Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, уточнивши позовні вимоги в частині назви відповідача (а.с.218), позивач просив: - визнати трудові відносини між позивачем та відповідачем такими, що відбулись; - зобовязати відповідача видати наказ та укласти з ним договір на прийняття на роботу в якості водія 1 кл по пасажирським перевезенням з 13.09.2015; - зобовязати відповідача видати трудову книжку. В обґрунтування позовних вимог, позивач вказав на те, що він з 13.09.2015 року поступив на роботу до відповідача. 14.09.2015 року відповідач провів позивачу інструктаж та видав подорожній лист, у цей же день 14.09.2015 року, після проведеного інструктажу, відповідач повідомив позивачу, що наказ про прийняття на роботу буде виданий пізніше. 17.09.2015 року за розпорядженням керівництва відповідача, позивач виїхав на маршрут № 155 на автомобілі LT АЕ 1091АЕ, здійснював пасажирські перевезення. 30.09.2015 року позивач дізнався, що його звільнили, однак, у звязку з тим, що трудовий договір між ним укладений не був, у задоволенні претензій позивача при звільненні, відповідач відмовив. Такі дії відповідача позивач вважає незаконними, так як позивач фактично працював водієм та здійснював пасажирські перевезення, у звязку з чим позивач вимушений звернутися до суду. Судом вірно визначено найменування відповідача як Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11201». У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги в редакції від 10.11.2015 року, просив їх задовольнити, посилаючись на підстави, якій в ній зазначені. Представник відповідача не зявився в судове засідання без поважних причин; належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не подав відзив; позивач не заперечував проти такого вирішення справи та ухвалення заочного рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, та у звязку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Вислухавши позивача, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у звязку з наступним. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] [PERSON] «Автотрансфер» видано подорожній лист №020975 від 01.09.2015 року серії 1-01 АА на виїзд на маршрут №155, автобус LT АЕ 1091АЕ, дати виїзду - 17.09.2015 року, 23.09.2015 року (арк.с.13, 76,133). Відповідно до подорожнього листа № 020975 від 01.09.2015 року серії 1-01 АА ТОВ «Автотрансфер» видано водію [PERSON] подорожній лист на виїзд на маршрут № 155, автобус LT АЕ 1091АЕ, дати виїзду - 18.09.2015 року, 22.09.2015 року (арк.с.14, 75, 132). Із заяви [PERSON] від 12.09.2015 року вбачається, що останній звертався до ТОВ «Автотрансфер» із заявою про прийняття на посаду водія (арк.с.134, 142). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Відповідно до ст.24 КЗпП України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Звертаючись до суду з позовною заявою, [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог про визнання трудових відносин між ним та відповідачем укладеними, надав суду копії подорожніх листів № 020975 від 01.09.2015 року серії 1-01 АА ТОВ «Автотрансфер», виданих водію [PERSON] на виїзд на маршрут №155, автобус LT АЕ 1091АЕ, дати виїзду - 17.09.2015 року, 18.09.2015 року, 22.09.2015 року, 23.09.2015 року, а також копію заяви про прийняття на роботу, інших доказів, суду надано не було. Статтями 77,78,79,80 ЦПК України встановлено вимоги щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Даючи правову оцінку путьовим листам, а також заяві про прийняття на роботу, яка не містить будь яких підтверджень прийняття такої відповідачем або будь-яких відміток із датою прийняття останньої, суд приходить до висновку, що останні не можуть свідчити про існування трудових відносин між [PERSON] та відповідачем, тобто надані позивачем письмові докази не є достатніми та допустимими для встановлення спірних обставин, адже в розумінні ст.24 КЗпП України лише трудовий договір, оформлений наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу є підставою для набуття особою трудових прав та обов'язків з роботодавцем. Інших доказів, які б вказували на необхідні елементи ознак трудових відносин, як то вид роботи, тривалість робочого часу, порядок оплати та інше, в матеріалах справи відсутні, а позивачем, в порушення вимог ст.81 ЦПК України, надано не було. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт наявності трудових відносин між ним та Приватним акціонерним товариством «Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11201» за спірний період в розумінні ст.ст.21, 24 КЗпП, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed