Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-08 00:00:00

У липні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсними договори №№ 04197, 04197/15 від 26.03.2015 року, укладені між нею та ТзОВ «ЕкономКомфорт», стягнути з ТзОВ «ЕкономКомфорт» на її користь 2027,78 грн. матеріальної шкоди та 2000,00 грн. моральної шкоди. В обгрунтування позовних вимог послалась на те, що 26.03.2015 року між нею та відповідачем в особі продавця-консультанта [PERSON] укладено договір № 04197/15. Предметом даного договору згідно з п. 1.1 є те, що одна сторона - адміністратор за згодою іншої сторони - учасника зобов'язується за плату вчинити від імені та за рахунок останнього певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, визначеного в додатку № 1 до договору: сформувати групу учасників, забезпечити її адміністрування; присвоїти та повідомити учаснику його номер групи та персональний код у групі: організовувати та проводити розподіли свідоцтв; здійснити оплату товару на користь учасника та/або надати учаснику відповідну суму у позику; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатками до нього. В цей же день між нею та ТзОВ «ЕкономКомфорт» в особі продавця-консультанта [PERSON] укладено договір № 04197. На виконання п. 2.1 договору №04197 нею сплачено 1750 грн. Також на виконання умов договору № 04197/15 та додатку № 1 до нього нею сплачено 277,78 грн. Вважає, що послуга, яку за умовами даних договорів передбачено їй надати, за своєю суттю є фінансовою послугою у виді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, оскільки послуги, які є предметом договорів, здійснюються шляхом створення адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання на користь і за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми у позику із проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури. По договорах № 04197/15 та № 04197 передбачено залучення коштів фізичної особи. Для здійснення відповідачем діяльності, що стала предметом по договорах № 04197/15 та № 04197, необхідно мати ліцензію. У зв'язку з цим 17.06.2015р. вона звернулася із заявою до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, в якій просила надати інформацію проте, чи має право ТзОВ «Економкомфорт» надавати фінансові послуги і чи їхня діяльність належить до фінансових послуг. Згідно з відповіддю Національної комісії ТзОВ «Економ Комфорт» здійснює операції з фінансовими активами. Вважає, що діяльність відповідача є нелегітимною. 12.03.2015 року вона звернулась до відповідача з вимогою про повернення сплачених нею коштів, однак у такому позивачеві було відмовлено. Посилаючись на ч. 2 ст. 227 ЦК України, вказує, що їй завдано моральної шкоди, яка проявилася у значних хвилюваннях та побоюваннях стосовно сплачених нею коштів, так як сплачені нею кошти в сумі 2027,78 грн. є значними для неї. 10.09.2015 року представник відповідача подав заперечення на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову. Вказує, що для ТзОВ «Економ Комфорт» не потрібно мати ліцензію для надання послуг, передбачених договором №04197/15, оскільки послуга не має усіх визначених ознак фінансової послуги, зокрема, мети отримання прибутку від залучення грошових коштів від третіх осіб. Від залучення платежів згідно договору про участь у програмі відповідач прибутку не отримує, а лише перерозподіляє залучені кошти серед учасників. ТзОВ «Економ Комфорт» отримує прибуток від діяльності, яка полягає у наданні інформаційно-консультаційних послуг, спрямованих на надання учаснику грошових коштів у позику чи оплати відповідної вартості товару, тобто на підставі договору про надання інформаційно-консультаційних послуг. Посилається і на те, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» поширює дію не на усі юридичні особи, а тільки на ті, що є професійними учасниками ринку фінансових послуг, тому вимоги зазначеного Закону на відповідача не поширюються. 09.10.2015 року представником позивача подано суду пояснення на заперечення представника відповідача, в якому зазначає, що відповіддю Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 07.07.2015 року [PERSON] повідомлено, що ТзОВ «Економ Комфорт» здійснює операції із фінансовими активами, тобто надає фінансові послуги, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів для фізичних осіб, тобто чітко зазначено, що відповідач, укладаючи з позивачем оспорювані договори, здійснює діяльність нелегітимно, без відповідної ліцензії. Стосовно посилань відповідача на судові рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ вважає, що вони не заслуговують на увагу, оскільки в даних справах не було посилання на висновок Нацкомфінпослуг щодо отримання ліцензії для здійснення фінансових послуг, а суд вирішував справу по наявних у справі матеріалах. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали з підстав, вказаних у позовній заяві. Позивач додатково пояснила, що моральна шкода спричинена їй невиконання відповідачем умов договору 04197/15 від 26.03.2015 року. Просили позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, у запереченні на позовну заяву просив справу розглядати за його відсутності. Заслухавши пояснення позивача та її представника, з'ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на таке. Судом установлено, що 26.03.2015р. між позивачем та відповідачем в особі продавця-консультанта [PERSON] укладено договір № 04197/15. Цього ж дня між позивачем та відповідачем в особі продавця-консультанта [PERSON] укладено договір № 04197. На виконання вимог зазначених договорів позивачем сплачено відповідачеві 2027,78 грн. (квитанції № ПН41525 від 26.03.2015 року (дублікат), № 2652/з14 від 09.04.2015 року). Позивач звернулася із заявою до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, в якій просила надати інформацію про те, чи має право ТзОВ «Економ Комфорт» надавати фінансові послуги і чи їхня діяльність належить до фінансових послуг. Як видно з повідомлення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг) від 07.07.2015 року № 5671/16-12, інформація про ТОВ «ЕкономКомфорт» до Державного реєстру фінансових установ, що веде Нацкомфінпослуг, не вносилась, статусу фінансової установи зазначена юридична особа не набувала, ліцензії на надання фінансових послуг не отримувала. ТОВ «Економ Комфорт» здійснює операції із фінансовими активами, тобто надає фінансові послуги, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів фізичних осіб. Позивач, вважаючи нелегітимною діяльність відповідача, звернулась до останнього із вимогою повернути сплачені нею кошти в сумі 2027,78 грн., проте листом відповідача від 24.06.2015 року №327 у такому їй було відмовлено. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Згідно з п.п. 1.1 договору № 04197/15 від 26.03.2015 року за цим договором одна сторона - адміністратор за згодою іншої сторони - учасника зобов'язується за плату вчинити від імені та за рахунок останнього певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, визначеного в додатку № 1 до договору: сформувати групу учасників, забезпечити її адміністрування; присвоїти та повідомити учаснику його номер групи та персональний код у групі: організовувати та проводити розподіли свідоцтв; здійснити оплату товару на користь учасника та/або надати учаснику відповідну суму у позику; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатками до нього. Зі змісту вказаного договору можна зробити висновок, що послуга, яку за умовами даного договору передбачено надати позивачеві, за своєю суттю є фінансовою послугою у виді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (п. 111 ч.1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»), оскільки послуги, які є предметом договору, здійснюються шляхом створення адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми у позику, із проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури. Указана діяльність підпадає під визначення п. 1.2 Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у группах, затверджених розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 09.10.2012 року № 1676, згідно з яким адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. Водночас відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Твердження представника відповідача про те, що послуга, передбачена договором № 04197/15 від 26.03.2015 року, не має усіх ознак фінансової послуги, не заслуговує на увагу, виходячи з наступного. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» під фінансовою послугою розуміються операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. На думку суду, у цьому визначенні мета отримання прибутку не є критерієм віднесення операції з фінансовими активами до поняття фінансової послуги, а стосується лише залучення фінансових активів від інших осіб. Крім того, є безпідставними доводи представника відповідача про те, що на відповідача не поширюється дія Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки до визначених у ч. 3 ст. 2 цього Закону установ, на діяльність яких не поширюються положення Закону, відповідач не належить. Ураховуючи дані, які містяться в матеріалах справи, та лист Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг) від 07.07.2015 року № 5671/16-12, суд дійшов висновку, що відповідач у відносинах із позивачем здійснив діяльність з надання фінансових послуг без відповідної ліцензії. Відповідно до положення ч. 2 ст. 203 ЦК України (далі - ЦК) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно з ч. 1 ст. 227 ЦК правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Отже, суд дійшов висновку про визнання недійсним договору № 04197/15 як такого, що вчинений юридичною особою без відповідного дозволу (ліцензії). Відповідно до п. 1.1, 2.1 договору № 04197 від 26.03.2015 року замовник - доручає, а виконавець - приймає на себе зобов'язання за плату здійснити наступні дії: забезпечити дбайливе оформлення договору про участь у програмі для замовника з дотриманням вимог чинного законодавства; надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі. Сторони дійшли згоди, що оплата наданих послуг є договірною, виражається у процентному відношенні у розмірі 7,0% від вартості товару та/або цільової позики на суму, визначену в додатку № 1 до договору про участь в програмі, і становить 1750 грн. З матеріалів справи видно, що відповідач, пропонуючи позивачеві надання фінансової послуги, укладає групу договорів, при тому, що позивач, як споживач послуги, і без укладення договору № 04197 від 26.03.2015 року відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» має право на отримання повної інформації про послугу та її виконавця. Згідно з ч. 2 ст. 627 ЦК у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. З урахуванням того, що самі по собі послуги, які є предметом договору № 04197, позивачеві не потрібні в разі неможливості досягнення основної мети відносин із відповідачем - отримання позики та що позивач був позбавлений можливості вибору щодо укладення договору про участь у програмі «ЕкономКомфорт» (дбайливе оформлення якого є предметом оспорюваного договору № 04197), оскільки відповідач не повідомив позивача про відсутність у ТзОВ «ЕкономКомфорт» ліцензії на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, така підприємницька практика є нечесною і вводить споживача в оману (п.п. 4, 5 ч. 2 ст. 19, останній абзац ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Отже, договір № 04197 від 26.03.2015 року відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є недійсним, а тому не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч. 1 ст. 216 ЦК). З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про визнання недійсними договорів №№ 04197, 04197/15 від 26.03.2015 року та стягнення з відповідача на користь позивача 2027,78 грн., сплачених на виконання недійсних правочинів. Такі висновки узгоджуються з практикою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у аналогічних справах (є у матеріалах справи). Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача 2000 грн. на відшкодування моральної шкоди, необхідно зазначити, що, посилаючись на ч. 2 ст. 227 ЦК, позивачем не подано суду жодного доказу на підтвердження завдання такої шкоди у зв'язку із введенням її в оману відповідачем щодо свого права на вчинення правочину № 04197/15 від 26.03.2015 року. Крім того, згідно з поясненнями позивача у судовому засіданні, свої моральні страждання вона пов'язує виключно з порушенням відповідачем умов цього договору, що могло б стати підставою для його розірвання на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК, а не обставинами, у зв'язку з якими цей договір визнано недійсним. Отже, у задоволенні позову у цій частині необхідно відмовити.

Outcome: partial