Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-01 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з уточненим та доповненим в подальшому позовом до [PERSON], [PERSON], посилаючись на те, що йому на праві власності на підставі договору дарування від 06 квітня 1992 року належала квартира [ADDRESS] (Якіра) в м. Одесі, право власності на яку було зареєстровано 10 квітня 1992 року в КП «ОМБТІ». Позивач зазначав, що з 21 грудня 2016 року по 30 грудня 2016 року він знаходився на лікуванні в неврологічному відділені МКЛ №10, після якого він був поставлений під медичний нагляд за місцем проживання в медичному закладі КУ №10 та йому було рекомендовано «Д» нагляд лікаря - невропотолога за місцем проживання та прийом медичних препаратів. Вказував, що 03 березня 2017 року з ним стався психічний розлад, він знаходився в збудженому стані, агресивно ставився до дружини, не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Все це стало причиною того, що його дружина викликала поліцейський патруль та швидку медичну допомогу. Знаходячись у такому стані він викликав свого рідного сина [PERSON], і як потів зясувалось оформив на його імя довіреність від 03 березня 2017 року, строком дії до 03 березня 2022 року на розпорядження всім належним йому майном. Вказував,\~що з\~23\~травня 2017\~року по\~26\~червня 2017\~року він\~також знаходився\~на лікуванні\~в відділені\~№18\~КУ «ООМЦПЗ»,\~де йому\~було видано\~лікарем-психіатором\~вказаного відділення\~виписний епікриз\~№1856.\~Після лікування,\~він згадав,\~що надав\~[PERSON]\~якийсь документ,\~але який\~він не\~памятав,\~пізніше зясувалось,\~що таким\~документом була\~довіреність,\~на підставі\~якої,\~відповідач [PERSON]\~на підставі\~договору купівлі-продажу\~від 18\~травня 2017\~року продав своєму\~сину [PERSON]квартиру №20 по вул. І. Рабіна (Якіра),10, в м. Одесі. Позивач стверджував, що вищевказана довіреність була їм підписана та була видана [PERSON], коли він знаходився в такому стані, що не розумів значення своїх дій, не міг керувати ними. При цьому, він не усвідомлював, що надає відповідачу право на розпорядження всім належним йому майном. Його волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, оскільки в момент її підписання він не розумів, який саме документ підписує, не розумів які наслідки підписання такого документу, оскільки наміру передавати своє єдине житло у власність відповідачам він не мав. Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд винести рішення, яким визнати недійсною довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровану в реєстрі нотаріальних дій під номером 190 від 03 березня 2017 року, яка була ним видана [PERSON] на розпорядження всім належним йому майном; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири №20\~по вул.\~І.\~Рабіна (Якіра),10,\~в м.\~Одесі,\~посвідчений приватним\~нотаріусом Одеського\~міського нотаріального\~округу [PERSON],\~між [PERSON]\~від імені\~[PERSON]\~на підставі\~довіреності від\~03\~березня 2017\~року та\~[PERSON];\~витребувати \~у [PERSON]\~на користь\~[PERSON]\~квартиру №20,\~яка розташована\~по вул.\~І.\~Рабіна (Якіра),\~10,\~в м.\~Одесі. Представник позивача,\~діюча за\~довіреністю від\~18\~липня 2017\~року у\~судовому засіданні\~підтримала позовні\~вимоги в повному обсязі та просили суд їх задовольнити (а.с.96). Представник відповідачів, діючий за довіреностями від 09 вересня 2017 року в судове засідання не зявився, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином, що підтверджується розпискою від 07 червня 2018 року. Раніше надав відзив на позов, яким вважав висновок експертів необґрунтованим та таким, що суперечить матеріалам справи, а тому просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с. 125-127). Аналіз викладених вище обставин, неявки в судові засідання представника відповідачів, якому було відомо про розгляд справи, призвело до затягування судового розгляду даної справи, яка тривалий час не може бути вирішена по суті. Тому суд, такі дії представника відповідачів відносить до таких, що суперечать вимогам ст.43 ЦПК України, та розцінює їх як зловживання стороною своїми процесуальними правами, що призводить до порушення розумних строків розгляду справи. У зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідачів, який повідомлений належним чином, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутність останнього та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представнику відповідача було відомо про розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 16 розділу IV книги першої та главою 55, розділу ІІІ книги пятої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що позивач [PERSON] є рідним батьком відповідача [PERSON], оскільки останній є рідним його сином від першого шлюбу, а відповідач [PERSON] є рідним онуком. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі проживають в [PERSON], мун. Кишинів, бул. Дачія,1/2 кв.32 (а.с. 74,75). Встановлено, що позивачу на праві власності на підставі договору дарування від 06 квітня 1992 року належала квартира №20 по вул. І. Рабіна (Якіра), 10 в м. Одесі (а.с. 5). 10 квітня 1992 року право власності [PERSON] на квартиру №20 по вул. І. Рабіна (Якіра), 10, в м. Одесі було зареєстровано в КП «ОМБТІ» (а.с.5 звор.). \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що [PERSON] перебуває їз [PERSON] в шлюбі, зареєстрованому 30 квітня 1998 року першим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №199 (а.с. 7). Згідно довідки про склад сім'ї та реєстрацію від 26 липня 2017 року вбачається, що [PERSON] разом їз дружиною [PERSON] зареєстрований та проживає в [INFO] (Якіра),10 в м. Одесі (а.с.6). Судом встановлено, що позивач з 21 грудня 2016 року по 30 грудня 2016 року знаходився на лікуванні в неврологічному відділені МКЛ №10, після якого він був поставлений під медичний нагляд за місцем проживання в медичному закладі КУ №10 та рекомендовано «Д» нагляд лікаря - невропотолога за місцем проживання та прийом медичних препаратів (а.с. 12). Згідно запису лікаря невролога в медичній карті амбулаторного хворого [PERSON] від 20 лютого 2017 року, останній був на консультації і йому був поставлений діагноз психоорганічний синдром (а.с. 51-63). З матеріалів справи вбачається, що 03 березня 2017 року у [PERSON] стався психічний розлад, він знаходився в збудженому стані, агресивно ставився до дружини, не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Все це стало причиною того, що дружина викликала поліцейський патруль та швидку медичну допомогу. Факт повідомлення зареєстровано до ЖЄО №4765 від 25 лютого 2017 року, що підтверджується висновком ДОП сектору превенції Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ст. лейтенантом поліції [PERSON] (а.с. 72). Зі змісту довідки ВП «ОСЕМД» від 06 жовтня 2017 року № 237/186 вбачається, що протягом лютого 2017 року на пульт оперативного відділу ВП «ОСЕМД» надходив 1 виклик бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги до гр. [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Крім того, факт того, що у позивача був приступ також підтверджується записом лікаря невролога в медичній карті амбулаторного хворого [PERSON] від 09 березня 2017 року, з якого слідує, що у останнього «знову був приступ» (а.с. 51-64). З матеріалів справи вбачається, що позивач з 23 травня 2017 року по 26 червня 2017 року також знаходився на лікуванні в відділені №18 КУ «ООМЦПЗ», де йому було видано лікарем - психіатором вказаного відділення виписний епікриз №1856 (а.с.13). Відповідно до пояснень представника позивача, змісту позовної заяви вбачається, що після закінчення лікування [PERSON] згадав, що надав відповідачу [PERSON] якийсь документ, але який він не памятав, пізніше зясувалось, що таким документом була довіреність на розпорядження всім його майном. Судом встановлено, що 03 березня 2017 року [PERSON] оформив на відповідача [PERSON] довіреність від 03 березня 2017 року строком дії до 03 березня 2022 року на розпорядження всім належним йому майном (а.с.21-23). З матеріалів справи вбачається, що вищевказана довіреність була підписана позивачем та була видана [PERSON], коли позивач знаходився в такому стані, що не розумів значення своїх дій, не міг керувати ними, та не усвідомлював, що надає відповідачу право на розпорядження всім належним йому майном. При цьому, його волевиявлення не було вільним, не відповідало його внутрішній волі, оскільки в момент її підписання він не розумів, який саме документ підписує, не розумів які наслідки підписання такого документу. Крім того, наміру передавати своє єдине житло у власність відповідачам у нього не було. Встановлено, що 18 травня 2017 року відповідач [PERSON], діючий від імені позивача на підставі довіреності від 03 березня 2017 року уклав із [PERSON] договір купівлі-продажу квартири №20 по вул. І. Рабіна (Якіра),10, в м. Одесі, відповідно до умов якого, останній придбав у свого батька [PERSON], спірну квартиру за 100245,00 грн. (а.с. 24). 18 травня 2017 року право власності [PERSON] на квартиру №20, по вул. І. Рабіна (Якіра),10, в м. Одесі було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна (а.с. 29). Згідно звіту про оцінку майна від 03 серпня 2017 року ринкова вартість квартири №20 по вул. І. Рабіна (Якіра),10 в м. Одесі складала 380103,38 грн. (а.с.25-26). Ухвалою суду від 25 жовтня 2017 року за заявою представника позивача по справі була призначена судова психіатрична експертиза (а.с.98). Відповідно до висновку судово-психіатричних експертів №485 від 22 листопада 2017 року [PERSON], [INFO], на час складання довіреності 03 березня 2017 року страждав тяжким хронічним стійким психічним розладом у вигляді Органічного розладу особистості з виразним психоорганічним синдромом, значним когнітивним зниження та психічними епізодами (F07.9 за МКХ-10), у звязку з чим був абсолютно не здатний (03.03.2017р.) усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. [PERSON], [INFO], на теперішній час страждає хронічним стійким психічним розладом у вигляді «Судинної деменції» (F01 за МКХ-10). [PERSON], [INFO], за своїм психічним станом не здатен розуміти значення цивільного судочинства та свого цивільного положення, не здатен своїми діями здійснювати процесуальні права, виконувати процесуальні обов'язки та не здатен усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.104-109). Встановлено, що позивач також з 08 травня 2018 року знаходився на стаціонарному лікуванні в відділені №18 КУ «ООМЦПЗ» ООР, що підтверджується довідкою від 14 травня 2018 року (а.с.166). З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа за заявою [PERSON] про визнання особи недієздатною, а саме [PERSON], призначення опікуна, що підтверджується ухвалою суду від 05 квітня 2018 року про прийняття заяви до розгляду та відкриття окремого провадження (а.с.169). Ухвалою суду\~від 17\~травня 2018\~року за\~заявою представника\~відповідачів було\~залучено в\~якості третьої\~особи,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.174-175). Ухвалою суду від 07 червня 2018 року було задоволено клопотання представника позивача про виклик в судове засідання експерта, а саме лікаря-доповідача, судово-психіатричного експерта КУ «ООМЦПЗ» [PERSON], яка була попереджена про кримінальну відповідальність та допитана в судовому засіданні. 02 липня 2018 року лікар - доповідач, судово-психіатричний експерт КУ «ООМЦПЗ» [PERSON] підтвердила в судовому засіданні, що [PERSON] дійсно на час складання довіреності 03 березня 2017 року страждав тяжким хронічним стійким психічним розладом у вигляді органічного розладу особистості з виразним психоорганічним синдромом, значним когнітивним зниження та психічними епізодами, у звязку з чим був абсолютно не здатний 03 березня 2017 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Вказувала, що на теперішній час [PERSON], [INFO], страждає хронічним стійким психічним розладом у вигляді «Судинної деменції». Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обовязки лише для особи, яка його вчинила. За ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійним. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких необхідно для чинності правочину. Відповідно до ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв'язку із вчиненням такого правочину. У п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Таким чином, суд вважає, що довіреність від 03 березня 2017 року, яка була видана позивачем на імя [PERSON] є недійсною, оскільки на час її складання 03 березня 2017 року [PERSON] страждав тяжким хронічним стійким психічним розладом у вигляді органічного розладу особистості з виразним психоорганічним синдромом, значним когнітивним зниження та психічними епізодами, у звязку з чим був абсолютно не здатний 03 березня 2017 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Суд вважає, що оскільки договір купівлі-продажу квартири №20, яка розташована по вул. І. Рабіна (Якіра), 10, в м. Одесі, укладений між [PERSON] та [PERSON], від імені якого діяв [PERSON], та посвідчений 18 травня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], був укладений на підставі недійсної довіреності від 03 березня 2017 року, то він є недійсним, оскільки в момент видачі довіреності від 03 березня 2017 року [PERSON] страждав тяжким хронічним стійким психічним розладом, у звязку з чим був абсолютно не здатний 03 березня 2017 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилам реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Оскільки договір купівлі-продажу квартири №20, яка розташована по вул. І. Рабіна (Якіра), 10, в м. Одесі, укладений між [PERSON] та [PERSON], від імені якого діяв [PERSON], та посвідчений 18\~травня 2017\~року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], визнаний судом недійсним, то суд з власної ініціативи застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Отже, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. За таких обставин, суд доходить до висновку, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Суд вважає, що позовні вимоги позивача про витребування спірної квартири із чужого незаконного володіння [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від вимог про визнання договору купівлі-продажу від 18 травня 2017 року недійсним. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності. Згідно ст.263\~ЦПК України судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 5081,03 грн., які були сплачені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: partial