Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-25 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом до [PERSON] про усунення перешкод, у якому просила визнати дії відповідача протизаконними, та зобов'язати його не перешкоджати їй та членам її сім`ї проводити забір води із спільної криниці, та зобов'язати відповідача забрати стовпи, які він закопав самовільно, пригородивши земельну ділянку по [ADDRESS]. Свої вимоги [PERSON] обґрунтовувала тим, [PERSON] перешкоджає їй набирати воду з криниці, яка знаходиться по [ADDRESS], а саме викидає їй відра, виштовхує її, і заявляє, що криниця належить йому, бо розміщена на його земельній ділянці. Однак такі дії відповідача позивач вважає протизаконними, бо криниця є спільною, а звернення у поліцію результатів не дали. Ухвалою суду від 22.11.2016 року у справі відкрито провадження, призначено попереднє судове засідання. Ухвалою суду від 08.12.2016 року справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 30.01.2017 року провадження у справі було зупинено за клопотанням позивача до набрання законної постановами суду в адміністративних справах: № 670/1099/15-а за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про виготовлення незаконних правових актів та їх зберігання, та № 670/284/16-а за позовом [PERSON] до Нетечинецької сільської Ради Віньковецького району Хмельницької області про скасування незаконних рішень, відшкодування моральної шкоди, предметом розгляду яких було визнання недійсним та скасування рішення Нетечинецької сільської ради про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства [PERSON] та скасування рішення Нетечинецької сільської ради про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) [PERSON] на території Нетечинецької сільської ради. Ухвалою суду від 20.03.2019 року провадження у справі поновлено. Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, нова редакція якого набрала чинності 15 грудня 2017 року, справи у судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, у зв'язку з чим справа розглянута в порядку, передбаченому діючою редакцією ЦПК України. У судовому засіданні позивач [PERSON] свої вимоги підтримала, просила задовольнити. Пояснила, що її сусід [PERSON] не дозволяє їй та членам її сім`ї набирати воду з криниці, заявляючи, що криниця належить йому, та обгородив її, самовільно закопавши біля неї стовпи. Однак, як стверджувала позивач, криниця на кадастровому плані земельної ділянки відповідача по [ADDRESS], не відображена. Крім того вказувала, що її у 1978 році спільно копали жителі села за власні кошти, в тому числі і сім`я позивача. Проте починаючи з 2013 року, коли вона придбала сусіднє господарство, та виник спір за межі, [PERSON] почав забороняти їй користуватись криницею, у зв'язку з чим вона змушена набирати воду на віддалі близько 200 метрів від свого дому, що створює певні незручності. Відповідач [PERSON] у судове засідання на розгляд справи, будучи належним чином повідомленим, не з'явився. Натомість 01.12.2016 року надав суду письмові пояснення, у яких заперечив проти позову [PERSON], зазначивши, що спірна криниця знаходиться на його земельній ділянці по [ADDRESS], а не на [ADDRESS], як вказує [PERSON], тому її сім`я ніякого відношення до неї не має. Крім того, відповідач вказував, що саме позивач вчиняє скандали, обзиває його, пише на нього заяви у сільську раду, в поліцію, оскільки він відчепив мотузок для забору води у зв'язку з її дефіцитом, але залити воду у криницю, так як зробив він, [PERSON] не бажає. Також відповідач зазначив, що спільна криниця знаходиться далі по вулиці, і позивач нею постійно користується. Заслухавши позивача, дослідивши письмові докази, суд доходить висновку, що позов до задоволення не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За приписами ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи або витребуваних судом доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 04.10.2014 року (а.с. 27). Позивач [PERSON] проживає по сусідству із відповідачем, а саме по [ADDRESS] та за дорученням [PERSON] і [PERSON] займається приватизацією земельної ділянки по [ADDRESS], яка межує із земельною ділянкою [PERSON] Як вбачається із довідки Нетечинецької сільської ради від 04.01.2017 року № 5, спільної криниці в [ADDRESS] не існує, тому вона не була облікована, а криниця по [ADDRESS], належить [PERSON] (а.с. 45). Згідно акта обстеження земельних ділянок домоволодінь [PERSON] № 61 та [PERSON] № [ADDRESS], складеного 02.08.2013 року комісією з питань агропромислового комплексу, землекористування і соціального розвитку села Нетечинецької сільської ради, криниця знаходиться на земельній ділянці [PERSON] Статтею 324 ЦК України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, що знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. Кожен громадянин має право користуватись природними об'єктами права власності Українського народу відповідно до закону. За положеннями статей 186, 380, 381 ЦК України, господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і под.), наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, тому надвірні приміщення, огорожі та інші надвірні споруди, що обслуговують будівлю (сарай, паркан, колодязь), становлять разом з нею один інвентарний об'єкт. Однак, якщо ці будівлі та споруди (сарай, паркан, колодязь) обслуговують два і більше приміщень, вони вважаються самостійними інвентарними об'єктами. Обґрунтування позовних вимог зводиться до того, що в результаті перешкоджання [PERSON] користування криницею, яка розташована неподалік будинку позивача, [PERSON] та члени її сім`ї змушені набирати воду з іншої криниці, що є незручним, бо в господарстві є необхідність у використанні значної кількості води. Відповідно до ст. 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Подібні положення містять статті 76, 81 чинної редакції ЦПК України. Проаналізувавши досліджені докази, суд доходить висновку, що позивач не довела та не надала доказів, що їй належить право власності чи користування криницею, та жодних даних про те, що криниця безхазяйна, чи вона призначена для обслуговування двох чи більше домоволодінь, або ж спірна криниця відповідним рішенням сільської ради визнана предметом загального користування та майном комунальної власності, немає. Водночас земельна ділянка, на якій розміщена криниця, на праві власності належить відповідачу [PERSON], і хоча це право не визнається та оспорюється позивачем, за станом на час розгляду справи у суді реєстрація права власності на земельну ділянку за відповідачем не скасована, та виходячи з положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволені її позовних вимог за недоведеністю.

Outcome: dismissed