Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-19 00:00:00

У липні 2012 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою погашення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 26.08.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого їй було надано кредит в розмірі 185755,00 грн. з процентною ставкою за користування кредитом 20,04 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення до 26.08.2013 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та [PERSON] було укладено договір іпотеки за яким останній передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру за адресою: [ADDRESS]. Зобов'язання за кредитним договором боржником виконуються неналежним чином внаслідок чого утворилася заборгованість в розмірі 137925,89 грн. У зв'язку з чим з метою погашення зазначеної заборгованості за кредитним договором позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу квартири шляхом укладання від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, організаціях, підприємствах, з можливістю здійснення з можливістю здійснення позивачем всіх передбачених законом дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Та виселити з квартири відповідача та інших осіб які зареєстровані або проживають у квартирі. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Зокрема посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність тих обставин, які суд вважав встановленими та зазначає, що суд безпідставно відмовив у задоволені позову з підстав не зазначення ними початкової ціни продажу іпотечного майна. В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове. Інші особи, які беруть участь у справі, у судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали цивільної справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню частково, а рішення скасуванню з ухваленням нового з наступних підстав. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилаючись на ст. 11 ЦПК України, виходив з того, що боржником порушено зобов'язання по поверненню грошових коштів і позивач має право на звернення стягнення на предмет іпотеки, але він не зазначив в позові початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації і не побажав уточнити свої вимоги у цій частині. Але з таким висновок суду не можна погодитися з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. З матеріалів справи убачається, що 26 серпня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № GOAWGA0000000104, відповідно до якого остання отримала кредит у сумі 185755,00 зі сплатою за користування кредитом у розмірі 20,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26 серпня 2013 року. В рахунок забезпечення виконання зобов'язань за вищезазначеним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 26 серпня 2008 року укладено договір іпотеки, предметом якого є належна останньому на праві власності квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно п. 22 договору іпотеки, укладеного між банком та відповідачем, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п. 16.7.1, 16.7.2, 16.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у цьому договорі. Внаслідок порушення боржником зобов'язання по поверненню кредиту виникла заборгованість у загальній сумі 137925 грн. 89 коп. яка складається з заборгованості за основним боргом - 107453,07 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 12806,01 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом - 2687,77 грн., пені - 8173,04 грн., штрафу (фіксована частина) -250 грн., штрафу (процентна складова) - 6555,99 грн. Пунктом 22 Договору іпотеки квартири передбачено, що у випадку порушення Кредитного договору Позичальником або цього договору Іпотекодавцем, Іпотекодержатель направляє Іпотекодавцю і Позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцяти денного строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на Предмет іпотеки відповідно до цього договору. Звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п.16.7.1, 16.7.2, 16.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Листом № 30.1.0.0/2-2012 від 22 травня 2012 року позивач попередив [PERSON] та [PERSON] про наявність заборгованості і необхідність її погашення у 30-денний строк. Проте на час розгляду справи заборгованість не погашена. Ці обставини підтверджуються матеріалами справи та сторонами по справі не спростовані. За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що оскільки боржником порушено зобов'язання по поверненню грошових коштів, то у відповідності до Закону України «Про іпотеку» ПАТ «КБ «Приватбанк» має право задовольнити свою вимогу про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, тому позовні вимоги в цієї частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 цього закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Крім того, відповідно до роз'яснень, викладених у п. 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як ст. 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Згідно із ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Відповідно до абз. 2 п. 22 укладеного між сторонами Договору іпотеки при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку сторони погодилися, що початкова ціна Предмету іпотеки встановлюється в розмірі 50 % від його вартості згідно п. 11 цього договору. Іпотекодержатель має право реалізувати Предмет іпотеки за ціною, вище зазначеної у цьому пункті та відповідно до п.11 цього Договору вартість предмета іпотеки визначена п. 33.4 Договору. Згідно п. 33.4 Договору іпотеки сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 242500,00 грн. та ними не оспорюється. При вирішенні питання щодо позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про виселення відповідача та інших осіб які зареєстровані або проживають у квартирі, апеляційний суд виходить з того, що у відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог. Звертаючись до суду, зазначив відповідачем [PERSON] та просив виселити його та інших осіб, які зареєстровані в квартирі (предметі іпотеки). У відповідності до ст. 32 ЦПК України не змінював заявлених вимог. Тобто позовні вимоги в частині виселення інших осіб не конкретизовані, не визначено коло осіб, прав та обов'язків яких це стосується, що призводить до неможливості захисту у такий спосіб, тобто ці вимоги не ґрунтуються на законі та задоволенню не Вирішуючи питання про обґрунтованість позову в частині виселення [PERSON] апеляційний суд виходить з того, що частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» визначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Аналогічні роз'яснення викладено у висновку Верховного Суду України у справі 6-1449цс15 від 03.02.2016р., 6-197 цс16 від 22.06.2016 р., які у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні вказаних норм права. З матеріалів справи убачається, що відповідач є власником квартири [ADDRESS]. на підставі Свідоцтва про право власності від 11.07.1994 року № 5467, виданого Бюро приватизації житла Артемівської міської ради, на підставі Договору про поділ нерухомого майна, що є спільною сумісною власністю, від 05.06.2007 року, посвідченого Першою артемівською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-3764, та Договору дарування, посвідченого Першою артемівською державною нотаріальною конторою 07.08.2008 року за реєстровим № 1-4387. Тобто предмет іпотеки у даній справі було придбано іпотекодавцем не за рахунок кредитних коштів, повернення яких було забезпечено договором іпотеки. Відповідно до матеріалів справи та пояснень представника позивача наданих у суді апеляційної інстанції, постійне жиле приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, відсутнє. За таких обставин, суд апеляційної інстанції виходить з того, що спірне майно, яке є предметом іпотеки, було придбане у власність відповідачем до отримання [PERSON] кредиту в банку, отже, квартира була придбана не за рахунок кредитних коштів, а тому відповідач при зверненні стягнення на нього не може бути виселений зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення, тому у відповідності до ст. 109 Житлового кодексу України та ст. 40 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що була чинною на час виникнення спірних відносин, підстави для задоволення позову в цієї частині відсутні. Враховуючи наведене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав встановлених п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ПАТ комерційного банку «Приватбанк». Задовольняючі позовні вимоги частково апеляційний суд з урахуванням вимог ст.. 88 ЦПК України вважає за необхідне розподілити судові витрати пропорційно задоволенню позовних вимог та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду першої та апеляційної інстанції у сумі 107 грн. 30 коп. та 1517 грн. 19 коп. відповідно. Стягнути з відповідача на користь держави судовий збір не доплачений позивачем при зверненні до суду першої інстанції у сумі 1271 грн. 95 коп. та стягнути з позивача на користь держави судовий збір не сплачений при зверненні до суду першої інстанції в частині відмови у позові у сумі 214 грн. 60 коп.

Outcome: partial