overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач звернувся з цим позовом до суду, посилаючись на те, що 23.12.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №500443041, надавши кредитні кошти на загальну суму 45040,00 грн. у строк з 23.12.2013 р. до 24.12.2016 р. Позичальник не виконує належним чином зобов»язання за договором, не здійснює щомісячне погашення кредиту, не сплачує відсотки у розмірах і у строки, передбачені договором. Відповідач умови кредитного договору належним чином не виконав, у звязку з чим заборгованість станом на 18.09.2015 р. становить 28038,89 грн.. Посилаючись на вищевикладене та норми закону позивач просив суд: стягнути з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 35866,33 грн. та судові витрати. В судове засідання позивач свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений, причини неявки суду не повідомляв. Відповідач в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена, причини неявки суду не відомі. За письмовою згодою представника позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи та зібранні в ній докази, знаходить, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. За правилами ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Судом встановлено, що 23.12.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №500443041, надавши кредитні кошти на загальну суму 45040,00 грн. у строк з 23.12.2013 р. до 24.12.2016 р. Відповідач умови кредитного договору належним чином не виконав, у звязку з чим заборгованість станом на 18.09.2015 р. становить 35866,33 грн., що складається з: - 28038,89 грн.- прострочена заборгованість за кредитом; -1972,56 грн. - заборгованість за відсотками; -4854,88 грн.- заборгованість по комісії. -1000,00 грн.- штраф. За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі. У відповідності до ст. 88 ЦПК України судові витрати суд покладає на відповідачів.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач звернувся з цим позовом до суду, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 02.11.2012 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 8000,00 у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном погашення , що відповідає строку дії картки. Позичальник не виконує належним чином зобов»язання за договором, не здійснює щомісячне погашення кредиту, не сплачує відсотки у розмірах і у строки, передбачені договором. Відповідач умови кредитного договору належним чином не виконала у звязку з чим заборгованість станом на 30.09.2015 р. становить 24220,52 грн.. Просив стягнути з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приват банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 24220,52 грн.. В судове засідання представник позивача не з»явився. Звернувся до суду із клопотанням про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити. Відповідач в судове засідання зявився, позов визнала частково. Суд, перевіривши матеріали справи та зібранні в ній докази, знаходить, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. За правилами ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 02.11.2012 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 8000,00 у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном погашення , що відповідає строку дії картки. Відповідач умови кредитного договору належним чином не виконала, у звязку з чим заборгованість станом на 30.09.2015 р. становить 24220,52 грн., яка складається з: -11902,51 грн. заборгованість за кредитом; -9988,46. заборгованість за процентами за користування кредитом; -7 00,00 заборгованість за пенею та комісією; -500,00 штраф; -1129,55 штраф. Як вбачається з матеріалів справи відповідачем в рахунок погашення заборгованості станом на 11.03.2016 р. було сплачено 3\~000,00 тис. гривень, що підтверджується квитанціями, що наявні в матеріалах справи. За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову. У відповідності до ст. 88 ЦПК України судові витрати суд покладає на відповідача.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач звернувся у суд з позовною заявою про розірвання шлюбу, укладеного між ним та відповідачем. Зазначив, що протягом останніх років спільне проживання між ним та відповідачем відсутнє, немає взаєморозуміння, виникають суперечки з різних приводів, маються різні погляди на сімейне життя. Позивач [PERSON], надав письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності, наполягав на розірванні шлюбу. Ввідповідач [PERSON] надала заяву, в якій зазначила, що не заперечує проти розірвання шлюбу. Суд, дослідивши матеріали справи і надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив наступне. Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] вбачається, що між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], 27.08.2005 року було укладено шлюб, який був зареєстрований у міському відділ реєстрації актів цивільного стану №1 Харківського обласного управління юстиції. Як вбачається з матеріалів справи сторони від шлюбу мають дитину - [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що подружжя не заперечує проти розірвання між ними шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідачі - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Згідно ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлене, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи конкретні обставини справи, стосунки які склалися у подружжі, причини конфлікту, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження родини стали неможливими, в зв'язку з чим позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду з позовом про розірвання шлюбу. Вказувала, що з 21.07.2012 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від спільного життя дітей не мають. Посилаючись на те, що спільне сімейне життя з відповідачем не склалося, з самого початку спільного життя в сімї не було взаємоповаги та взаєморозуміння, в звязку з чим між ними виникали сварки, більше шести місяців вони не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, просила шлюб розірвати. В судове засідання позивач не з'явилась, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, щодо винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився повторно, про місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи зворотним поштовими повідомленнями, тому суд вважає за можливе провести по справі заочний розгляд відповідно до ст. 224 ЦПК України. В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 21.07.2012 року між сторонами по справі укладено шлюб, що підтверджується даними копії свідоцтва про шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 695 (а.с. 4). Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу (СК) України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В силу положень ч. 2 ст. 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права і обовязки. Доказів, які б спростовували викладені в позовній заяві обставини в матеріалах справи не містяться. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а також положенням статті 51 Конституції України, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-01 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду з позовом про розірвання шлюбу. Вказувала, що з 25.02.2012 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від спільного життя дітей не мають. Посилаючись на те, що спільне сімейне життя з відповідачем не склалося, від спільного життя дітей не мають, він ніде не працював, вона втратила почуття і повагу до нього, в даний час не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, проживає з іншим чоловіком від якого чекає дитину, просила шлюб розірвати. В судове засідання позивач не з'явилась, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився повторно, про місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи зворотним поштовим повідомленням про отримання позовної заяви з доданими до неї документами, тому суд вважає за можливе провести по справі заочний розгляд відповідно до ст. 224 ЦПК України. В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 06.11.2010 року між сторонами по справі укладено шлюб, що підтверджується даними копії свідоцтва про шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 1466 (а.с. 4). Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу (СК) України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В силу положень ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки. Доказів, які б спростовували викладені в позовній заяві обставини в матеріалах справи не містяться. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а також положенням статті 51 Конституції України, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду з позовом про розірвання шлюбу. Вказувала, що з 29.09.2012 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від спільного життя мають дочку - [PERSON], [INFO]. Посилаючись на те, що спільне сімейне життя з відповідачем не склалося, оскільки мають різні характери та вподобання, по різному відносяться до життя та виховання дитини, по цій причині між ними постійно виникають сварки, в даний час не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, просила шлюб розірвати. В судове засідання позивач не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає. В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 29.09.2012 року між сторонами по справі укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, про що складено відповідний актовий запис № 1231 (а.с.3). Від спільного життя у подружжя є дочка [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження, актовий запис № 5 від 16.04.2013 року (а.с. 4). Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу (СК) України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В силу положень ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а також положенням статті 51 Конституції України, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тобто 487,20 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-04 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду із зазначеною вище позовною заявою. Вказувала, що з 2010 р. по 2011 р. перебувала з відповідачем у цивільному шлюбі. Від спільного життя мають сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з нею та знаходиться на її повному матеріальному забезпеченні. Посилаючись на відсутність матеріальної допомоги з боку відповідача, позивач просила стягнути з останнього аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. В судове засідання позивач не з'явилась, подала до суду заяву з проханням розглядати справу у її відсутність в якій позов підтримала у повному обсягу. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином відповідно до вимог ч.5 ст.74 ЦПК України, тому суд вважає за можливе провести по справі заочний розгляд відповідно до ст. 224 ЦПК України. В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Сторони в справі від спільного життя мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується відомостями наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про народження (а.с. 3). Згідно довідки від 10.11.2015 року № 2763 КП БМР Житлово-експлуатаційної контори № 6, [PERSON] та її син [PERSON], [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.5). Відповідно до вимог ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, матеріальний стан та стан здоров'я платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, а також інші обставини, що мають істотне значення (ст. 182 СК України). Згідно ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. З огляду на викладене, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Згідно ст. 367 ЦПК України, рішення в межах місячної суми платежу підлягає негайному виконанню. На підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору, тому відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України та ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави в розмірі 487 грн. 20 коп.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач звернулась до Деснянського районного суду м. Києва до [PERSON] із позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини. Позовні вимоги мотивує тим, що подружжя перебуває у шлюбі з 31.05.13 року, від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. На протязі останніх років сімейне життя поступово погіршувалося, що призвело до фактичного припинення між сторонами шлюбних відносин. Кожен з подружжя має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім'ю та подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини на думку позивача не має. Крім того, позивач просить стягнути із відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1 500 грн. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги. Відповідач у судовому засіданні частково заперечував проти позовних вимог. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 31.05.13 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського РУЮ у м. Києві, актовий запис № 493. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. Аналізуючи та оцінюючи всі вищевикладені обставини у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що шлюб підлягає розірванню, так як сторони однією сім'єю не проживають, спільне господарство не ведуть, мають різні інтереси та погляди, втратили почуття любові та поваги один до одного, сімейно-шлюбні стосунки сторін розпались і поновлені бути не можуть, тому шлюб повинен бути розірваний. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На даний час дитина знаходиться на утриманні матері. Відповідно до ч.1 ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)стан здоров′я та матеріальне становище дитини; 2)стан здоров′я та матеріальне становище платника аліментів; 3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4)інші обставини, що мають істотне значення. Так, в судовому засіданні встановлений та доведений доказами той факт, що неповнолітня дитина знаходиться на утриманні своєї матері, тому, враховуючи матеріальний стан сторін, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини. Вирішуючи питання про розмір аліментів, суд враховує вимоги ст.ст. 182, 184 Сімейного Кодексу України і приходить до висновку про доцільність стягнення з відповідача аліментів в твердій грошовій сумі, а саме в розмірі 1 500 грн. щомісячно. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 487,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач звернулась до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що знаходиться в шлюбі з відповідачем, зареєстрованому 08 червня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дзержинського міського управління юстиції у Донецькій області, за актовим записом № 90. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO], яка мешкає разом з позивачем, та знаходиться на її утриманні та вихованні. Спільне життя з чоловіком не склалося, у зв'язку з різницею характерів, відсутності між ними взаєморозуміння і довір'я. Шлюбні відносини припинилися, спільне господарство не ведеться. Позивач вказує, що збереження сім'ї неможливо, це суперечить їх інтересам, неухильно наполягає на задоволенні заявлених вимог. Позивач у судове засідання не з'явилася, надавши суду письмову заяву, в якій просила суд розглянути справу у її відсутності, розірвати шлюб між нею та відповідачем. Відповідач у судове засідання не з'явився, надавши суду письмову заяву, в якій просив суд розглянути справу у його відсутності, заявлені вимоги визнає, проти їх задоволення не заперечує. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. На підставі ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них. В судовому засіданні було встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини, не підтримують їх, збереження шлюбу та примирення сторін неможливе. Від шлюбу мають малолітню дитину [PERSON], [INFO] р.н яка мешкає разом з позивачем, та знаходиться на її утриманні та вихованні. Враховуючи діючі положення законодавства щодо шлюбу та сім'ї, фактичні обставини справи, а також, той факт, що судом не встановлено обставин, які б свідчили про спільне бажання сторін зберегти сім'ю, відновити шлюбні відносини, в основі яких би полягали почуття взаємної любові та поваги, спільні інтереси, суд приходить до висновку, що за таких умов можливо розірвати шлюб між сторонами по справі.

Outcome: approved