Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-07 00:00:00

У квітні 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Департамент реєстраційних послуг ЗМР, Орган опіки та піклування районної адміністрації ЗМР по Дніпровському району про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого зазначила, що їй разом з чоловіком [PERSON] відповідно до Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 16.10.2014р., виданого районною адміністрацією Запорізької міської ради по Ленінському на праві спільної часткової власності в рівних долях по 1/2 кожному належить квартира [ADDRESS] . Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Позивачка зазначає, що окрім неї та її чоловіка у вказаній квартирі зареєстровані але фактично не мешкають їх невістка [PERSON] разом зі своїми сином від першого шлюбу [PERSON] , а також син позивачки [PERSON] та онуки: [PERSON] та [PERSON] , які виїхали з України в 2015 році, а [PERSON] у 2018 році, коли став діяти безвізовий режим, що підтверджується копіями закордонних паспортів відповідачів. У позові також зазначено, що власники квартири є пенсіонерами з мінімальним розміром пенсії, ледве сплачують за комунальні послуги самостійно, а відповідачі не приймають участі ані в оплаті комунальних послуг, ані в ремонті житла, не підтримують батьків фінансово. Оформити субсидію у відповідних органах вони не мають можливості, оскільки в квартирі прописані особи, які фактично в ній не проживають, та знаходяться за межами України. З наведених підстав просять позов задовольнити та стягнути з відповідачів на свою користь понесені судові витрати у розмірі 768,40 грн. Позивачка в судове засідання не з`явилась, суду подала заяву про слухання справи без її участі, на задоволенні позову наполягає. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився. Під час розгляду справи надавав пояснення, аналогічні обставинам, викладеним у позові. Проти задоволення позову не заперечував. Представник Департаменту реєстраційних послуг ЗМР в судове засідання не з`явився, суду подав заяву про слухання справи без їх участі, проти задоволення позову не заперечують. Представник Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району в судове засідання не з`явилась. Суду надала заяву, в якій просить прийняти рішення на розсуд суду з врахуванням інтересів дітей. Відповідачі в судове засідання не з`явились, відзив на позов не подали, про день та час слухання справи повідомлялися своєчасно, належним чином, згідно вимог ЦПК України. Причини неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності суду не надали, у зв`язку з чим, відповідно до ст.ст. 280-283 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Приписами статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. Положеннями ст.\~317\~ЦК України\~передбачено,\~що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За правилами статті 150 Житлового кодексу України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні приписи містить і стаття 383 ЦК України. За положеннями частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно приписів частини 4 статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Разом з тим, частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Тобто, з урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що відсутність члена сім`ї або особи сімейні відносини, з якою припинені, за адресою реєстрації місця проживання понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати особою права користування житлом, яке їй не належить. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб`єктивне право власності є абсолютним. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні майном, яке належить йому на праві власності. В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 16.10.20147 року, виданого на підставі розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району № 637р від 16.10.2014 року, [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності в рівних долях по Ѕ частині кожному належить квартира [ADDRESS] . Реєстрація права власності на вказану квартиру була проведена 23.10.2014 року, що підтверджується долученою до позову копією Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 28731767 від 29.10.2014 року, а також копією Технічного паспорта на квартиру. [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями їх паспортів громадянина України та Довідками Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 10.01.2019 року. Окрім власників квартири за вказаною адресою зареєстровані, але фактично не проживають відповідачі по справі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується долученим до позову Актом про фактичне не проживання за місцем реєстрації від 15.02.2019 року, а також Довідками Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 15.04.2019 року, що надійшли за запит суду. Відповідач [PERSON] є сином власників квартири (позивачки та [PERSON] ) та батьком [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується копією відповідних свідоцтв про народження (а.с.22,27,29) Відповідачка [PERSON] , є дружиною [PERSON] та матір`ю [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується копією відповідних свідоцтв про розірвання шлюбу, укладення шлюбу, народження (а.с.26,25,27,29). Згідно долучених до позову копій закордонних паспортів, [PERSON] , [PERSON] разом зі своїми дітьми [PERSON] та [PERSON] 21.121.2015 виїхали до Італійської Республіки та станом на теперішній час перебувають за межами кордону України. Згідно долученої до позову копії закордонного паспорта [PERSON] , останній 25.10.2018 року виїхав до Італійської Республіки та станом на теперішній час перебуває за межами кордону України. Згідно долучених до позову копій Довіреностей, посвідчених 06.12.2018 року у м. Рим Італійської Республіки радником з консульських питань Посольства України в Італійській Республіці [PERSON] , відповідачі [PERSON] , [PERSON] не заперечували проти того, щоб [PERSON] здійснила зняття їх та їх дітей [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] (а.с.43-46). Аналогічні повноваження зазначені і в долученій до позові копії Довіреності, посвідченої 06.12.2018 року у м. Рим Італійської Республіки радником з консульських питань Посольства України в Італійській Республіці [PERSON] , в якій [PERSON] не заперечує проти того, щоб [PERSON] здійснила зняла його з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] (а.с.47-48). З пояснень позивачки, які не були спростовані, її син [PERSON] разом з дружиною [PERSON] та неповнолітніми дітьми [PERSON] , [PERSON] мають документ, що посвідчує їх вид на проживання в Італії. (а.с. 38-41). З огляду на вищевказане, факт того, що відповідачі вже понад рік не проживають за адресою своєї реєстрації, є доведеним. Частиною 2 ст.29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла 14-ти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, встановлених законом. Відповідно до ст. 176 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Таким чином,саме батьки повинні забезпечувати створення умов необхідних для належного розвитку і виховання дитини, у тому числі дбати про забезпечення житлових та майнових прав. Таким чином, відповідачі фактично більше року не проживають у належній позивачці квартирі, житловим приміщенням квартири не користуються, особистих речей за вказаною адресою не мають, не сплачують комунальні послуги, в добровільному порядку знятись з реєстрації не мають можливості, оскільки перебувають за межами України тому, суд приходить до вмотивованого висновку, що в силу статті 405 ЦК України вони втратили право користування спірною квартирою, а зняття їх з реєстрації місця проживання за приписами статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на теперішній час, можливо здійснити лише на підставі судового рішення, про позбавлення їх права користування житловим приміщенням. В пункті 34 Постанови Пленуму № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ наголосив, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Що ж стосується вимог позивачки про стягнення з відповідачів на її користь судових витрат, понесених у зв`язку із сплатою судового збору у розмірі 768,40 грн., суд приходить до того, що вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст. 30 ЦК України передбачено, що цивільну дієздатність\~має фізична\~особа,\~яка усвідомлює\~значення своїх\~дій та\~може керувати\~ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Відповідно до ч.1 ст. 34 ЦУ України, повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття). З огляду на вказане, суд вважає, що судовий збір сплачений позивачкою у розмірі 768,40 грн. підлягає стягненню на користь останньої лише з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях по 256,13 грн. з кожного.

Outcome: approved