Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-22 00:00:00

У квітні 2018 року позивачка звернулася до суду із позовом, в якому просила встановити факт її проживання однією сім'єю із [PERSON], померлим [INFO], на протязі п'яти років до його смерті, а також визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки, площею 11,29 га, виділеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в межах Прибузької сільської ради Вітовського району Миколаївської області. На обґрунтування своїх вимог вказувала, що з 2000 року проживала разом зі своєю матір'ю та її чоловіком [PERSON] однією сім'єю в с. Прибузьке Жовтневого району Миколаївської області і піклувалася за ними, так як вони були похилого віку та хворіли. Після смерті матері в [INFO] вона продовжила проживати однією сім'єю з [PERSON], вели спільне господарство, вона піклувалися про нього, забезпечувала його до самої його смерті. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на ? частину зазначеної земельної ділянки. Вказуючи, що інших спадкоємців за законом після його смерті немає, а вона як спадкоємиця четвертої черги спадкування за законом для оформлення цієї спадщини повинна підтвердити факт постійного проживання з померлим спадкодавцем на протязі п'яти років до часу відкриття спадщини, тому просила позов задовольнити. Крім того вказувала, що [PERSON], отримавши в спадок ? частину вказаної земельної ділянки після смерті дружини, не переоформив її на своє ім'я і не отримав правовстановлюючий документ на неї, в зв'язку з чим нотаріусом було відмовлено у нотаріальному оформленні цієї спадщини, тому просила суд визнати за нею право власності на дану спадщину, оскільки [PERSON] прийняв спадщину після смерті дружини і земля фактично перейшла до нього після смерті спадкодавиці. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши докази в справі, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. 29 січня 1965 року мати позивачки [PERSON] одружилася із [PERSON] і змінила своє прізвище на [PERSON]. 04 листопада 2002 року вона отримала у власність земельну ділянку, площею 11,29 га, виділену для товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах Прибузької сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, на підтвердження чому їй в той день був оформлений та виданий державний акт про право власності на землю серії [NUMBER]. [INFO] вона померла і після її смерті відкрилася спадщина, в тому числі і на цю земельну ділянку. Спадкоємцями за законом після її смерті був чоловік [PERSON] та дочка - позивачка в справі: перший прийняв спадщину, оскільки постійно проживав з померлою на час її смерті, а дочка прийняла спадщину шляхом подання заяви до нотаріальної контори після надання їй судом додаткового строку для цього. Остання отримала потім 01 квітня 2011 року свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину земельної ділянки, площею 11,29 га. Інша частина земельної ділянки, яка в порядку спадкування за законом відходила спадкоємцю [PERSON], так і залишилася не оформленою. [INFO] [PERSON] помер і після його смерті відкрилася спадщина на ? частину земельної ділянки, площею 11,29 га, виділеної для товарного сільськогосподарського виробництва, яку він отримав в порядку спадкування після смерті дружини. Положення ч.ч.1-4 ст. 1268, ч.1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. На час відкриття спадщини (час смерті) [PERSON] з ним офіційно ніхто не був зареєстрований і проживав, тому нотаріусом було відмовлено позивачці в оформленні спадщини після його смерті через не підтвердження прийняття спадщини та не підтвердження родинних відносин з померлим, а також через відсутність належним чином оформленого правовстановлюючого документу на земельну ділянку. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Заповіту, складеного померлим відносно 1/2 земельної ділянки, площею 11,29 га, не встановлено. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Спадкоємців за законом, визначених ст.ст. 1261-1263 ЦК України, судом не встановлено. Статтею 1264 ЦК України передбачено осіб четвертої черги спадкування за законом, до яких відносяться особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Позивачка, яка не має родинних відносин із померлим спадкодавцем, звернувшись до суду із цим позовом просить підтвердити факт спільного постійного її проживання із померлим [PERSON] однією сім'єю на протязі п'яти років до його смерті. Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 293 ЦПК України в порядку окремого провадження судом можуть бути встановлені факти, що мають юридичне значення. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина 1 статті 293 ЦПК України). Відповідно до статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до статті 294 цього ж Кодексу справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду, за участю заявника і заінтересованих осіб (частини 3 та 4). При цьому, відповідно до частини 6 цієї статті якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Виходячи з того, що встановлення факту проживання однією сім'єю на протязі п'яти років до часу відкриття спадщини в цій справі має значення для оформлення спадщини, тому позивачем вірно заявлено необхідність цього разом з позовом про визнання права власності на спадкове майно. На підтвердження цього факту позивачка разом зі своїм представником представили суду наступні докази: - довідку від 19 лютого 2018 року Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області, згідно з якою в с. Прибузьке цього району з померлим проживала без реєстрації [PERSON]; - довідку від 07 лютого 2018 року тієї ж сільської ради, відповідно до якої [PERSON] проживала в [ADDRESS] з 2000 року разом з матір'ю [PERSON] до часу її смерті, а потім із [PERSON] до часу його смерті - [INFO]; проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки тощо; - довідку тієї ж сільської ради та від тієї ж дати, в якій зазначено, що позивачка здійснила поховання свого вітчима [PERSON]; - заяви-пояснення мешканців с. Прибузьке [PERSON], [PERSON], [PERSON], відповідно до яких вони підтвердили, що позивачка разом зі своєю матір`ю та вітчимом проживали разом однією сім'єю, вели спільне господарство, тримали домашню птицю, обробляли город, [PERSON] опікувалася матір'ю та вітчимом, купувала продукти, ліки, виконувала домашню роботу. Крім того, під час розгляду справи судом було допитано в якості свідків [PERSON] та [PERSON] Слід відмітити, що відповідно до постанови Верховної ради України № 1377-VIII від 19 травня 2016 року Жовтневий район Миколаївської області, де знаходиться с. Прибузьке, було перейменовано на Вітовський район, а потім Прибузька сільська рада увійшла до складу об'єднаної територіальної громади Галицинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської обалсті. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення; сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. При цьому в статті 80 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В статті 82 цього ж кодексу визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Хоча представником відповідача й була подана заява про визнання позову, однак суд не визнає за можливе її прийняти, оскільки має сумніви в доведеності заявлених позивачкою обставин представленими доказами. В своїй сукупності та в окремому значенні зазначені докази, представлені позивачкою, не доводять позовні вимоги про те, що позивачка проживала постійно разом однією сім'єю з померли [PERSON] постійно та безперервно на протязі п'яти років до смерті останнього. Так, як вказала в судовому засіданні представник відповідача, довідка сільської ради від 07 лютого 2018 року, якою підтверджується факт спільного проживання однією сім'єю позивачки з [PERSON] з 2003 року була складена на підставі письмових свідчень про це односельців [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Однак, як вбачається із заяв-пояснень цих осіб, в них не зазначено з якого часу позивачка проживала з померлим [PERSON] При цьому свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що бачила як позивачка приїжджала до своєї матері та її чоловіка, провідувала їх, а приблизно із 2003-2004 року проживала постійно із ними до часу смерті кожного. Тобто своїми свідченнями вона не змогла конкретизувати час, з якого позивачка постійно проживала з померлим [PERSON], а це має суттєве значення для вірного вирішення справи, оскільки спадкодавець помер в [INFO], тому проживання на протязі п'яти років до часу смерті повинно підтверджуватися як мінімуму із 2003 року. В той же час, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] не підтвердила факт спільного проживання з померлим на протязі п'яти років до часу смерті [PERSON], а навпаки, вказала, що бачила як позивачка постійно провідувала матір та вітчима, возила продукти з м. Миколаєва, де постійно проживала, а за останні півтора року до смерті [PERSON], проживала з ним, забравши його до свого місця постійного мешкання у м. Миколаїв. Крім того, зі спадкової справи, заведеної після смерті матері позивачки [PERSON] вбачається, що рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2010 року їй було поновлено строк для подання заяви щодо прийняття спадщини після смерті матері, що спростовує факт її постійного проживання з матір'ю та її чоловіком до часу її смерті, тобто до [INFO]. Таким чином надані позивачкою докази є суперечливими і не підтверджують беззаперечного факту її проживання однією сім'єю з померлим спадкодавцем. Виходячи з того, що в судовому засіданні не було підтверджено цього факту, тому вимоги позивачки щодо визнання за нею права власності на спадщину за законом на 1/2 частини земельної ділянки, площею 11,29 га, не підлягають задоволенню, оскільки спадкування за законом відповідно до положень ст. 1264 ЦК України можливе тільки за підтвердження такого факту. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed