка тривалий час більш ніж п`ять років в зазначеному домоволодінні не проживає - не укладав, право на користування у відповідача не виникало, а реєстрація останньої у належному позивачу будинку створює об`єктивні незручності та суттєві перешкоди у користуванні зазначеним майном. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (як зазначено вище), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення користуванням жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим слід усунути [PERSON] перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання [PERSON] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . За викладених обставин, позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved