Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-04 00:00:00

У листопаді 2011 р. позивачі звернулися до суду із зазначеними позовними вимогами, просили суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS]; зобовязати Відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS], посилаючись на ті підстави, що позивач є власником особового рахунку зазначеної квартири, оскільки відповідачі вже більше двох років в квартирі не проживають, вона та треті особи які проживають також у цій квартирі вимушені сплачувати комунальні платежі згідно численності зареєстрованих осіб. Перешкоди в користуванні жилим приміщенням відповідачу ніхто не чинив, а навпаки вона добровільно визначила собі інше місце проживання і спірним приміщенням не користується. У судовому засіданні позивач та представники з урахуванням уточнених позовних вимог визнали, просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, у задоволенні яких просила відмовити, посилаючись про неможливість у порушенні права малолітньої дитини. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог не заперечував, просив їх задовольнити. Третя особа Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, явку свого представника до суду не забезпечила, надіслано лист про слухання справи без їх участі (а.с. 91). Третя особа Центр надання адміністративних послуг Святошинської РВ ДМС України в м. Києві у судове засідання свого представника не направили, про слухання справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв про слухання справи у їх відсутність не надходило (а.с. 89, 96). На підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки які належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що на підставі договору дарування позивач [PERSON] є власником трикімнатної [ADDRESS] (а.с. 5-7). У вказаному житлі зареєстровані [PERSON] (власник особового рахунку), [PERSON] (син), [PERSON] (дочка), [PERSON] (онук), [PERSON] (мати), [PERSON] (син) (а.с. 4). Встановлено також, що згідно Актів ЖЕД №6 від 19.05.2015, 20.07.2015 та 12.10.2015 у спірній квартирі більше двох років не проживають (а.с. 14, 53, 54). Відповідно до Актів обстеження умов проживання Святошинської РДА м. Києва від 18.08.2017 та 21.08.2017 зазначено, що у спірній квартирі відповідачі не проживають, відсутні будь-які речі, які належать відповідачам. Відповідач повідомила, що на даний час вимушена проживати у квартирі бабусі за іншою адресою, оскільки між сторонами постійно виникають сварки. Позивачі проти проживання відповідачів у спірній квартирі не заперечують (а.с. 142, 143). З наданих квітанцій вбачається, що позивачами сплачуються рахунки за житлово комунальні послуги (а.с. 56-71, 162-174). З наданої представником відповідача квітанції про сплату житлово-комунальних послуг вбачається, що відповідачем по справі повторно здійснено оплату житлово-комунальних послуг за період вересень 2017 р. з власної ініціативи, оскільки позивачами по справі вже здійснено сплату за той самий період (а.с. 159, 170). Як встановлено у судовому засіданні та не заперечувалось сторонами [PERSON] є малолітньою дитиною [INFO]. Вимагаючи визнання відповідачів такими, що втратили право користування належним їй житлом, позивач посилається на те, що вона вимушена сплачувати рахунки за житлово-комунальні послуги і за відповідачів, які у спірній квартирі не проживають із власної ініциативи. Однак при цьому, наявність реєстрації відповідачів на цьому житлі створює дня неї і інших співмешканців проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які порушують їх права. Свідки з боку позивача: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які є родичами та сусідами у своїх показах надалі однорідні свідчення, що підтверджують відсутність у зазначеному житлі відповідачів по справі. Свідок з боку відповідача [PERSON], який є однокласником та другом відповідачки повідомив, що на прохання відповідачки підтвердив, що відповідач в день здійснення Акту обстеження умов проживання була присутня у спірній квартирі, але чи проживає вона там постійно йому достеменно не відомо. Позивачі на даний час володіють та користуються квартирою, несуть витрати по її утриманню, відповідачі протягом тривалого часу в квартирі не проживає. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Окрім того, положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Постановою Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012р. визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захисти права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Оскільки позивачка є власницею спірної квартири, вона правомірно послалась на ст. 405 ЦК України, згідно якої визначено, що член сім'ї власника житла має право користуватися цим житлом. Однак це право користування втрачається у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Доводи представника відповідача щодо порушення права дитини на житло відхиляються суддею, оскільки факт проживання дитини зі своєю матір'ю за адресою: [ADDRESS] знайшов своє підтвердження в поясненнях сторін. Посилання представника відповідача на неможливість виселення дитину без відповідного дозволу органу опіки та піклування не приймаються судом, оскільки позивачем заявлено вимогу саме про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а не вимогу щодо його виселення, враховуючи той факт, що не може бути виселена з приміщення та особа, яка в ньому не проживає. Отже, жодні права дитини не порушуються. За змістом абз. 1 п. 10 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Доводи представника відповідача про неможливість спільного проживання бабусі та дочки з онуком та його батьком не свідчать про поважність причин непроживання відповідачів у квартирі позивачів, а також не підтверджуються належними та допустимими доказами. З урахуванням доказів, оцінку яким надано вище, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved