Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

У квітні 2019 року до суду звернулась [PERSON] з цивільним позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, мотивуючи тим, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16.09.2014 року частково задоволено позов її колишнього чоловіка [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності подружжя та розподіл майна подружжя. За цим рішенням визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0448 га по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд. Дане рішення набрало законної сили 15.01.2015 року. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 30.11.2015 року за заявою позивача [PERSON] постановлено роз`яснити рішення суду від 16.09.2014 року щодо загального розміру земельної ділянки, яка підлягала розподілу між колишнім подружжям [PERSON] , відповідно до якої роз`яснено, що після розподілу земельної ділянки за [PERSON] визнається право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер 3210300000:04:029:0002, загальною площею 0,0897 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS] , у розмірі 0,0448 га. Постановою Київського апеляційного суду від 27.02.2019 року вказану ухвалу суду про роз`яснення судового рішення скасовано, у роз`ясненні рішення суду відмовлено. Однак, 16.02.2016 року [PERSON] подарував [PERSON] 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0897 га по [ADDRESS] , яка фактично йому не належала. Уточнивши позовні вимоги, [PERSON] просила суд скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 15032245 від 14 червня 2016 року про право спільної часткової власності [PERSON] \\ реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] \\ на 1\\2 частку земельної ділянки площею 0,0897 га, кадастровий номер 3210300000:04:029:0002 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 951469132103, а також визнати недійсним договір дарування частки земельної ділянки, укладений 16 листопада 2016 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Губенко Т.А., зареєстровано в реєстрі за № 2947. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] подали відзив на позовну заяву. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] наполягали на задоволенні позовних вимог. Представник відповідачів [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову за безпідставністю. З`ясувавши правову позицію учасників судового процесу, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 31.01.1970 року по 07.06.2011 року. Згідно з договором дарування, 24.11.2000 року [PERSON] було подаровано 29/50 частин житлового будинку [ADDRESS] . Згідно з договорів купівлі-продажу, посвідчених 07.04.2005 року, [PERSON] придбала 21/50 частину спірного будинку [ADDRESS] , а також земельну ділянку за цією ж адресою площею 0,448 га, у тому числі, рілля - 0,0131 га, під житловим будинком - 0,0056 га, під господарськими будівлями та спорудами - 0,0261 га. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16.09.2014 року у справі №357/16701/13-ц частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності подружжя та розподіл майна подружжя. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0448 га по [ADDRESS] , наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд. У задоволенні решти вимог відмовлено. Рішення переглядалось в апеляційному та касаційному порядку і набрало законної сили 15.01.2015 року. 30.11.2015 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області постановлено ухвалу про роз`яснення судового рішення, відповідно до якої роз`яснено, що після розподілу земельної ділянки, за [PERSON] визнається право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер 3210300000:04:029:0002, загальною площею 0,0897 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS] , у розмірі 0,0448 га.. 16.02.2016 року [PERSON] подарував [PERSON] 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0897 га по [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування частки земельної ділянки, посвідченим приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Губенко Т.А., зареєстрованим в реєстрі за № 2947. Постановою Київського апеляційного суду від 27.02.2019 року ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду від 30.11.2015 року про роз`яснення судового рішення скасовано, у роз`ясненні рішення суду відмовлено. Відмовляючи у роз`яснення судового рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що [PERSON] порушувалось питання про внесення до нього нових даних, однак саме рішення переглядалось в апеляційному та касаційному порядку, тому підстави для задоволення заяви відсутні. Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 717 ЦК (далі - ЦК України) України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. В ст.ст. 203, 204 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В ч.1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачка довела, що укладаючи спірний правочин відповідачу [PERSON] не належала на праві приватної власності 1\\2 частку земельної ділянки площею 0,0897 га, кадастровий номер 3210300000:04:029:0002, відтак він не був правомочний розпоряджатися нею, в тому числі шляхом укладення договору дарування. За таких обставин, оспорюваний правочин порушує права [PERSON] , а позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивачки необхідно стягнути 768,40 грн з кожного.

Outcome: approved