Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-30 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним (удаваним) договору дарування від 03 липня 2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] щодо 1 / 4 частки [ADDRESS] , оціночною вартістю 70387 грн., визнання даної частки будинку об`єктом права спільної сумісної власності. Позов обгрунтований тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 листопада 1996 року, у березні 2018 року відповідач [PERSON] повідомив їй про своє звернення до суду із позовом про розлучення, після чого вона звернулась до Ніжинського МЦ з надання БВПД і дізналась про відчуження автомобіля Пежо без її згоди та оформлення спірної 1 / 4 частки вказаного будинку договором дарування. Рішенням суду їй компенсована вартість автомобіля. У 2014 році подружжям придбано дану частку будинку, здійснювались добудови, облаштування території. Відповідач [PERSON] , маючи злий умисел та діючи не в інтересах сім`ї, уклав договір дарування, яким своєю формою прикрив реальний договір купівлі-продажу. Вказана частка будинку добувалася (купувалася) в період шлюбу внаслідок спільних трудових та грошових затрат. Просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 03 липня 2019 року за результатами підготовчого засідання справу призначено до судового розгляду по суті. У відзиві від 16 вересня 2019 року відповідач [PERSON] позов не визнає, зазначає, що умови договору дарування виконані в повному обсязі. Із сімейного бюджету використані кошти лише для оформлення договору. На той момент була сім`я і сторони планували проживати у даному будинку. Позивач не наводить жодного доказу щодо удаваності договору. Позивач під час і після договору ніяких претензій не висловлювала, у будинку не проживала. Після розлучення у 2018 році у позивача виникли претензії щодо спільного майна, при цьому вказана частка будинку є його особистою власністю. У заяві від 12 грудня 2019 року відповідач [PERSON] просить застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у позові, розглянути справу за відсутності, зазначаючи, що безоплатний договір укладено 03 липня 2014 року, про що претензії позивача були відсутні. Приватний нотаріус Ніжинського міського нотаріального округу Бублик Т.М. відповідно до заяв від 29 травня 2019 року, 05 грудня 2019 року просить розглянути справу за відсутності, вважає позов необгрунтованим. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала, пояснивши, що частка будинку придбана за час шлюбу сторін, спірний договір є удаваним і приховує договір купівлі-продажу. Про наявність договору дізналась у 2018 році після отримання інформації з реєстру прав власності. [PERSON] зняв гроші, [PERSON] не є його родичем. Дана позиція підтримана в судовому засіданні позивачем [PERSON] , яка пояснила, що шлюб із [PERSON] , який не повідомляв про його справи, розірваний, останній відкладав гроші на депозит і вказував їй про купівлю будинку, від якого вона мала ключі. [PERSON] повідомив їй, що купив будинок, про будинок вона дізналась у 2015 році, про договір дарування дізналась у березні 2018 року. Представник відповідача [PERSON] адвокат Дроб`язко О.О. в судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що спірний договір дарування укладений в 2014 році, про що знала позивач, яка у даному будинку не проживала. Просить застосувати наслідки спливу позовної давності. Із врахуванням поданих сторонами доказів суд приходить до слідуючих висновків. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі із 02 листопада 1996 року, який розірваний згідно заочного рішення Ніжинського міськрайонного суду від 09 жовтня 2018 року за позовом [PERSON] .. Позивачем ставиться питання про визнання недійсним (удаваним) договору дарування частини будинку від 03 липня 2014 року. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно копії нотаріального посвідченого приватним нотаріусом Бублик Т.М. договору дарування частини житлового будинку від 03 липня 2014 року [PERSON] , як дарувальник, передав безоплатно [PERSON] , як обдарованому, 1 / 4 частину [ADDRESS] . Відчужувана частина належить дарувальнику на праві приватної спільної часткової власності. Дар сторони оцінюють в 70387 грн.. Ринкова вартість частини-70387 грн.. Волевиявлення сторін вільне, договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину та спрямований на реальнее настання правових наслідків, що в ньому обумовлені. У відзиві відповідач [PERSON] зазначає, що «…на той момент у нас була сім`я і ми дійсно планували проживати у цьому будинку сім`єю…», про що заперечення позивача в судовому засіданні відсутні, також сторонами не заперечується відсутність родинних зв`язків із відповідачем [PERSON] .. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у принципу справедливості розгляду справи судом. Відповідачем [PERSON] , як дарувальником за спірним договором, не наведено жодних підстав, мотивів та причин передачі ним в дар частини будинку [PERSON] , з яким він не перебуває у родинних відносинах, ринковою вартістю станом на 03 липня 2014 року-70387 грн.. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам закону щодо договору дарування, є підставою для визнання договору дарування недійсним. Відповідачем [PERSON] не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірну частину будинку, не надано належних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що майно, яке є предметом спору, було придбано безоплатно. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. За таких обставин договір дарування від 03 липня 2014 року, як спірний правочин, є удаваним відповідно до статті 235 ЦК України, даний правочин вчинено з метою приховування договору купівлі-продажу. В судовому засіданні відповідачем [PERSON] та представником відповідача [PERSON] адвокатом Дроб`язко О.О. заявлено про застосування спливу позовної давності. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач [PERSON] не знала про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернулась за його захистом до суду, недостатньо. В судовому засіданні встановлено, що позов поданий до суду у квітні 2019 року, у позові зазначена оціночна вартість спірного договору- 70387 грн., при цьому позивачем суду подана лише Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно… від 26 вересня 2018 року щодо реєстрації 03 липня 2014 року права власності за [PERSON] на 1 / 4 частку [ADDRESS] , підстава-договір дарування від 03 липня 2014 року, відомості про вартість у якій не зазначені. Даний договір витребуваний судом згідно ухвали від 15 квітня 2019 року і поданий суду 31 травня 2019 року.З моменту вчинення спірного правочину і до моменту пред`явлення нею позову у квітні 2019 року минуло майже 05 років, належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, що об`єктивно перешкоджали позивачу вчасно звернутись до суду не надано. За таких обставин позивачем пропущено строк позовної давності щодо звернення до суду із позовом, що є підставою для відмови в позові в зв`язку із спливом позовної давності.

Outcome: dismissed