Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

У квітні 2018 року позивачка [PERSON] звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 10.06.1986 року вона була прийнята на роботу на посаду двірника в ЖЕУ № 4 Жовтневого району м. Дніпропетровська. 26.05.1987 року [PERSON] переведено на посаду двірника до ЖЕУ № 9, з якої вона була звільнена за власним бажанням 01.04.1991 року. Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. ДніпропетровськА № 1234 від 23.11.1990 року позивачці та її сину була надана у користування двокімнатна квартира [ADDRESS] (колишня назва «Дніпропетровськ»), в якій вона проживає на сьогоднішній день. Спірна квартира знаходиться на балансі КВЖРЕП Індустріального району з 1990 року. Зазначила, що починаючи з 1991 року вона добросовісно, відкрито та безперервно володіє квартирою, здійснює її обслуговування, необхідні ремонтні роботи. У звязку з цим просила визнати за нею в порядку набувальної давності право власності на нерухоме майно квартиру [ADDRESS], загальною площею 50,2 кв.м. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 травня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду в порядку загального позовного провадження та відкрито провадження у справі. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2018 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача та позивач заявлені позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Представник відповідача - Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що позов про визнання права власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Тому вважають вимоги безпідставними, оскільки [PERSON] достовірно знала, що спірна квартира надана їй у користування та належить на праві власності відповідачу. Представник відповідача - Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Житловий будинок за адресою: вул. Усенко, № 7 в м. Дніпрі знаходиться у комунальній власності та перебуває на балансі КВЖРЕП Індустріального району з 1990 року, що підтверджується довідкою Департаменту житлового господарства № 486 від 29.06.2017 року (а. с. 14). Рішенням виконкому Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 23.11.1990 року № 1234 було виділено [PERSON] на склад сім'ї - 2 особи, в тому числі син [PERSON], [INFO], службову двокімнатну квартиру [ADDRESS] (колишня назва «Дніпропетровськ»), що підтверджується архівною довідкою (а.с. 11). На підставі даного рішення [PERSON] на склад сім'ї з 2-х осіб було надано ордер № 101 [PERSON] № 03 на зайняття службової двокімнатної квартири [ADDRESS] (колишня назва «Дніпропетровськ») (а.с. 12). 15 лютого 2017 року [PERSON], [INFO], змінила прізвище на «Денісову», що підтверджується копією Свідоцтва про зміну імені [PERSON] І-КИ № 017643. [PERSON] з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місяця проживання позивачка зареєстрована за адресою: [INFO] з 31.01.1991 року (а.с. 13) та постійно проживає у спірній квартирі. Дана квартира з числа службових не виведена. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст. 4, 5 ЦПК України). Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Виходячи зі змісту вказаної статті, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є: можливість майна бути об'єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність та безперервність володіння; відсутність інших осіб, які претендують на майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Позивачка з 10.06.1986 року працювала на посаді двірника в ЖЕУ № 4 Жовтневого району м. Дніпропетровська, 26.05.1987 року переведена на посаду двірника до ЖЕУ № 9, з якої звільнена за власним бажанням 01.04.1991 року, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 10). Позивачці було відомо про відсутність у неї підстав для набуття права власності на спірну квартиру - це житло вона отримала як службове відповідно до рішення виконкому Жовтневої районної ради народних депутатів від 23.11.1990 року. За таких умов суд не вбачає підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені позивачами судові витрати з відповідачів не стягуються.

Outcome: dismissed