Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

У липні 2016 року позивачі звернулися до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення інфляційного збільшення суми боргу, пені та 3 % річних. Свої вимоги мотивують тим, що 23 лютого 2014 року в Чернівецькій області сталася ДТП, в результаті якої позивачі зазнали тілесних ушкоджень. Вказали, що вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області від 10 грудня 2014 року [PERSON] визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та стягнуто з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь законного представника малолітньої потерпілої [PERSON] - [PERSON] матеріальну шкоду, пов'язану із лікуванням дитини у розмірі 15 503 грн. 99 коп., шкоду, пов'язану із стійкою втратою працездатності у сумі 21 924 грн., моральну шкоду - 5 000 грн.; на користь потерпілої [PERSON] шкоду, пов'язану із тимчасовою втратою працездатності у сумі 8 637 грн. 50 коп. та 5000 грн. моральної шкоди; на користь [PERSON] 5000 грн. моральної шкоди. Даний вирок ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 11.03.2015 року в частині цивільних позовів залишено без змін. Позивачі зазначили, що на підставі вказаний рішень, 20 березня 2015 року Новоселицьким районним судом Чернівецької області видано виконавчі листи та 23 квітня 2015 року ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві відкрито виконавчі провадження за даними виконавчими листами. У позовній заяві позивачі вказали, що відповідач свої зобов'язання щодо виплати страхового відшкодування виконав лише 31 травня 2016 року. Посилаючись на те, що відповідач несвоєчасно виконав рішення суду, прострочив виконання зобов'язань за період з 12.03.2015 року по 30.05.2016 року, позивачі просять стягнути з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь: - [PERSON], яка діє в інтересах малолітньої [PERSON], пеню у розмірі 25 998, 45 грн., 3 % річних у розмірі 1 551,81 грн., інфляційне збільшення боргу у розмірі 16 462, 06 грн.; - [PERSON] пеню у розмірі 8 334, 17 грн., 3 % річних у розмірі 498, 79 грн., інфляційні збитки у розмірі 5 291, 35 грн.; - [PERSON] пеню у розмірі 3 055,60 грн., 3 % річних у розмірі 182, 87 грн., інфляційні збитки у розмірі 1 940 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивачів позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити. Представник відповідачів у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні. Зазначила, що вимога щодо застосування інфляційних витрат та 3% річних до наявних правовідносин є незаконною, оскільки стягнення зазначених витрат не розповсюджується на правовідносини сторін, між якими не виникло договірних відносин. Вважають, що даний спір виник з правовідносин відшкодування шкоди, а не з договірних зобов'язань. Крім того, просили врахувати строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені (а.с. 80-82). Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON] та представника позивачів, представників відповідачів, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області від 10 грудня 2014 року [PERSON] визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та цивільний позов потерпілих задоволено. Стягнуто з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь законного представника малолітньої потерпілої [PERSON] - [PERSON] матеріальну шкоду, пов'язану із лікуванням дитини у розмірі 15 503 грн. 99 коп., шкоду, пов'язану із стійкою втратою працездатності у сумі 21 924 грн., моральну шкоду - 5 000 грн.; на користь потерпілої [PERSON] шкоду, пов'язану із тимчасовою втратою працездатності у сумі 8 637 грн. 50 коп. та 5 000 грн. моральної шкоди; на користь [PERSON] 5 000 грн. моральної шкоди. Даний вирок ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 11 березня 2015 року в частині цивільних позовів залишено без змін (а.с. 26-34). Вказаний вирок набув законної сили з часу його проголошення. Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 02 червня 2015 року теж встановлено, що вирок Новоселицького районного суду Чернівецької області від 10 грудня 2014 року набрав законної сили 11 березня 2015 року (а.с. 133) За умовами ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Відповідно до вимог ст. 124 Конституції України та ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили є обов'язковими для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб, громадян і підлягають виконанню на всій території України. Згідно ст. 36.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності» якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Як вбачається з матеріалів справи, ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» стало відомо про набрання рішення законної сили 11 березня 2015 року. На виконання вказаного вироку суду 20 березня 2015 року Новоселицьким районним судом Чернівецької області видано виконавчі листи (а.с. 35-37). 23 квітня 2015 року ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві відкрито виконавчі провадження за даними виконавчими листами (а.с. 38-40). Згідно платіжних доручень (а.с. 99-103) ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» виплатила страхове відшкодування на користь позивачів лише 31 травня 2016 року. Згідно листа Національної Комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 16.05.2016 р., під час перевірки було виявлено ознаки порушення страховиком законодавства у сфері фінансових послуг щодо нездійснення виплати страхового відшкодування у порядку, встановленому Законом. (а.с. 48) Також, розпорядженням Національної Комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 07 червня 2016 року встановлено, що ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» порушено вимоги законодавства у сфері фінансових послуг, а саме п. 36.1 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності», відповідно до якого рішення про здійснення страхового відшкодування приймається у зв'язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування розглядається в судовому порядку. (а.с.117-118) Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 п. 3 ст. 988 ЦК України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити виплату у строк встановлений договором. Стаття 992 ЦК України встановлює відповідальність страховика, який у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. Відповідно до ст. 36.5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Стаття 625 ЦК України встановлює обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної у постанові №6-49цс 12 від 06.06.2012 року зазначено про те, що зобов'язання страховика про виплату страхувальнику страхових виплат у разі настання страхового випадку є грошовим зобов'язанням, у разі невиконання якого одночасно можуть застосовуватись наслідки, передбачені як нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України, так і нормами ст. ст. 549 - 550 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Оскільки вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області від 10 грудня 2014 року було визнано обов'язок відповідача про виплату на користь позивачів страхового відшкодування, яке було сплачено позивачам лише 31 травня 2016 року, тому за прострочення виконання зобов'язання підлягають стягненню на користь позивачів [PERSON], яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] та на користь [PERSON] з відповідача сума 3 % річних та інфляційне збільшення боргу. При розрахунку суми 3 % річних та інфляційного збільшення боргу, суд повинен брати до уваги лише матеріальний збиток, а не моральний. Як вбачається з матеріалів позовної заяви позивачі при вирахуванні сум позовних вимог, брали для розрахунку загальну суму як матеріальної так і моральної шкоди. Однак, при визначенні 3% річних та інфляційного збільшення боргу, суд враховує, що вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області від 10 грудня 2014 року стягнуто з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь законного представника малолітньої потерпілої [PERSON] - [PERSON] матеріальну шкоду, пов'язану із лікуванням дитини у розмірі 15 503 грн. 99 коп., шкоду, пов'язану із стійкою втратою працездатності у сумі 21 924 грн.; на користь потерпілої [PERSON] шкоду, пов'язану із тимчасовою втратою працездатності у сумі 8 637 грн. 50 коп., а тому дані суми суд бере за основу для вирахування 3% річних та інфляційного збільшення боргу. Період нарахування штрафних санкцій суд розраховує з наступного дня, коли стало відомо про набрання законної сили рішення, згідно вимог ст. 36.2 Закону України«Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності». Період нарахування штрафних санкцій починається з 12 березня 2015 року (наступний день після набрання законної сили ухвали Апеляційного суду Чернівецької області) та закінчується 30 травня 2016 року (день перед виплатою). Отже, враховуючи вимоги ст. 625 ЦК України, стягненню з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь [PERSON], яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] підлягають 3 % річних у розмірі 1 372 грн. 02 коп. та інфляційне збільшення боргу у розмірі 14 522 грн. 06 коп.,а на користь [PERSON] 3 % річних у розмірі 316 грн. 63 коп., інфляційні збитки у розмірі 3 351 грн. 35 коп. Що стосується вимог [PERSON], то на його користь вироком стягнуто було лише моральну шкоду, до якої не застосовуються наслідки, передбачені нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України, а тому позов в частині позовних вимог [PERSON] задоволенню не підлягає. Крім того, суд не приймає до уваги та вважає помилковим твердження представників відповідачів про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки вимоги ст.625 ЦК України розповсюджуються не тільки на договірні зобов'язання, а і на зобов'язання про виплату коштів, що виникли з інших підстав. Вимоги про стягнення суми пені підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Аналогічні положення щодо зобов'язання страховика сплатити неустойку в розмірі, установленому договором або законом у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати, містяться в ст. 992 ЦК України. Пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконано. Таким чином, у тому разі, коли на момент звернення з позовом виконання зобов'язання було прострочено понад один рік, стягнення неустойки (штрафу, пені) за минулий час обмежується одним роком перед зверненням зацікавленої особи до суду, якщо не будуть визнанні поважними причини пропуску даного строку. Як вбачається з матеріалів позовної заяви та з наданого позивачами розрахунку пені, останні просять стягнути з відповідача пеню за період з 12.03.2015 року по 30.05.2016 року. Однак, суд вважає, що в межах даного спору слід застосувати спеціальні строки позовної давності, які передбачені п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України (застосовувати позовну давність в межах одного року), тобто пеню слід стягнути за період з 30.05.2015 року по 30.05.2016 року, що становить на користь [PERSON] [PERSON], яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] у розмірі 18 059 грн. 65 коп., на користь [PERSON] у розмірі 4 167 грн. 00 коп. Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. У відповідності до ч. ч.1,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, або підстави звільнення від доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на те, що представники відповідача в судовому засіданні не надали доказів правомірності своїх дій по простроченню виконання відповідачем вироку суду про виплату коштів страхового відшкодування, суд вважає за можливе позов задовольнити частково. Крім того, позивач [PERSON] просила стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 7 957 грн. 15 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Згідно ч. 2 ст. 84 ЦПК України, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. У ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як вбачається з матеріалів справи, 05 квітня 2016 року між [PERSON] та адвокатом Шкварчук В.Д. був укладений договір про надання правової допомоги (а.с. 58-59) Згідно розрахунку № 1 суми гонорару за надану правову допомогу від 11 липня 2016 року сума 7 324 грн. (а.с. 60) Як вбачається з квитанції № 003/2016 від 11 липня 2016 року [PERSON] сплатила 7 324 грн. за надану правову допомогу згідно договору про надання правової допомоги. (а.с. 62) Згідно роз'яснень у п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч.3 ст. 79, ст. ст. 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача суми за надання правової допомоги у розмірі 5 394 грн. 80 коп. Вимога про стягнення коштів у розмірі 1 929,20 грн. згідно розрахунку № 1 за «підготовку скарги про порушення законодавства до Нацфінкомісії» задоволенню не підлягає, оскільки не доведено, що вчинення даних дій пов'язано безпосередньо з даною конкретною справою. Крім того, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь [PERSON] підлягають витрати по оплаті судового збору в розмірі 418 грн. 86 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial