Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

У квітні 2021 року позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просили визнати недійсними договори про надання інформаційно-консультативних послуг №3155, №3156, укладені між ними та відповідачем, та стягнути з відповідача на їх користь грошові кошти у розмірі 17000,00 грн. за спірними договорами. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 18.01.2021 між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір про надання інформаційно-консультативних послуг № 3156, та між [PERSON] та ФОП [PERSON] договір № 3155 відповідно. За умовами вказаних договорів відповідач взяв на себе зобов`язання надавати замовнику інформаційно-консультативні послуги щодо правових та організаційних засад регулювання можливості самостійного забезпечення себе роботою, втому числі й з умов перетинання території держави; обов`язків і відповідальності замовника у випадках самостійного забезпечення себе роботою; сприяння замовнику, у разі його бажання, в підготовці документів, необхідних для реалізації його права забезпечення себе роботою, у тому числі надання консультації з питань підготовки особистих документів для отримання біометричного паспорту громадянина України. Фактично домовленість сторін полягала в оплаті позивачами по 500,00 євро за підготовку всіх необхідних документів для виїзду за кордон, оформлення запрошення на вакансію, оплату проїзду до місця роботи. Позивачі згідно договору повинні були сплатити виконавцю за надані послуги по 17000,00 грн. кожна, з яких 8500,00 грн. сплачуються у день укладення договору та інші 8500,00 грн. при отриманні замовником послуг. Свої обов`язки по договору позивачі виконали, та сплатили грошові кошти в сумі 17000,00 грн. в день укладення договору шляхом їх перерахування відповідачу. Відповідач свої обов`язки не виконав та не надав послуг, описаних у договорі. Замість цього відповідач надав консультації, які позивачі могли отримати в інтернеті, а отже шахрайським шляхом заволодів 17000,00 грн., сплаченими позивачами. З метою досудового врегулювання спору, позивачі 24.02.2021 звернулися до відповідача з вимогою про повернення сплаченої ними за послуги грошової суми, проте отримали відмову в поверненні сплачених коштів, оскільки відповідач вважає, що [PERSON] по телефону отримала всі письмові та усні роз`яснення щодо послуг. Посилаючись на викладене, позивачі просили задовольнити позовні вимоги. У відзиві на позовну заяву відповідач заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивачами не зазначено конкретних фактів та обставин, що свідчать про несправедливість умов договору або нечесну підприємницьку діяльність відповідача. Визнає, що надавав лише інформаційні послуги, про що власне і був укладений оспорюваний договір. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26.04.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21.05.2021 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ФОП [PERSON] - адвоката Щукіної Н.О. про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. У відповідності до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного. Із матеріалів справи встановлено, 18.01.2021 між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір про надання інформаційно-консультативних послуг № 3156, згідно якого відповідач взяв на себе зобов`язання надати замовнику інформаційно-консультативні послуги щодо правових та організаційних засад регулювання можливості самостійного забезпечення себе роботою, втому числі й з умов перетинання території держави; обов`язків і відповідальності замовника у випадках самостійного забезпечення себе роботою; сприяння замовнику, у разі його бажання, в підготовці документів, необхідних для реалізації його права забезпечення себе роботою, у тому числі надання консультації з питань підготовки особистих документів для отримання біометричного паспорту громадянина України. Договір аналогічного змісту за № 3155 був укладений 18.01.2021 між [PERSON] та ФОП [PERSON] . Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 вказаних договорів, за надання послуг, замовник повинен був провести оплату шляхом внесення коштів на банківський рахунок виконавця у загальному розмірі 17000,00 грн., у день укладення договору Замовник повинен був сплатити виконавцю суму у розмірі 8500 грн., тобто половину від суми за надані послуги (а.с.7,10). Того ж дня позивачем [PERSON] на рахунок відповідача перераховано за двома договорами 17021,00 грн. (а.с.15,49). Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Це зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За приписами статей 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Так, сторони договору на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані чітко і зрозуміло. Позивачів ніхто не спонукав до укладення договору. Підписуючи договір та додатки до нього позивачі погодилися з цими умовами, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, що не спростовано позивачами. Крім того, як слідує з матеріалів справи позивачі були ініціатором укладення договору, в момент підписання були ознайомлені з усіма умовами договору та могли обирати або не погоджуватись на певні умови, однак цього не зробили. Також правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК України тощо; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Аналізуючи умови спірних договорів, суд не вбачає підстав вважати викладені у них умови недійсними, оскільки з цих умов зрозуміло та чітко викладено права та обов`язки їх сторін. Положення договорів не містять зобов`язань чи обіцянок ФОП [PERSON] про те, що позивачі отримають в будь-якому випадку дозвіл на роботу та робоче місце за кордоном. Положення оспорюваного договору зводяться до того, що ФОП [PERSON] зобов`язується надати замовнику інформаційно-консультативні послуги щодо правових та організаційних засад регулювання можливості самостійного забезпечення себе роботою, в тому числі й з умов перетинання території держави; обов`язків і відповідальності замовника у випадках самостійного забезпечення себе роботою; сприяння замовнику, у разі його бажання, в підготовці документів, необхідних для реалізації його права забезпечення себе роботою, у тому числі надання консультації з питань підготовки особистих документів ля отримання біометричного паспорту громадянина України. Тобто з оспорюваних правочинів слідує, що відповідач зобов`язувався надати інформаційно-консультаційні послуги із посередництва у працевлаштуванні за кордоном, про що власне і були укладені договори №№ 3155, 3156 від 18.01.2021. Тому враховуючи наведе, суд не вбачає підстав для визнання договорів про надання інформаційно-консультаційних послуг № 3155 та № 3156 від 18.01.2021 недійсними, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів одержаних за вказаними договорами, то суд виходить з наступного. У статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно частини першої статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від виконання і вимагати відшкодування збитків. Статтею 615 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Згідно частини першої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Відповідно до частини другої наведеної статті Закону, якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а у разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договорів про надання інформаційно-консультаційних послуг, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на позивачів покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих інформаційно-консультаційних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України), - вимагати сплату грошей за надані послуги. Проте матеріали справи не містить доказів того, що всі послуги, описані в пункті 1.1 договорів № 3155 та № 3156 від 18.01.2021 були надані позивачам. Так, акти надання інформаційно-консультаційних послуг [PERSON] та [PERSON] від 18.01.2021 не містять підписів позивачів (а.с.4, 5). Позивачі заперечують надання їм послуг сприяння в підготовці документів, необхідних для реалізації їх права забезпечення себе роботою, а відповідачем доказів надання таких послуг суду не надано. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. За таких обставин та враховуючи, що відповідачем не були надані послуги в повному обсязі з урахуванням того, що позивачем [PERSON] були перераховані грошові кошти у розмірі 17021,00 грн., саме вона має право на відшкодування збитків, завданих порушенням її прав, як споживача, за договором № 3155 від 18.01.2021. Тому, враховуючи заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача 17000,00 грн., суд вважає позовні вимоги в цій частині обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи вказані висновки суду та відсутність в матеріалах справи доказів оплати послуг відповідача позивачем [PERSON] , позовні вимоги в частині стягнення на її користь коштів у розмірі 17000,00 грн. задоволенню не підлягають. Згідно із частиною шостою статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За такого, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн. за матеріальну вимогу про стягнення коштів.

Outcome: partial