Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

У листопаді 2017 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, в обґрунтування якої зазначено, що [INFO] р. починаючи з 22:02 год. у прямому ефірі телеканалу «News One» транслювалось інтерв`ю [PERSON] в рамках телепередачі «[INFO]» з [PERSON] , під час якого відповідачем було порушено честь, гідність та ділову репутацію позивача. В своїх висловлюваннях під час інтерв`ю відповідач використав ім`я позивача у вкрай негативному контексті, поширив недостовірну інформацію, яка є такою, що порушує особисті немайнові права позивача, ганьблять його честь, гідність і ділову репутацію, завдаючи значної моральної шкоди, зокрема починаючи з 00:35:44 по 00:36:29 часу ефіру відповідач сказав: «[INFO]». Позивач зауважує, що відповідач у прямому телевізійному ефірі перед широким колом слухачів стверджував, що позивач планував АТО проти громадян, відповідав за розставляння снайперів, роздавав портрети представників опозиції. Відповідач також звинуватив позивача у незаконному прослуховуванні, в організації і вчиненні злочинів проти людяності, проти волі, честі та гідності, викраденні людей. Вважає висловлення відповідача недостовірною інформацією, яка була поширена у прямому ефірі телеканалу невстановленій кількості осіб. Крім того, запис інтерв`ю розміщений телеканалом у мережі Інтернет на власному сайті та на сайті www.youtube.com і станом на [INFO] р. зазначений запис інтерв`ю було переглянуто 4266 разів. Під записом інтерв`ю також містяться коментарі, в одному із яких користувач «[INFO]» висловився наступним чином (мовою оригіналу): «[INFO]». Зазначений коментар дає підстави вважати, що серед осіб, хто переглянув інтерв`ю є ті, хто сприйняв подану відповідачем інформацію, як правдиву, а отже сформував, ґрунтуючись на недостовірній інформації, що висловив відповідач, негативне і таке, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача. У своїх висловлюваннях відповідач зазначив прізвище та посаду позивача (яку він обіймав у 2014 році), що дає підстави чітко пов`язувати його особу із поширеною недостовірною інформацією та висвітлює його особу у вкрай негативному світлі. Перевірка фактів щодо таких дій особи, які мають ознаки кримінальних правопорушень, здійснюється в межах кримінального провадження, проте доки вина особи не доведена у встановленому законом порядку, особа вважається невинуватою, тому інформація про подібні факти не відповідає дійсності, тобто є недостовірною. Масове поширення інформації про позивача, як злочинця порушує його право на справедливий розгляд його справи, оскільки налаштовує суспільство на певне рішення суду. Внаслідок поширення відповідачем стосовно позивача недостовірної інформації в інтерв`ю [INFO] р., було дискредитовано його ділову репутацію серед колег та знайомих, завдано, як людині, душевних страждань, принижено його честь та гідність, як людини та громадянина України, заподіяно йому психологічну травму. Таким чином, завдання моральної шкоди полягає в повідомленні відповідачем у прямому ефірі [INFO] р. в рамках телепередачі «[INFO]» з [PERSON] недостовірної інформації, що ототожнює особу позивача із злочинцем. Позивач просив визнати інформацію поширену [PERSON] в прямому ефірі телеканалу «News One» під час трансляції інтерв`ю в рамках телепередачі «[INFO]» з [PERSON] недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію в частині, починаючи з 00:35:44 по 00:36:29 часу інтерв`ю: «[INFO]». Зобов`язати [PERSON] не пізніше місяця з дня набрання рішенням у справі законної сили, за свій рахунок спростувати поширену недостовірну інформацію шляхом оголошення в студії телевізійного каналу «News One» в ефірі програми «[INFO]» [PERSON] резолютивної частини цього рішення. Стягнути з [PERSON] на його користь моральну шкоду. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.11.2017 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху. З урахуванням вимог ухвали суду, позивачем надано уточнену позовну заяву. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.02.2018 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 19.03.2018 року. В підготовче засідання викликано учасників справи. Встановлено відповідачеві строк у п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали для подання суду відзиву на позовну заяву і всіх письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів і заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Встановлено позивачу строк до п`ятнадцяти днів з дня отримання відзиву для надання суду відповіді на відзив. Встановлено третій особі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору строк протягом п`ятнадцяти днів подати письмові пояснення щодо позову або відзиву. Роз`яснено учасникам справи, що подання заяв по суті справи (позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву) є їхнім правом. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Учасники справи мали право надати відповідь на пояснення третіх осіб, свої письмові пояснення щодо відповіді на відзив - до закінчення підготовчого провадження. 11.04.2018 року від відповідача, в особі представника - адвоката Дейнеки В.М., надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач зазначає, що він не визнає позов в повному обсязі, вважає його безпідставним враховуючи наступне. На думку відповідача позивач в позові не в повному обсязі відображає висловлювання відповідача в цій передачі, зокрема позивач вказує час відео з 00:35:44 по 00:36:29, проте цей проміжок часу «вирвано» з загального контексту відео, та містить уривок відповіді відповідача на запитання ведучої. Повний текст питання ведучої і повна відповідь відповідача на питання виглядає наступним чином: 34:40 час відео питання ведучої до відповідача: -Ведуча: «[INFO]?» -Відповідь [PERSON] : «[INFO]». Далі ведуча задає наступне питання. Суть відповіді відповідача полягала в тому, щоб надати докази у справі по обвинуваченню [PERSON] , серед яких мають бути докази: покази [PERSON] і [PERSON] . У відповіді відповідач говорить «вони», маючи на увазі [PERSON] (бувший Голова СБУ ), [PERSON] (бувший Президент України) і [PERSON] (бувший начальник Управління СБУ в м. Києві і в Київській області) говорячи про них всіх разом, а не лише про [PERSON] , як про це вказує в позовній заяві позивача. Вказуючи їх трьох відповідач має на увазі владу під час Революції Гідності. Тобто йде мова про допити [PERSON] в кримінальній справі [PERSON] про державну зраду в Оболонському районному суді м. Києва (до того Генеральний прокурор України [PERSON] оголосив [PERSON] підозру під час допиту [PERSON] в режимі відеоконференцїї в Святошинському суді). Оскільки [PERSON] і [PERSON] керували СБУ, кожен згідно своєї компетенції і займаної посади, проводили антитерористичну операцію, працівниками СБУ проводились різні оперативні заходи (дії) в той час (йде мова про події з листопада 2013 року по лютий 2014 року включно). [PERSON] будь-яким шляхом хотів придушити мітинги, які відбувалися з листопада 2013 року по лютий 2014 року, в тому числі шляхом залякування і вчинення злочинів (катування, викрадення, вбивства людей) правоохоронними органами, криміналітетом, який керувався правоохоронними органами. Всім тим діям тодішньої влади ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , інші фігуранти), які перелічені відповідачем в ефірі телеканалу, дана правова оцінка і є ряд кримінальних проваджень по тих подіях на різних стадіях, в яких [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] перебувають в статусі обвинувачених/підозрюваних (дана інформація є у відкритому доступі, судові засідання висвітлюють ЗМІ). Крім того, відповідач зауважує, що з позовної заяви та доданих до неї матеріалів не вбачається якими доказами позивач доводить недостовірність розміщеної інформації. Зазначає, що про події і участь в них [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] йому відомо в силу займаної ним посади Голови СБУ з 24.02.2014 р. по 18.06.2015 р. Він також брав участь в мирних мітингах в період з листопада 2013 року по лютий 2014 року, тобто був безпосереднім очевидцем подій, також багато інформації про антитерористичну операцію, її проведення було в мережі Інтернет та ЗМІ. На сайті ОРД [INFO] була опублікована стаття «[INFO]» [INFO]/, в якій описані події по придушенню тодішньою владою акцій протесту. На веб-сайті Генеральної прокуратури України http://www.gp.gov.ua є реєстр проваджень щодо злочинів, вчинених проти учасників революції Гідності в якому вказаний перелік кримінальних проваджень по тих подіях і короткий виклад обставин кожної справи, там викладена інформація щодо інкримінованих [PERSON], [PERSON], [PERSON] злочинів. В єдиному державному реєстрі судових рішень міститься багато ухвал у кримінальних провадженнях відносно [PERSON] , зміст яких спростовує доводи позивача про те, що розповсюджена інформація є недостовірною. Відтак, зміст розповсюдженої інформації повністю відповідає змісту публічної загальнодоступної інформації у формі оприлюднених судових рішень. Зазначає, що висновки позивача в позові про висловлену відповідачем в ході інтерв`ю думки, спотворені. Наданий відповідачем коментар в телепередачі ґрунтується на діях позивача (та інших), які описані в рішеннях судів, в публікаціях ЗМІ. Коментарі відповідача в телепередачі не містять жодних тверджень про те, що [PERSON] є винним, а навпаки відповідач говорить: «[INFO]» Відповідач вважає доводи позовної заяви є свідченням штучного перекручування фактичних коментарів відповідача в телепередачі та уявлення тих явищ, наявність яких не підтверджується жодним чином, і свідчить про особисте сприйняття позивачем даної інформації, а не про аналіз і сприйняття суспільством. Наявність підстав у сторони кримінального провадження або суду вважати, що будь-які обставини впливають на судове рішення або суддів, є підставою для реалізації права відводу або самовідводу. Відтак, такі доводи позовної заяви є виключно припущеннями позивача про нібито вплив на суддів шляхом розповсюдження повідомлення відповідачем в телепередачі. Відповідно, належним доказом наявності таких негативних наслідків може бути виключно судове рішення про самовідвід або відвід з таких підстав. Особистим припущенням позивача є ставлення суспільства, тобто необмеженого кола осіб, до судового рішення, яке буде в майбутньому. Розповсюджена інформація не характеризується, як встановлений факт доведення винуватості позивача, а є лише висвітленням інформацію, яка наявна в публічному доступі в мережі Інтернет де є більше ніж 15 відео з судових засідань у справі відносно позивача. Інформація щодо судового розгляду відносно [PERSON] є загальнодоступною, її розповсюдження здійснюється різними особами, відтак, розповсюдження інформації відповідачем про фактичні обставини кримінальної справи відносно [PERSON] , його дій, яким надана правова кваліфікація згідно норм кримінального кодексу України органом досудового розслідування не є порушенням немайнових прав позивача. Відповідач зазначає, що позивач займав керівну посаду начальника Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області і його діяльність може обговорюватися публічно іншими особами, обговорюватися в ЗМІ, а тим більше, коли йому було висунуто підозру, а в подальшому - обвинувачення. Події Революції Гідності і, зокрема, участь і роль у цих подіях силових структур, посадових осіб, в тому числі позивача, є надважливими питаннями для суспільства. Очевидно, що суспільний інтерес до інформації, поширеної відповідачем в будь-якому разі переважав б потенційну шкоду, що на думку позивача могла бути йому завдана поширенням цієї інформації. Заперечуючи проти позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди відповідач зазначає, що в позовній заяві не надано жодних доказів і обґрунтувань саме такого розміру моральної шкоди, не надано доказів страждань через поширення інформації відповідачем, а також не вказано, як розмежувати страждання позивача з приводу його тримання під вартою з серпня 2015 року по цей час із стражданнями від висловлювань відповідача в телепередачі. Безумовно, що позивач відчуває дискомфорт і страждає від свого перебування під вартою. Відтак, відповідач вважає, що дана позовна вимога є безпідставною, а її розмір шкоди необґрунтованим. 02.05.2018 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив на позовну заяву, в якій йдеться про таке. Дійсно, позивач має статус обвинуваченого, у той же час, станом на день надання відповідачем інтерв`ю відсутній вирок суду, що набрав законної сили, в якому б йшлося про визнання [PERSON] винним у вчиненні будь-якого злочину. Позивач зауважує, що відповідач побудував свої висловлювання таким чином, щоб максимально створити враження, що позивач вчиняв активні дії щодо планування антитерористичної операції проти громадян, розставлення снайперів, розповсюдження портретів «представників опозиції», незаконного прослуховування, вбивства та викрадення людей і вчинення інших злочинів проти людяності. Зміст поширеної [PERSON] інформації, який фактично вказує на злочинну діяльність позивача і створює уявлення про нього, як про особу, що вчиняла дії, в яких є ознаки найтяжчих злочинів, не відповідає дійсності, тобто поширена інформація є недостовірною. Твердження відповідача є прямим порушенням презумпції невинуватості, які були зроблені без наведення достовірних даних, які б підтверджували відповідну інформацію. Посилаючись на ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 2 Кримінального кодексу України, ч. 5 ст. 17 КПК України позивач зазначає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. Презумпція невинуватості має призначення не лише оберігати честь і гідність особи від необґрунтованих звинувачень у вчиненні злочину, а й має запобігати формуванню громадської думки щодо винуватості/невинуватості особи за відсутності остаточного удового рішення, тому свобода вираження поглядів та переконань (ст.34 Конституції України, ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) не є абсолютним правом, а має межі, окреслені правами інших осіб або ж законодавчо встановленими обов`язками (ст.68 Конституції України). Таким чином єдиним офіційним доказом, який підтверджує причетність особи до вчинення злочину, є обвинувальний вирок суду, який набрав законної сили. Посилаючись на пункт «з» ч. 1 ст. 59 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» позивач зазначає, що телерадіоорганізація зобов`язана не поширювати матеріали, які порушують презумпцію невинуватості, а інформація поширена відповідачем є твердженням про причетність позивача до протиправних дій. При цьому на момент здійснення ним таких тверджень, не існувало рішення суду, яким б було зафіксовано, що певні обставини кримінального правопорушення дійсно мали місце, що певні дії позивача містять склад відповідного кримінального правопорушення і що винним у його вчиненні є позивач. Таким чином, відповідне поширення інформації, яке було зроблене відповідачем із порушенням презумпції невинуватості є порушенням ст. 62 Конституції України, п. 2 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а сама така інформація є недостовірною з огляду на відсутність документа, яким б офіційно встановлювалися обставини кримінального правопорушення та вина позивача у їх вчиненні. Ураховуючи характер використаних мовних засобів, категоричність і однозначність відповідних словосполучень позивач вважає, що інформація яка була поширена [PERSON] , є твердженням про факти, які не встановлені судом, і не може розглядатися як критика чи оціночне судження. Виходячи з цього, на думку позивача інформація поширена про нього не підпадає під ознаки критики, не є оціночним судженням, а є недостовірною інформацією, яка призводить до нав`язування суспільству думки про позивача як про особу, яка вчинила дії, що порушують принципи моралі та чинне законодавство і в яких фактично вбачаються ознаки злочину, а також з огляду на положення Конституції України, Цивільного Кодексу України, міжнародних договорів та практику Європейського суду з прав людини, оспорювана інформація порушує його особисті немайнові права, які підлягають правовому захисту в порядку, встановленому процесуальним законодавством. Розповсюдження недостовірної інформації через засоби масової інформації, тобто необмеженому колу осіб створює негативний образ позивача, формує про нього враження як про особу, яка порушила принципи моралі і чинне законодавство, вчинила тяжкі злочини, що порушує гарантоване йому Конституцією України право на повагу до честі і гідності, заподіює істотну шкоду діловій репутації, а також моральну шкоду. Крім того, позивач зауважує, що інформацію, отриману із мережі Інтернет стосовно подій Революції Гідності не можна вважати достовірною, оскільки автори цих статей та дописів не зазначили джерело отримання такої інформації, а якщо джерело інформації і зазначено, то достеменно не відомо, чи є такі джерела першоджерелами та чи правдиві вони. Не погоджується позивач також з твердженнями відповідача, викладеними у його відзиві на позов, щодо відкритих даних, що містяться на сайті Генеральної прокуратури України у реєстрі проваджень щодо злочинів, вчинених проти учасників революції Гідності, в якому вказаний перелік кримінальних проваджень, з огляду на відсутність прізвищ осіб, які підозрюються чи обвинувачуються у вчиненні злочинів у зазначений період. Із інформації, що міститься на цьому сайті не можливо встановити, що [PERSON] не тільки вчинив якісь злочини, а й підозрюється чи обвинувачується у вчиненні таких. Вважає, що оспорювана інформація поширена про нього не підпадає під ознаки критики, не є оціночним судженням, а є недостовірною інформацією, яка призводить до нав`язування суспільству думки про нього, як про особу, що вчинила найтяжчі злочини, з огляду на норми Конституції України, Цивільного Кодексу України, міжнародні договори та практику Європейського суду з прав людини, оспорювана інформація порушує його особисті немайнові права, які підлягають правовому захисту в порядку, встановленому процесуальним законом України. Враховуючи вимоги норм чинного законодавства України та практику Європейського суду з прав людини, оцінюючи зміст поширеної інформації, просив суд звернути увагу на наступне: - інформація, що була поширена відповідачем була доведена до відома невизначеної кількості осіб, стосувалася безпосередньо нього (позивача), і є недостовірною; - оспорювана інформація не належить до оціночних суджень, а є інформацією, що містить факти про причетність позивача до вчинення кримінального правопорушення, що в свою чергу порушує принцип презумпції невинуватості; - оспорювана інформація становить предмет загального суспільного інтересу, є резонансною та такою, що впливає на громадську думку стосовно його (позивача) особи, однак, враховуючи недостовірність цієї інформації, вимога про визнання її недостовірною не є втручанням у свободу вираження поглядів та відповідає положення ч.2 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У частині четвертій статті 32 Конституції України закріплено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Стаття 277 ЦК України передбачає, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. 29.05.2018 року відповідач надав свої заперечення на відповідь позивача (в порядку ст.ст. 180, 199 ЦПК України), які по своїй суті дублюють його позицію, викладену в відзиві на позовну заяву. Разом з запереченнями відповідачем додатково подано ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 21.08.2015 р. у справі 757/30063/15-к та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15.09.2015 р. про зміну запобіжного заходу відносно [PERSON] . До суду також надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] від третьої особи - ТОВ «Новини 24 години». Разом з тим, вказаний відзив поданий учасником справи із пропуском строку. Судом не береться до уваги твердження третьої особи, про неотримання копії ухвали суду про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви, оскільки про факт існування даного спору, третій особі було відомо ще 20.03.2018 р., про що свідчать зворотні повідомлення про отримання судової повістки (а.с.40, 120). 11.10.2018 року підготовче провадження закрито і справу призначено в судове засідання для розгляду по суті. Вислухавши представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи (в тому числі СД-диск із записом програми «[INFO] з [PERSON] від [INFO] р., гостем якої був [PERSON] ), встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Відповідно до статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Частиною першою статті 201 ЦК України встановлено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Крім того, стаття 299 ЦК України гарантує кожній фізичній особі право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. За правилами статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Судом встановлено, що [INFO] р. з 22:02 год. у прямому ефірі телеканалу «News One» транслювалось інтерв`ю [PERSON] в рамках телепередачі «[INFO]» з [PERSON] тривав 44 хв. 20 сек. На 34 хв. 53 сек. ефіру відповідачем надавалась відповідь на озвучене ведучою [INFO]?» Відповідь [PERSON] : «[INFO]». У відповідності до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням - висловлюванням, яке не містить фактичних даних, за виключенням винятком образи чи наклепу, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Згідно з роз`ясненням викладеними у вказаній Постанові, позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У пункті 19 Постанови зазначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 04.11.50, ратифікована 17.07.97). Судом встановлено (і це є загальновідомим фактом), що в період 2013-2014 р.р. позивач працював на посаді начальника Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області, тобто був публічною особою. Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Враховуючи положення статті 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на підставі своєї практики застосування Конвенції Європейський суд з прав людини встановив, що норма статті обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. Зокрема, суд дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів, пересічних громадян, громадської думки, тощо. Тому, Європейський суд вважає порушенням статті 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria). Право на висловлення суб`єктивної позиції здійснене цілком у межах свободи вираження поглядів, гарантовані статтею 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, жодна із підстав обмеження такої свободи, вичерпно визначених цією ж статтею, не наявна. Позивач в підтвердження своєї позиції використав частину відповіді відповідача, що була ним озвучена в прямому ефірі в рамках телепередачі «[INFO]» з [PERSON] [INFO] р. Аргументи позивача формуються лише на власних домислах і не можуть вважатися поширенням недостовірної інформації. Невід`ємними елементами юридичного складу правопорушення у даній категорії справ є поширення недостовірної інформації та порушення прав внаслідок її поширення. Натомість озвучена [PERSON] інформація в рамках телепередачі сама по собі не порушує особистих немайнових прав позивача, оскільки відповідач виклав свою думку/бачення/судження з приводу подій, що відбувались під час Революції Гідності та подій, що відбувались в подальшому. При цьому думка відповідача в даному випадку сформована на підставі відкритих (для широкого кола осіб) даних, фактах, що є загальновідомими та загальнодоступними. Суд звертає увагу і на той факт, що починаючи з часів Революції Гідності увага суспільства прикута до дій правоохоронних органів, судів, органів прокуратури щодо розслідувань злочинів, які вчинялись на Майдані, гучних скандалів із викриттям високопосадовців, тощо. Позивач перебував на високій посаді, був і наразі є публічною особою, і в силу свого статусу піддається вищому ступеню уваги, критики та оцінки з боку громадськості та медіа. Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року N 1 визначено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що спірне висловлювання відповідача є його особистою думкою та сформованим переконанням, не містять будь-яких фактичних неправдивих даних, не несуть будь-якого негативного навантаження і, відповідно, враховуючи контекст і характер застосованих мовних засобів та стилістичних прийомів, не посягають на честь, гідність та ділову репутацію позивача. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed