Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

У липні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - [PERSON] про визначення порядку користування квартирою, якою просив визначити йому в користування кімнату №3 (10,0 кв.м.) в квартирі [ADDRESS] , залишивши в загальному користуванні наступні приміщення квартири [ADDRESS] : кухня площею 6,0 кв.м., ванна кімната 2,2 кв.м., вбиральня (поєднана) 1,0 кв.м., коридор 7,5 кв.м., вбудована шафа 0,3 кв.м. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що сторони є співвласниками квартири [ADDRESS] . Кожному належить по 1/4 частині квартири, загальною площею 59,5 кв.м. Квартира розташована на 4 поверсі 5 поверхового будинку та складається з: 3 кімнат жилою площею 41,6 кв.м., у тому числі: 1-а кімната 14,0 кв.м., 2-а кімната 17,6 кв.м., 3-а кімната 10,0 кв.м., кухні площею 6,0 кв.м., ванної кімнати 2,2 кв.м., вбиральні (поєднаної) 1,0 кв.м., коридору 7,5 кв.м., вбудованої шафи 0,3 кв.м., квартира обладнана балконом 0,9 кв.м. Отже, кожному співвласнику квартири належить по 14,875 кв.м. загальної площі, з них по 10,4 кв.м. жилої площі. В квартирі зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а проживають: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; [PERSON] в квартирі не проживає багато років, участі у витратах по утриманню квартири не приймає. [PERSON] , [PERSON] займають кімнату 1 (14 кв.м) кімнату 2 (17,6 кв.м.). В квартирі, в кімнаті-1 (10,0 кв.м.) проживає також мама позивача, [PERSON] , яка є непрацездатною і потребує сторонньої допомоги. На протязі багатьох років [PERSON] одноособово користується приміщенням цієї кімнати № 3 (10,0 кв.м.) в квартирі. [PERSON] та [PERSON] неприязно відносяться до [PERSON] , без її дозволу заходять в кімнату № [NUMBER] , де вона проживає, користуються її безпорадністю. Більшу частину витрат по утриманню квартири [ADDRESS] несе сааме [PERSON] . 20 березня 2020 року [PERSON] подарувала позивачу, [PERSON] свою частку квартири. Між співвласниками квартири склався порядок користування житловим приміщенням квартири, але добровільно закріпити утворений порядок користування квартирою відповідачі не бажають, що примушує позивача звернутись до суду із зазначеною позовною заявою. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 11 серпня 2020 року відкрито провадження у справі, призначене підготовче судове засідання. Позивач, його представник не з`явились у судове засідання, надавши суду заяву, у якій позов підтримали, прохали суд справу розглянути без їх участі. Відповідачі своїм правом на подачу відзиву не скористалися, представник усіх відповідачів в судове засідання не з`явились, надавши на адресу суду письмову заяву, якою не заперечували проти задоволення позову, позовні вимоги визнали та просили їх задовольнити. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, день і час слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, що квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 20 березня 2020 року, [PERSON] , подарувала свою 1/4 частку квартири позивачу [PERSON] , що підтверджується договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кравченко О.О. 20.03.2020 року, зареєстровано в реєстрі за № 600. Квартира [ADDRESS] має площу 59,5 кв.м., розташована на 4 поверсі 5 поверхового будинку та складається з: 3 кімнат жилою площею 41,6 кв.м., у тому числі: 1-а кімната 14,0 кв.м., 2-а кімната 17,6 кв.м., 3-а кімната 10,0 кв.м., кухні площею 6,0 кв.м., ванної кімнати 2,2 кв.м., вбиральні (поєднаної) 1,0 кв.м., коридору 7,5 кв.м., вбудованої шафи 0,3 кв.м, квартира обладнана балконом 0,9 кв.м. Отже, кожному співвласнику квартири фактично належить по 14,875 кв.м. загальної площі, з них по 10,4 кв.м. жилої площі. Фактично квартирою [ADDRESS] , користуються [PERSON] , [PERSON] (житлові кімнати 1 та 2), та третя особа - [PERSON] (житлова кімната 3) Позивач має намір вступити в користування подарованою йому часткою квартири, яка сторонами умовно визначена як кімната-3, та нести витрати по її утриманню. Частки квартири, належних сторонам в натурі не виділені. Встановлено, що відповідачка [PERSON] в квартирі не проживає. Зазначені обставини визнані сторонами, а тому, відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, суд визнає їх встановленими. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч.3 ст.319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Способом захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України, зокрема, є припинення дії, яка порушує право. У відповідності до ч.ч. 1,2 ст.355, ч.1 ст.356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до положень ч.1 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ст.358 ч.2 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Частиною 3 статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ст. 364 ЦК України квартира, яка є спільною сумісною чи частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлені позовні вимоги. Відповідно до роз`яснень, наданих у п.п. 6,7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04.10.1991 якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. Суд зазначає, що визначення порядку користування квартирою, якщо її неможливо поділити в натурі, є правом співвласника. При цьому, не має правового значення те, чи чиняться такому співвласнику перешкоди у користуванні спільним майном. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у п. 14 постанови від 22.12.1995 №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Виходячи з аналізу ст.358 ЦК України слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділенні у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 03.04.2013 № 6-12 цс 13. Вказана квартира загальною площею 59,5 кв.м., жилою площею 41,6 кв.м., складається з трьох кімнат площею 17,6 кв.м., 14 кв.м., 10 кв.м. Згідно розрахунку ідеальних часток кожному співвласнику в квартирі належить (59,5 / 4) 14,875 кв.м. загальної та (41,6/4) 10,4 кв.м. житлової площі. Водночас, розглядаючи справу, суд враховує, що у спірній квартирі позивач прохає виділити у його користування кімнату 3, площею 10 кв.м., тобто з відхиленням від ідеальної частки в бік зменшення та звертає увагу сторін на ті обставини, що кількість співвласників перевищує кількість житлових кімнат у квартирі, в свою чергу, щодо порядку користування іншими житловими кімнатами сторонами досягнуто згоди в позасудовим шляхом, а тому судом не вирішується. В свою чергу, відповідачі повністю визнали заявлені позовні вимоги, та не висували зустрічних позовних вимог щодо встановлення порядку користування рештою житлових кімнат. Відповідно до п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно ч.1,2,4 ст.206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З урахуванням встановлених судом обставин та визнання позову відповідачами, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та необхідності його задоволення, шляхом виділення [PERSON] в користування кімнати №3 (10,0 кв.м.) в квартирі [ADDRESS] , із залишенням в загальному користуванні наступних приміщень квартири [ADDRESS] : кухні площею 6,0 кв.м., ванної кімнати 2,2 кв.м., вбиральні (поєднаної) 1,0 кв.м., коридору 7,5 кв.м., вбудованої шафи 0,3 кв.м. Відповідно до вимог ч.1 ст. 141, ч.1 ст.142 ЦПК України, позивачу підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 420,40 грн., а також з відповідачів на користь позивача решта 50 відсотків понесених судових витрат у розмірі по 140,14 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved