Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

У липні 2020 року до Оріхівського районного суду Запорізької області надійшов позов [PERSON] до Оріхівської державної нотаріальної контори, третя особа: [PERSON] про скасування постанови державного нотаріуса. Позов обґрунтований тим, що [PERSON] на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31.01.2018 року належить на праві власності 1/2 частка трикімнатної квартири [ADDRESS] . Право власності на 1/2 частку квартири зареєстроване за Позивачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13.03.2018 року за номером 25309318. Власником іншої Ѕ частки вказаної квартири, у відповідності до змісту наведеного судового рішення є колишній чоловік Позивача - [PERSON] , шлюб з яким було розірвано 21.04.2015 року. З огляду на вказане вище, враховуючи неможливість спільного використання Квартири з іншим співвласником та членами його сім`ї, Позивачем було прийнято рішення продати свою частку квартири. У березні 2020 року Позивачем було прийнято рішення про продаж належної їй 1/2 частки квартири, вона досягла згоди з потенційним покупцем - громадянином України [PERSON] , щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та звернулася до Оріхівської державної нотаріальної контори з питанням щодо нотаріального посвідчення відповідного договору. Під час проведення підготовки до посвідчення договору купівлі- продажу державним нотаріусом Зайцевою А.С. було направлено запит до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради щодо надання відомостей про осіб, які постійно проживають в квартирі. Отриманим у відповідь на запит листом Відділу реєстрації фізичних осіб по Дніпровському району Управління державної реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, державний нотаріус був поінформований про те, що в квартирі, серед інших, зареєстрована малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , згоди на реєстрацію якого Позивач, як власник квартири, жодній особі ніколи не надавав. Вказана малолітня дитина не є дитиною Позивача, а є її онуком. При цьому, станом на день подання позову у Позивача відсутні неповнолітні чи малолітні діти. Так, у Позивача від минулого шлюбу з [PERSON] було двоє дітей, які на даний час є повнолітніми особами: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , а вищевказана малолітня дитина - є дитиною доньки Позивача [PERSON] . По причині наявності зареєстрованої в квартирі неповнолітньої особи та відсутності дозволу органу опіки та піклування щодо укладення договору купівлі-продажу належної Позивачу 1/2 частки квартири, державним нотаріусом Зайцевою А.С. було видано Позивачу постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21.05.2020 року №283/02-31, якою було відмовлено у посвідченні договору купівлі-продажу. В обґрунтування виданої Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії державний нотаріус послався на положення ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», підпункт 1.9 пункту 1 глави 2 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та лист Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області №05-27/1701 від 07.03.2019 року. При цьому, в Постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії державним нотаріусом була покладена позиція Позивача щодо необгрунтованості вимог відносно надання дозволу органу опіки та піклування. Оскаржувана Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії порушує право власності Позивача та протирічить нормі Закону, обмежуючи в незаконний спосіб таке право власності, перешкоджаючи Позивачу в розпорядженні власним майном. Позивач прохає суд визнати незаконною та скасувати постанову державного нотаріуса Оріхівської державної нотаріальної контори Зайцевої А.С. від 21.05.2020 року № 283/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії - посвідченні договору купівлі-продажу належної [PERSON] 1/2 трикімнатної квартири [ADDRESS] за відсутності дозволу органу опіки та піклування на вчинення такого договору. Зобов?язати державного нотаріуса Оріхівської державної нотаріальної контори Зайцеву А.С. посвідчити договір купівлі-продажу належної [PERSON] 1/2 частки трикімнатної квартири [ADDRESS] за відсутності дозволу органу опіки та піклування на вчинення такого договору. Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 15 червня 2020 року відкрито позовне провадження за правилами загального позовного провадження, у якій роз`яснено відповідачу, право подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Відзив від відповідача до суду не надходив. У судовому засіданні 23.09.2020 року представник позивача [PERSON] на позовних вимогах наполягав , прохав суд їх задовольнити, в наступне судове засідання надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Відповідач Зайцева А.С. до судового засідання не з?явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги не визнає із наведеними в постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії 21.05.2020 року. Третя особа [PERSON] згоден з позовними вимогами позивача у повному обсязі. Суд, заслухавши сторони по справі, вивчивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних обставин. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ ( майно ), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Статтею 361 ЦК України передбачено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. На підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31.01.2018 року [PERSON] та [PERSON] , належить на праві власності по 1/2 частки трикімнатної квартири [ADDRESS] / а с.12-13/. У судовому засіданні представник позивача суду пояснив, що у березні 2020 року [PERSON] було прийнято рішення про продаж належної їй 1/2 частки квартири, вона досягла згоди з потенційним покупцем - громадянином України [PERSON] , щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та звернулася до Оріхівської державної нотаріальної контори з питанням щодо нотаріального посвідчення відповідного договору. Відповідно до постанови від 21.05.2020 року державним нотаріусом Зайцевою А.С. було видано [PERSON] постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від якою було відмовлено у посвідченні договору купівлі-продажу, по причині наявності зареєстрованої в квартирі неповнолітньої особи та відсутності дозволу органу опіки та піклування щодо укладення договору купівлі-продажу належної позивачу 1/2 частки квартири./а.с.11/. Представником позивача також були надані пояснення щодо реєстрації у квартирі неповнолітньої дитини. Вказана малолітня дитина не є дитиною Позивача, а є її онуком. При цьому, станом на день подання позову у Позивача відсутні неповнолітні чи малолітні діти. Так, у Позивача від минулого шлюбу з [PERSON] було двоє дітей, які на даний час є повнолітніми особами: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , а вищевказана малолітня дитина - є дитиною доньки Позивача [PERSON] . Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового стану про народження батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] /а.с.66-67/. Згідно відомостей департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради за адресою : [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] /а.с.69/. Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Частиною другою статті 18 цього Закону передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Відповідно до п.7 статті 177 СК України батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно, якщо інше не передбачено договором між ними Пунктом третім статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Положеннями статті 177 СК України встановлено, що батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. При вчиненні одним із батьків правочинів щодо майна малолітньої дитини вважається, що він діє за згодою другого з батьків. Другий з батьків має право звернутися до суду з вимогою про визнання правочину недійсним як укладеного без його згоди, якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового. На вчинення одним із батьків правочинів щодо транспортних засобів та нерухомого майна малолітньої дитини повинна бути письмова нотаріально засвідчена згода другого з батьків. Батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно, якщо інше не передбачено договором між ними. Так, пунктами 1.9, 1.10 глави 2 розділу П Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зареєстрованого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 22 лютого 2012 року за №282/20595, передбачено, що з метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваним житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною нотаріус вимагає подання йому довідки про склад сім`ї житлово-експлуатуючої організації, квартального комітету або іншого уповноваженого органу з питань реєстрації місця проживання; у разі виявлення з поданих відчужувачем документів, що право власності або право користування відчужуваним житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною мають малолітні чи неповнолітні діти або недієздатні чи обмежено дієздатні особи, нотаріус повинен витребувати у відчужувача дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину. Отже, відповідно до вищезазначених норм, [PERSON] не має повноважень для звернення до органу опіки та піклування, в інтересах [PERSON] , з питання надання дозволу на вчинення договору купівлі-продажу належного Позивачу нерухомого майна, оскільки не є суб`єктом звернення. Відповідно до п.п. 67, 68 постанови Кабінету міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини»: -дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Для здійснення правочинів щодо нерухомого майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають службі у справах дітей документи, зазначені у пункті 66 цього Порядку. Служба у справах дітей розглядає протягом 10 робочих днів подані документи та з`ясовує наявність (відсутність) обставин, що можуть бути підставою для відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини; -якщо батьки, опікуни, піклувальники не виконують рішення районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади щодо збереження майна дитини, служба у справах дітей подає голові районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади клопотання про необхідність звернення до суду з метою захисту майнових та житлових прав дитини. Отже, сам Порядок видачі органом опіки та піклування дозволу на вчинення правочину суб`єктами звернення до органу опіки та піклування та виконання виданих дозволів визначає виключно батьків,опікунів або піклувальників. Відповідно до положення самого Порядку, як і норми діючого законодавства, вказують на відсутність у Позивача як обов`язку, так і одночасно повноважень для звернення до органу опіки та піклування, в інтересах [PERSON] , з питання надання дозволу на вчинення договору купівлі-продажу належного Позивачу нерухомого майна. Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-232цс16 : « ОСОБА З є бабою малолітньої ОСОБА 7, не є її опікуном, а тому на неї не поширюються обмеження передбачені статтею 71 ЦК України. За таких обставин, помилковим є посилання на нікчемність договору купівлі-продажу квартири. Таким чином, Верховний Суд встановив, що суди першої та апеляційної інстанцій спільно застосували норми матеріального права до спірних правовідносин, зробивши необгрунтований висновок про наявність підстав для встановлення нікчемності правочину. За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов?язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина ста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що спорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов?язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Установивши, що ОСОБА 3 є бабою, а не матір?ю малолітньої, яка проживає як член сім?ї власника у спірній квартирі, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли необгрунтованого висновку про задоволення вимог позову, оскільки для укладення ОСОБА З оспорюваного договору купівлі- продажу квартири згоди органу опіки і піклування не потребувалося... ...ОСОБА 7 має право на проживання за місцем проживання кожного з батьків, а тому її житлові права відчуженням квартири, що належала її бабі, не порушені». Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону - нотаріуси для встановлення факту користування нерухомим майном витребують довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації. Коли з поданих документів нотаріусом установлено, що така дитина проживає за іншою адресою, ніж адреса майна, що відчужується, а також те, що така дитина не має права власності на це майно (його частину) нотаріус має право не витребувати згоду органів опіки та піклування на посвідчення такого правочину. Всупереч вимог ст.ст. 12,81 ЦПК України відповідач не надав суду належних та допустимих доказів того, що дитина взагалі проживає в квартирі позивача,так як вбачається з позову, що згоди на реєстрацію онука Позивач, як власник квартири, ніколи не надавав, також не надано доказів , що така дитина має права власності на квартиру чи на її частину. Посилання на те, що дитина зареєстрована на житловій площі бабусі, не є гарантією його права на житло. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» - закріплено та розкрито зміст принципу непорушності права приватної власності - право особи-власника на безперешкодне володіння, користування та розпорядження належним їй майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Отже , судом встановлено, що [PERSON] є бабою, а не матір?ю [PERSON] , для укладення договору купівлі- продажу квартири згоди органу опіки і піклування не потребувалося. Дитина має право на проживання за місцем проживання кожного з батьків, а тому її житлові права на відчуження квартири, що належала позивачу, не порушені. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.ч. 1,7 ст. 141 ЦПК України).

Outcome: approved