Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

У липні 2017 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просили визнати договір купівлі продажу земельної ділянки (кадастровий номер [NUMBER]), укладений між продавцем [PERSON] та покупцями [PERSON], [PERSON] - дійсним з моменту отримання продавцем свідоцтва про право власності, а саме з 05 серпня 2014 року. В обґрунтування позову зазначає, що позивачі перебувають у шлюбі з 1992 року. 20.04.2011 року позивачі придбали на підставі договору купівлі-продажу ? частину домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. На момент вчинення вказаного договору купівлі продажу продавець (попередній власник) надав позивачам технічні паспорти від 01.12.1997 та від 20.06.2011, в яких було зазначено, що земельна ділянка, що знаходиться під відчужуваними спорудами, користувачем якої він був, включає в свої межі також ділянку під в'їздом до гаражу позивачів та входом до їхнього подвір'я. Однак, згодом сусід [PERSON] повідомив, що спірна земельна ділянка входить до загальної площі належної йому на праві власності земельної ділянки. [PERSON] звернувся до позивачів з пропозицією купити в нього частку цієї земельної ділянки площею 30 кв.м. для того, щоб вони продовжили користуватись нею з метою в'їзду до гаражу та входу до подвір'я. Відповідачем була визначена вартість частки земельної ділянки у розмірі 3000 доларів США та досягнуто всіх домовленостей для укладення договору купівлі-продажу. Дату укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки було відкладено до моменту отримання [PERSON] свідоцтва про право власності на відчужувану земельну ділянку. 16.05.2011 року [PERSON] була складена заява, в якій [PERSON] підтвердив свою пропозицію продати гр. [PERSON] земельну ділянку площею 30 кв.м, що розташована за адресою [ADDRESS] за умови, що на ній не будуть будуватись будівлі вище 2 метри, а також витрати, пов'язані з підготовкою документів для продажу земельної ділянки та з продажем земельної ділянки буде нести покупець. Того ж дня позивачі передали відповідачу грошову суму в розмірі 3000 дол. США, про що відповідач написав розписку. Після здійснення всіх відповідних дій по розподілу земельної ділянки на дві окремих та присвоєння кадастрових номерів двом новоствореним ділянкам, 05.08.2014 [PERSON] отримав два свідоцтва про право власності на дві окремих земельних ділянки. Тобто, 05.08.2014 року була виконана остання істотна умова договору купівлі-продажу земельної ділянки - отримано кадастровий номер та свідоцтво про право власності, та саме з цього моменту сторони досягли всіх істотних умов та фактично уклали договір купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,31 га (кадастровий номер [NUMBER]). На підтвердження факту укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки наявні всі необхідні обставини: сторони домовились щодо всіх істотних умов договору, така домовленість підтверджується письмовими доказами, відбулось повне виконання договору. В серпні 2014 року позивачі звернулись до [PERSON] з вимогою здійснити нотаріальне оформлення укладеного договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, так як таке оформлення передбачене законодавством, однак [PERSON] почав ухилятись від нотаріального оформлення. У зв'язку з тим, що одна із сторін договору ухилилася від його нотаріального посвідчення, це створило нікчемність договору що є правовими підставами для визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки на підставі частини другої статті 220 ЦК України. Можливість визнання дійсними договорів, які є нікчемними через недодержання встановленої згідно із законом вимоги щодо їх нотаріального посвідчення, передбачена ч. 2 ст. 220 ЦК як одна з форм захисту інтересів добросовісного учасника цивільних відносин. У зв'язку з цим, позивачі вимушені звернутися до суду з даним позовом. 01 жовтня 2018 року представник відповідача - [PERSON] надала до суду заперечення проти позову, в яких зазначила, що відповідач позов не визнає, заперечує проти нього, а позовні вимоги вважає необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами. Між позивачами та відповідачем відсутній будь-який договір або попередній договір купівлі-продажу або досягнення домовленостей про всі істотні умови договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER]. Норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Відповідач не був зобов'язаний 22.09.2014 року укладати з позивачами договір купівлі-продажу земельної ділянки, а тому посилання позивачів на те, що відповідач мав певні зобов'язання та порушив їх, не прийшовши до нотаріуса, є безпідставними, що підтверджується рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18.09.2015 року у справі № 204/6824/14-ц. Позивачами не обґрунтовані підстави за яких вони вважають, що отримання власником свідоцтва про право власності на його майно є одночасно і істотною умовою, і фактичним укладанням договору купівлі-продажу такого майна. Позивачам достеменно відомо про небажання [PERSON] передавати належні йому земельні ділянки у власність позивачів, а також про бажання позивачів повернути кошти та фактичне повернення коштів відповідачем за розпискою від 16.05.2011. Також, оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки на час виникнення спірних правовідносин підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, а тому він не може бути визнаний судом дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України. З огляду на наведене, просить відмовити позивачам у задоволенні позовним вимог в повному обсязі. В судовому засіданні представники позивачів позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на підстави зазначені у позові. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити позивачам у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у письмових запереченнях проти позову. Допитана в судовому засіданні 31 жовтня 2018 року в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона знайома з сім'єю [PERSON]. Вона працювала ріелтором та у 2010 році допомагала сім'ї [PERSON] продати належну їм квартиру. Також, вона була присутньою у нотаріуса при переданні сім'єю [PERSON] грошових коштів в сумі 3000 доларів США [PERSON] за частину земельної ділянки, що знаходиться по [ADDRESS] яка на праві власності належала [PERSON] У нотаріуса вона опинилась випадково та [PERSON] попросила її бути присутньою при переданні грошей за земельну ділянку, при цьому грошові кошти вона особисто не рахувала. Допитана в судовому засіданні 31 жовтня 2018 року в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона працює ріелтором. Вже близько п'яти років вона знайома з сім'єю [PERSON], більш точної дати вона не пам'ятає. Вона допомагала сім'ї [PERSON] у придбанні будинку по [ADDRESS]. З [PERSON] вона також знайома та їй відомо, що останній є сусідом сім'ї [PERSON]. Вона вмовила [PERSON] продати [PERSON] частину належної [PERSON] земельної ділянки площею 30 кв.м., яка є заїздом в будинок сім'ї [PERSON]. Між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріальну угоду про намір придбати земельну ділянку, оскільки на той час оформити нотаріально угоду про купівлю-продаж даної частини земельної ділянки було неможливо, оскільки був відсутній кадастровий номер цієї земельної ділянки, та вона не була виділена для продажу. Також, вона була присутньою при переданні сім'єю [PERSON] грошових коштів в сумі 3000 доларів США [PERSON] за частину земельної ділянки. Далі, було розроблено проект розподілу земельної ділянки. Однак, між [PERSON] та [PERSON] виникли суперечки та договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений так і не був. Їй також відомо, що [PERSON] повернув [PERSON] грошові кошти в сумі 3000 доларів США за допомогою засобів поштового зв'язку, однак у гривневому еквіваленті. Вислухавши сторони, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В судовому засіданні встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 01 лютого 1992 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданим Відділом РАЦС виконкому Красногвардійської райради народних депутатів м. Дніпропетровська 01 лютого 1992 року, актовий запис № 74 (а.с. 17). На підставі договору купівлі-продажу ? частини домоволодіння від 29 квітня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є., зареєстрованого в реєстрі за № 740, позивачу [PERSON] на праві власності належить ? частина домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 29). З пояснень сторін судом встановлено, що частина земельної ділянки, що знаходиться під в'їздом до гаражу позивачів та входом до подвір'я позивачів у домоволодіння [ADDRESS], належить відповідачу [PERSON] на праві приватної власності. Так, земельна ділянка загальною площею 0,0356 га, що розташована на території Красногвардійського району [ADDRESS], з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, була виділена [PERSON] у приватну власність на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 17 липня 2003 року, виданого на підставі договору дарування земельної ділянки від 26 квітня 2002 року № Д-123 (а.с. 26). Між [PERSON] та [PERSON] була досягнута згода щодо продажу [PERSON] належної йому частини земельної ділянки площею 30 кв.м. [PERSON], що розташована за адресою: [ADDRESS], про що [PERSON] 16 травня 2011 року була складена заява, посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є., зареєстрована в реєстрі за № 850 (а.с. 28). За продаж земельної ділянки площею 30 кв.м. [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у доларовому еквіваленті у сумі 3000 доларів США, що на день написання розписки складало 24000 грн., про що [PERSON] 16 травня 2011 року було написано письмову розписку (а.с. 27). Вищевказані обставини вже були встановлені Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська у рішенні суду від 18 вересня 2015 року по цивільній справі № 204/6824/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, зобов'язання не перешкоджати у встановлені меж земельної ділянки та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Дніпропетровської міської ради, треті особи: Міністерство юстиції України, [PERSON] про визнання недійсними рішення міської ради, державного акту на право власності на землю, скасування державної реєстрації права власності на землю та спонукання до вчинення зобов'язання (а.с. 65-68). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, оскільки вказані обставини справи вже були встановлені рішенням суду у цивільній справі, яке набрало законної сили, то вказані обставини не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи. Також, вищевказані обставини не заперечувалися сторонами та підтверджені допитаними під час розгляду справи свідками [PERSON] та [PERSON] Як вбачається з матеріалів справи, у 2011 році [PERSON] замовив у ФОП [PERSON] Проект розподілу земельної ділянки за адресою [ADDRESS] (а.с. 22-25). Після розподілу земельної ділянки [PERSON] на дві окремих частини, 05 серпня 2014 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] індексний номер 25183964 на земельну ділянку площею 0,0325 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер [NUMBER], що розташована у [ADDRESS] (а.с. 20), а також свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] індексний номер 25181042 на земельну ділянку площею 0,0031 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер [NUMBER], що розташована у [ADDRESS] (а.с. 21). Посилання позивачів у позові та їх представників у судовому засіданні на те, що 05.08.2014 року була виконана остання істотна умова договору купівлі-продажу земельної ділянки - отримано кадастровий номер та свідоцтво про право власності, та саме з цього моменту сторони досягли всіх істотних умов та фактично уклали договір купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,31 га (кадастровий номер [NUMBER]) є безпідставними, необґрунтованими та помилковими, а тому судом до уваги не приймаються. Судом встановлено, що жодного договору купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,0031 га (кадастровий номер [NUMBER]) у встановленій законом формі між сторонами не укладалось, як не укладалось у встановленій законом формі і попереднього договору купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки. При цьому, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 651 ЦК України заяву [PERSON] про згоду на продаж земельної ділянки, на яку посилаються позивачі, не можна вважати попереднім договором купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0031 га кадастровий номер [NUMBER]. Вищевказані обставини вже були встановлені Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська у рішенні суду від 18 вересня 2015 року по цивільній справі № 204/6824/14-ц та підтверджені у рішенні Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2015 року. Так, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2015 року по цивільній справі № 204/6824/14-ц було частково задоволено позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, зобов'язання не перешкоджати у встановлені меж земельної ділянки. Усунуто перешкоди права власності [PERSON] на земельних ділянок кадастровий номер [NUMBER] площею 0,0325 га та кадастровий номер [NUMBER] площею 0,0031 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS], зобов'язавши [PERSON] знести встановлений нею паркан та ворота розташовані на земельній ділянці [PERSON], самостійно (за власний рахунок) і привести ділянку до стану, придатного для використання та передати земельну ділянку в розпорядження [PERSON]. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. В задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Дніпропетровської міської ради, треті особи: Міністерство юстиції України, [PERSON] про визнання недійсними рішення міської ради, державного акту на право власності на землю, скасування державної реєстрації права власності на землю та спонукання до вчинення зобов'язання - відмовлено (а.с. 65-68). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2015 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації права власності на землю, було скасовано і в задоволенні цих вимог [PERSON] відмовлено. В іншій частині рішення суду було залишено без змін (а.с. 69-73). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року рішення колегії судді судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2015 року та рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2015 року у його незміненій частині було залишено без змін (а.с. 74-78). Твердження сторони позивача про те, що сторони домовились щодо всіх істотних умов договору та відбулось повне виконання договору, а отже підтверджується факт укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України є недоведеними та до уваги судом не приймаються і відхиляються. Статтею 657 ЦК України визначено форму для окремих видів договорів купівлі-продажу. Так, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Таким чином очевидним є висновок, що договір купівлі-продажу нерухомого майна має бути укладений в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, та вважається укладеним з дня такого посвідчення. Сторони визнають, що жодних нотаріально-посвідчених договорів купівлі-продажу земельної ділянки між позивачами та відповідачем не укладалось. Як на правову підставу в обґрунтування позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним позивач посилається на ч. 2 ст. 220 ЦК України. З положень частини 1 ст. 220 ЦК України вбачається, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. В постанові пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а саме у абз. 3 п. 13 роз'яснено, що при розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Посилання сторони позивача на те, що відповідач [PERSON] 22 вересня 2014 року був зобов'язаний з'явитися до нотаріуса для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, однак порушив такі зобов'язання та ухилився від його посвідчення, є недоведеними, оскільки стороною позивача перед судом не доведено належними та допустимими доказами такого обов'язку відповідача. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Більш того, 27 травня 2016 року [PERSON] звернулась до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу (цивільна справа № 204/3693/16-ц), у зв'язку з чим рішенням суду від 13 березня 2017 року позовну заяву [PERSON] було частково задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON]: заборгованість у розмірі 3000 доларів США, яка станом на 23.01.2017 року за офіційним курсом НБУ складає 83007 грн. 69 коп.; три відсотки річних за період з 22.09.2014 року по 23.01.2017 року у розмірі 5832 грн. 12 коп., а всього 88839 грн. 81 коп; в рахунок відшкодування збитків суму у розмірі 6000 грн., судовий збір в сумі 948 грн. 39 коп. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено (а.с. 91-95). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2017 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2017 року в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних за період з 22.09.2014 року по 23.01.2017 року, що складає 5832 грн. 12 коп. - скасовано і у цій частині в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] відмовлено. В іншій частині рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2017 року було залишено без змін (а.с. 96-98). Вищезазначене рішення суду [PERSON] було виконане шляхом здійснення на ім'я [PERSON] поштового переказу № 0070 від 04 вересня 2017 року на суму 89956 грн. 08 коп., який було виплачено останній особисто 14 листопада 2017 року, що підтверджується відповіддю з Укрпошти № 23-Г-03-144 від 26 грудня 2017 року (а.с. 79). Отже, судом встановлено, що відповідач [PERSON] в повному обсязі повернув позивачу [PERSON] грошові кошти, отримані за розпискою [PERSON] 16 травня 2011 року. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України). Враховуючи наведене, оскільки стороною позивача не доведено перед судом того, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0031 га кадастровий номер [NUMBER], що відбулося укладення договору та повне або часткове виконання договору, а також не доведено, що відповідач ухилився від його нотаріального посвідчення, враховуючи, що відповідач має право на власник розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] між продавцем [PERSON] та покупцями [PERSON], [PERSON] дійсним з моменту отримання продавцем свідоцтва про право власності, тобто з 05 серпня 2014 року. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Крім того, частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Що стосується вимоги представника відповідача стосовно стягнення з позивачів витрат на правову допомогу, то вони підлягають задоволенню, оскільки у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено. Крім того, представником відповідача дана вимога була підтверджена: договором про надання правової допомоги з додатком про розмір та порядок оплати за послуги (а.с. 126, 127), квитанціями про оплату послуг - (дублікат чека № 0.0.1146970920.1 від 30.09.2018 року на суму 3 600 грн. (а.с. 124), дублікат чека № 0.0.1173147847.1 від 31.10.2018 року на суму 2 475 грн. (а.с. 138), дублікат чека № 0.0.1219557423.1 від 21.12.2018 року на суму 3 000 грн. (а.с. 157), актами приймання-передачі наданих послуг - № 1 від 28.09.2018 року (а.с. 133), № 2 від 30.10.2018 року (а.с. 141), № 3 від 21.12.2018 року (а.с. 160). За таких обставин суд приходить до висновку, що з позивачів на користь відповідача підлягають стягненню понесені відповідачем витрати на правничу допомогу у розмірі 9075 грн. (3600 грн. + 2475 грн. + 3000 грн. = 9075 грн.), тобто по 4 537 грн. 50 коп. з кожного позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved