Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-22 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, згодом збільшивши позовні вимоги, в обґрунтування яких зазначила, що в період з 23.09.1989 року по 03.02.2015 року перебувала у шлюбі із відповідачем. В цей період в 1990 році подружжя збудували за сумісні кошти гараж [ADDRESS]. 29 листопада 2010 року придбали у [PERSON] , який видав довіреність на ім`я відповідача, легковий автомобіль марки ВАЗ 21114, 2005 року випуску, за 25000,00 грн. Також під час шлюбу колишній чоловік придбав собі дві рушниці. Відповідач добровільно відшкодувати вартість 1/2 частки сумісно набутого майна відмовляється, у зв`язку з чим позивачка просила провести розподіл сумісного майна та зобов`язати [PERSON] сплатити їй половину від його вартості, а також судові витрати по справі. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] , який діє на підставі ордеру, в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, обґрунтовуючи обставинами, викладеними у позові. 23.07.2020 року до судового засідання не з`явились, надали заяву з проханням розглянути справу за їх відсутності. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився, надав заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, також просив застосувати строки позовної давності. Додатково надано відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги вже визнав частково. Зазначив, що присудження грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Оскільки грошових коштів на відшкодування половини вартості майна він не має, запропонував визнати за позивачкою право власності на 1/2 частку паєнакопичень у гаражу [ADDRESS] . Заперечував проти факту того, що він придбав спірний автомобіль. Вказав, що він лише періодично користується транспортним засобом, а більшу частину часу автомобілем користується його власник [PERSON] . На підставі викладеного, остаточно просив визнати за позивачкою [PERSON] право власності на 1/2 частку паєнакопичень у гаражі [ADDRESS] , компенсувати [PERSON] половину вартості мисливської рушниці в розмірі 2500 грн. визнавши за ним право особистої власності на рушницю, в задоволені інших вимог відмовити. Представник відповідача [PERSON] , який діє на підставі ордеру, в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, додатково вказав, що гараж не має статусу права власності. Транспортний засіб поділу не підлягає, оскільки не являється власністю позивача. Третя особа [PERSON] до судового засідання не з`явився, надав відзив в якому просив справу розглянути за його відсутності, а також зазначив, що вимоги позивачки щодо поділу автомобіля не підлягають задоволенню, оскільки вказаний транспортний засіб належить йому, своє право власності він не припинив. Автомобіль «ВАЗ 21114», державний номерний знак [NUMBER] , не продавав та грошові кошти за нього не отримував. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 23 вересня 1989 року сторони по справі уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим 23.09.1989 року Палацом одруження м.Маріуполя, актовий запис №3295. Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 03.02.2015 року шлюб між сторонами було розірвано. Як вбачається з ухвали Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 20.11.2017 року по справі №264/6405/16-ц, у листопаді 2016 року [PERSON] звертався до суду із позовними вимогами до [PERSON] про розподіл спільного сумісного майна, а саме квартири [ADDRESS] . Вказаною ухвалою суду було затверджено мирову угоду, укладену між сторонами. Провадження у справі закрито. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , власником транспортного засобу марки «ВАЗ», модель «21114», 2005 року випуску, сірого кольору, державний номерний знак [NUMBER] , являється [PERSON] . Згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/4468542 від 11.12.2014 року, страхувальником спірного транспортного засобу являється [PERSON] . Строк дії полісу з 11.12.2014 року по 10.12.2015 року. Як вбачається з копії листа, наданого [PERSON] на ім`я судді Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області Іванченко А . М . , останній продав автомобіль «ВАЗ 2114», державний номерний знак [NUMBER] , в 2011 році знайомому на ім`я [PERSON] , плату отримав. 29 листопада 2010 року [PERSON] надав довіреність на ім`я відповідача [PERSON] , надавши останньому право представляти його інтереси з питань експлуатації, користування та розпорядження транспортним засобом марки «ВАЗ 21114», 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Строк дії довіреності до 29.11.2025 року. За змістом заяви голови АПК «Юнис», наданої на ім`я судді Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області Іванченко А.М., земельна ділянка на будівництво капітального гаражу [ADDRESS] була виділена [PERSON] в 1990 році. З моменту забудови гаражу [ADDRESS] власник не змінювався. Згідно відповіді Кальміуського відділення поліції Центрального відділу поліції ГУНП в Донецькій області від 23.05.2019 року, [PERSON] знаходиться на обліку у дозвільній системі відділення поліції як власник мисливської гладкоствольної рушниці ТОЗ-34, 2ств., кал.12, № [NUMBER] , 1990 року випуску. За відомостями ФОП [PERSON] , вартість мисливської гладкоствольної рушниці ТОЗ-34, 2ств., кал.12, складає 5000,00 грн. Як вбачається з повідомлення ТОВ «Експертна компанія «Укравтоекспертиза» від 29.05.2019 року, проведення судової автотоварознавчої експертизи легкового автомобіля «ВАЗ 21114», державний реєстраційний номер [NUMBER] не представляється можливим через те, що [PERSON] не надав означений автомобіль для огляду. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №7-с від 11.06.2019 року, ринкова вартість гаражу [ADDRESS], на думку експерта, складає 59476 грн. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що доводиться сторонам по справі сусідкою, знає їх сім`ю більше сорока років. Їй відомо, що відповідач постійно їздить на автомобілі сірого кольору, автомобіль весь час стоїть біля будинку. Також свідкові відомо про наявний у сторін гараж. Транспортний засіб вони придбали приблизно десять років тому, зі слів позивачки відомо, що автомобіль сторони придбали сумісно. Допитана свідок [PERSON] пояснила, що доводиться сторонам по справі сусідкою. Свідкові відомо, що приблизно десять років тому вони придбали автомобіль сірого кольору, вказаний автомобіль бачить постійно у дворі будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що знає сторін по справі більше тридцяти років, проживають в одному будинку. Свідку відомо про наявні автомобіль та гараж. Автомобіль у відповідача приблизно п`ятнадцять років, транспортний засіб має червоний колір, останній раз бачив його тиждень потому. Більше ніяких транспортних засобів у відповідача не має. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності слід зазначити наступне. Статтею 60 СК України, визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Перший спір про поділ майна подружжя виник за ініціативою [PERSON] в листопаді 2016 року, що підтверджується ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 20.11.2017 року, предмет цієї справи не є тотожним предмету дійсного позову. [PERSON] звернулась до суду із позовом 08.04.2019 року, отже в межах трирічного строку після звернення до суду зі своїми вимогами [PERSON] . Оскільки, в матеріалах справа відсутні докази, які б підтверджували, що позивачка знала про перешкоджання відповідачем реалізації її прав на майно, що являється предметом цього позову, суд приходить до висновку, що останньою не пропущені строки позовної давності. Водночас відповідач для обґрунтування заяви про сплив строку позовної давності також не довів суду, що перешкоджання розпочалося до звернення позивачки з вимоги про поділ спільного майна. Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з вимогами ч.1 ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.23, 24 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Положеннями ст.70 СК України, визначено, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об`єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов`язками, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Щодо вимог позивачки про стягнення половини вартості гаражу [ADDRESS] та автомобіля марки «ВАЗ 21114», державний номерний знак [NUMBER] , слід зазначити наступне. У відповідності до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, згідно ст.13 ЦПК України, у змагальному процес не має права збирати докази за власною ініціативою. В інакшому випадку буде порушений принцип незалежності, безсторонності та неупередженості суду. Відповідно до ст.76, ч.1 ст.77, ч.1 ст.78, ч.1 ст.80, ч.1 ст.81, ст.89 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ч.1 ст.116 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до норм ст.331 ЦПК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Згідно ст.181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. За вимогами ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Будь-яких належних доказів того, що відповідач являється власником спірного гаражу [ADDRESS] позивачем не надано. Так само не надано і доказів на підтвердження факту виділення [PERSON] земельної ділянки для будівництва цього гаража, років будівництва. Відповідач підтвердив обставину, що спірний гараж був побудований сторонами в період шлюбу, однак оскільки право власності на нього не зареєстровано, сторонами було набуто право спільної сумісної власності лише на будівельні матеріали, про поділ яких не заявлено, у зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог про стягнення половини вартості гаражу слід відмовити. Копія заяви голови АСК «Юніс» від 09.02.2017 року, в якій зазначено, що відповідач являється власником спірного гаража, не являється допустимим доказом на підтвердження права власності. Доказами права власності на об`єкт нерухомого майна можуть бути виключно відомості, надані органом державної реєстрації прав на нерухомість. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ст. 210 ЦК України). Згідно ч.ч.1, 4 ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Частиною 3 ст.244 ЦК України передбачено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій для представництва перед третіми особами. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (ч.1 ст.237 ЦК України). Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). В судовому засіданні, позивачкою не надано доказів того, що право власності на спірний транспортний засіб зареєстровано за відповідачем, а також не надано доказів укладення між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі- продажу транспортного засобу, у зв`язку з чим вимог про стягнення з відповідача вартості половини автомобіля також задоволенню не підлягають. Вимоги щодо визнання дійсності договору купівлі-продажу транспортного засобу позивачкою не заявлялись. Позовні вимоги про стягнення половини вартості двох мисливських рушниць відповідача підлягають частковому задоволенню. Як встановлено в судовому засіданні у власності [PERSON] знаходиться одна гладкоствольна рушниця ТОЗ-34, 2ств., кал.12, вартістю 5000,00 грн. Враховуючи, що відповідач не заперечує факту її придбання в період шлюбу, суд приходить до висновку про визнання рушниці сумісною власністю подружжя та стягнення з відповідача на користь позивачки половини її вартості в якості компенсації за частку в спільному майні. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з квитанції позивачка звертаючись із позовом сплатила судовий збір в розмірі 768,40 грн. Позовні вимоги підлягають задоволенню на 5%: 2500 грн. (розмір задоволених вимог)*100%/ 50000 грн.(розмір пред`явлених вимог)), тобто 5% від суми сплаченого судового збору (5% * 768,40 грн./100%) складає 38,42 грн. Понесені позивачкою витрати по оплаті судового збору при зверненні із заявами про забезпечення доказів, а також судові витрати по оплаті експертизи, розподілу не підлягають, оскільки стосувались предметів позову, в задоволенні вимог по яким відмовлено.

Outcome: partial