Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-12 00:00:00

У липні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Кривбасзалізрудком» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, пов'язаного з виконанням трудових обов'язків, в розмірі 780000,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що впродовж 22 років працював слюсарем черговим та з ремонту обладнання ДСФ шахти «Гвардійська» ВАТ «КЗРК», у подальшому перейменованого у ПАТ «КЗРК» в умовах впливу шкідливих факторів. Актом розслідування хронічного професійного захворювання, а саме п. 19 підтверджена повністю вина відповідача у його захворюванні. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що протягом тривалого часу відчуває фізичні страждання, фізичну біль, обґрунтовану важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, не може виконувати звичайну роботу, що його сильно морально пригнічує та змушує постійно лікуватися, але професійне захворювання не дає надії на видужання та на даний час його самопочуття не поліпшується. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених в позові, наполягав на задоволенні позовних вимог у заявленому розмірі. Представник відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» проти позову заперечував у повному обсязі, просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, обґрунтовуючи свої доводи усними та письмовими запереченнями. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] працював у шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача з 20 березня 1986 року по 10 червня 2008 року - слюсарем черговим та з ремонту обладнання ДФС шахти «Гврдійська» ВАТ «Кривбасзалізрудком» (ПАТ «КЗРК») в умовах впливу шкідливих факторів, а саме в умовах запиленості повітря робочої зони, підвищеного рівня шуму, що перевищували граничнодопустимі нормативи, важкої фізичної праці та несприятливого мікроклімату, всього 22 роки 2 місяці і 21 день (трудова книжка а.с. 10-13). 10.06.2008 року позивач звільнився за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію. У лютому 2008 року на підприємстві ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» було проведено розслідування хронічного професійного захворювання [PERSON]: радикулопатія попереково-крижова (L4-S1) зліва з вираженим порушенням біомеханіки хребта на поперековому рівні, дистрофічними проявами у вигляді кульшового пері артрозу та дв.гонартрозу ПФС першого-другого ст. Деф. Артроз ліктьових суглобів ПФ справа другого ст., ПФ зліва першого ст. Хронічне обструктивне захворювання легень першої ст. (пиловий бронхіт першої ст., емфізема легень першої ст.) ЛН першого ст. (а.с.14). Відповідно до даних Санітарно - гігієнічної характеристики умов праці від 28.09.2006 року (а.с. 17-18), важкість праці позивача відповідно до гігієнічної класифікації праці відноситься до 3 класу 3 ступеню шкідливості. Відповідно до п. 17 Акту, причиною виникнення професійних захворювань є робота впродовж тривалого часу в умовах важкої фізичної праці та запиленості повітря робочої зони, що перевищує ГДК. Важкість праці відноситься до 3-го класу 2-го ступеню шкідливості. (а.с. 16). Відповідно до п. 19 акту, у період роботи [PERSON] посадовими особами, які відповідальні за виникнення професійного захворювання, встановлено керівництво КСУ №2 тресту «Дніпродомнаремонт», шахти «Гвардійська» ВАТ «Кривбасзалізрудком»(а.с.16). Згідно копії Довідки огляду МСЕК [PERSON] серії ДНА - 02 № 025082 від 16.04.2008 року, [PERSON] вперше було встановлено 55% втрати професійної працездатності за професійними захворюванням та третя група інвалідності з датою чергового переогляду 01.04.2009 року. (а.с. 19). Згідно копії Довідки огляду МСЕК [PERSON] серії ДНА - 02 № 032041 від 09.04.2009 року, [PERSON] було встановлено 55% втрати професійної працездатності за трьома професійними захворюванням та третя група інвалідності, безстроково. (а.с. 20). Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. У відповідності зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 також роз'яснив про право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до Закону України «Про Охорону Праці», на підприємство покладено обов'язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку показники мікроклімату інші показники умов праці відхиляються від встановлених нормативних показників, що стали причиною профзахворювання позивача. Як встановлено із пояснень представника позивача в судовому засіданні, медичних документів, позивач внаслідок професійних захворювань відчуває біль в попереково-крижовому відділах хребта з іррадіацією на ділянку плечового поясу та ліву ногу, почуття оніміння в лівій половині обличчя, лівій руці і лівій нозі, запаморочення з погіршенням зору і порушенням статики, біль та обмеження рухів у плечових, ліктьових суглобах, біль та оніміння в руках, загальну слабкість, швидку втому, утруднену ходу, головний біль, сухий кашель, підвищення артеріального тиску. Через стан здоров`я він вимушений періодично проходити стаціонарне лікування, позивач не має можливості повноцінно рухатися, відпочивати, має порушення сну, через що відчуває фізичний дискомфорт, перебуває в знервованому стані через неможливість вести активний спосіб життя, виконуючи звичну роботу по дому, допомагати родині. Покращення в стані здоров'я не відбувається, позивачу встановлений хронічний характер захворювань, і такі обставини в сукупності викликають відчуття неповноцінності та моральні страждання. При цьому суд враховує, що моральні страждання позивача мають постійний характер, незважаючи на регулярні курси лікування, стан здоров`я позивача не покращується. Постійний характер фізичних страждань через біль в попереково-крижовому відділах хребта з іррадіацією на ділянку плечового поясу та ліву ногу, почуття оніміння в лівій половині обличчя, лівій руці і лівій нозі, запаморочення з погіршенням зору і порушенням статики, біль та обмеження рухів у плечових, ліктьових суглобах, біль та оніміння в руках, загальну слабкість, швидку втому, утруднену ходу, головний біль, сухий кашель, підвищення артеріального тиску у позивача, знаходить також в медичних документах, з яких убачається, що позивач має необхідність проходити регулярне стаціонарне лікування з приводу професійних захворювань. Фізичний стан, самопочуття з часом не покращується, лікування в медичних установах приносить тимчасовий результат, періодично відбуваються загострення - рецидив хвороб. Зазначені обставини викликають відчуття неповноцінності у позивача, через що він переживає моральні страждання. Такі обставини вносять суттєві зміни в життєвих стосунках, він вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя, змінити спосіб життя. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України» у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року, абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Суд прийшов до висновку, що виниклі правовідносини врегульовані статтею 237-1 КЗпП України, яка діяла на момент виникнення правовідносин та якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв'язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов'язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача. Зупиненням, а в подальшому й скасуванням права громадян, що потерпіли від нещасних випадків на виробництві, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо мікроклімату, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Обговорюючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, постійний характер страждань позивача, який обмежений в можливості роботи в домашньому господарстві, звичайних повсякденних заняттях та активному спілкуванні з сім`єю, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності 55%, наявність трьох професійних захворювань, встановлення групи інвалідності, період роботи у відповідача в умовах впливу шкідливих виробничих факторів 22 роки 2 місяці 21 день, потребу в проходженні курсів лікування у медичних закладах, та, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахування стажу роботи позивача на підприємстві, визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з у вигляді одноразового відшкодування в сумі 30000 грн, що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Надання підприємством засобів захисту від шкідливих чинників, які не усунули вплив негативних факторів, інформованості позивача при прийомі на роботу про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. У судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. На підставі ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню на користь держави судовий збір з відповідача 640 грн 00 коп.

Outcome: partial