Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] звернувся до Ладижинського міського суду Вінницької області із позовом про розірвання шлюбу. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 19 травня 2006 року між ним та відповідачем був зареєстрований шлюб. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO] та дочку [PERSON], [INFO]. Спільне життя у сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки. Відповідач пред'являє необґрунтовані претензії, що робить життя нестерпним та призводить до стану постійного стресу. Спільне господарство не ведеться, фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені, втрачено фізичні та духовні зв'язки. Вважає, що сім'я розпалась остаточно, подальше сумісне життя, примирення між ними та збереження сім'ї є неможливим. Майновий спір між сторонами відсутній. Між ними досягнуто угоду про утримання дітей та місця її проживання. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, письмово вимоги позову підтримав, наполягав на розірванні шлюбу та просив слухати справу у його відсутність, щодо заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явилася, хоча про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, заяви про розгляд справи у її відсутності до суду не направила. Відповідно до ч.4 ст.169, ч. 1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. Судом встановлено, що 19 травня 2006 року Ладижинським відділом РАЦС Вінницької області було зареєстровано шлюб між сторонами, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 65 (а.с. 6). Від даного шлюбу сторони мають троє неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO](а.с.9), сина [PERSON], [INFO] (а.с.8) та дочку [PERSON], [INFO] (а.с.7), які проживають разом із матір'ю. Сім'я розпалась через відсутність взаєморозуміння між подружжям. На даний час в сім'ї склалась ситуація, за якої фактично шлюбно-сімейні відносини припинились. Дані правовідносини регулюються Сімейним Кодексом України. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, що кореспондується із ст. 51 Конституції України. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст. 55 СК України дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Частиною 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Пунктом 10 Постанови ПВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на вищевикладене і приймаючи до уваги те, що сторони не підтримують шлюбно-сімейних відносин, спільного господарства вони не ведуть, сім'я розпалася через відсутність спільних інтересів, виникнення конфліктів і сварок, які не дозволяють подальше спільне проживання, збереження шлюбу неможливе, подальше спільне проживання сторін суперечить інтересам сторін, шлюб існує формально, а також враховуючи, що покладення обов'язку збереження сім'ї на одного з подружжя, при наявності на це його категоричного заперечення, буде суперечити як вищезазначеним приписам законодавства так і моральним засадам суспільства, суд визнає, що сім'я сторін розпалася остаточно і зберегти її неможливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати, як такий, що суперечить інтересам сторін. У відповідності до ч. 1 ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. В силу ст. 88 ЦПК України позивачу, на користь якого ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені ним та документально підтверджені судові витрати. На підставі ст.ст. 104, 105, 110, 112 СК України,

Outcome: approved