Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] , [PERSON] звернулися до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обгрунтування позову зазначили, що згідно свідоцтва про право на спадщину, їм на праві спільної часткової власності, по 1/2 частині кожному належить житловий будинок [ADDRESS] . 12.06.2006 року за згодою позивачів відповідач [PERSON] [INFO] зареєструвався та вселився на житлову площу житлового будинку [ADDRESS] . При наданні дозволу на вселення та реєстрацію позивачі домовилися з відповідачем про його тимчасове проживання у вказаному будинку та про те, що його проживання воно не буде мати негативні наслідки для відповідачів. Перші роки проживання відповідача у вказаному житловому будинку не приносили власникам будинку жодних турбот: відповідач приймав участь у відшкодуванні комунальних витрат, не завдавав шкоди майну будинку. Приблизно з кінця 2019 року відповідач перестав сплачувати за комунальні послуги, всі витрати з утримання житлового будинку несуть позивачі. Крім того, відповідач не працює, руйнує та псує житлове приміщення, використовує його не за призначенням. Позивачі намагалися врегулювати питання щодо його переїзду в інше житлове приміщення та зняття з реєстраційного обліку, проте перемовини результатів не дали, відповідач продовжує проживати у спірному приміщенні. Крім того, відповідач самовільно змінив замки у вхідних дверях, у звязку з чим позивачі не можуть вселитися у житлове приміщення, яке їм належить на праві власності, вільно користуватися та розпоряджатися ним. Зважаючи на викладене вище, позивачі просять визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням житлового будинку [ADDRESS] . У судовому засіданні представник позивачів позов підтримав, просив задовольнити. Відповідач позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Суду пояснив, що він був одружений на доньці позивачки та в 2006 році за згодою позивача був вселений та зареєстрований у спірне житлове приміщення. В 2016 році його дружина померла, проте він залишився проживати у вказаному житловому приміщенні, оскільки іншого житла не має, продовжував нести витрати з утримання цього житлового приміщення. У зв`язку з пандемією, відповідач в 2020 році втратив роботу, тому тимчасово за комунальні послуги не сплачував, наразі влаштувався на роботу, сплачує за комунальні послуги. Відповідач суду також пояснив, що він змушений був замінити замки на вхідних дверях житлового будинку, оскільки виявив зникнення документів, у тому числі паспорта громадянина України. Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину, їм на праві спільної часткової власності, по 1/2 частині кожному належить житловий будинок [ADDRESS] . Відповідач одружився на дочці позивачки та за згодою позивачів 12.06.2006 року був вселений та зареєстрований на жилій площі житлового будинку [ADDRESS] . Після смерті дружини, відповідач продовжує проживати в житловому будинку [ADDRESS] , який на праві спільної часткової власності належить позивачам. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно статті 383 Цивільного кодексу власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. А відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом із ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами й несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина, їхні діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із ним і ведуть спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права й обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним зі способів захисту житлових прав фізичних осіб. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. 16 грудня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 320/9482/17, провадження № 61 - 6318 св 19 ( ЄДРСРУ № 93793165) вказав, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житло, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18); від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18); від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17 (провадження № 61-7317св19); від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19). Як убачається з пояснень представника позивачів, позивач вселився в житловий будинок як член сім`ї позивачки, оскільки був чоловіком її доньки, яка згодом померла, та продовжує проживати у вказаному житловому приміщенні. Доказів того, що відповідач більше шести місяців не проживає на жилій площі житлового будинку [ADDRESS] , позивачі суду не надали. Крім того, відповідач вселився на житлову площу житлового будинку [ADDRESS] за згодою позивачів, безперервно користується жилою площею вказаного житлового будинку, несе витрати з його утримання, іншого житла не має. Заміна відповідачем ключів від вхідних дверей житлового будинку без згоди позивачі не є підставою для припинення його права користування житловим будинком. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed