Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-27 00:00:00

У липні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 29 лютого 2020 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, однак сімейне життя з відповідачем перестало складатись через втрату взаєморозуміння, різні погляди на спільне життя та обов`язки, у зв`язку з чим шлюбні відносини, спільне господарство та спільне проживання припинені з травня 2020 року. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просив шлюб розірвати. З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 27 липня 2020 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та без потреби у витребуванні доказів чи у сприянні в поданні доказів іншим чином. Відповідач свій відзив не подала, маючи у повному обсязі можливість реалізувати надані Законом процесуальні права на заперечення для спростування аргументів позовної заяви; про жодні причини неможливості подання доказів письмово суду не повідомляла. В судовому засіданні позивач свій позов підтримав повністю, наполягаючи на його задоволенні з наведених у ньому підстав, пояснивши, що спільне проживання та спільне господарство остаточно припинені з червня 2020 року у зв`язку з тим, що позивач втратив довіру та повагу до відповідача через фінансові питання, розподіл та витрату коштів, різні погляди на ведення спільного господарства. Відповідач позовні вимоги визнала в частині розірвання шлюбу, заперечуючи проти мотивів позовної заяви та обставин, що призвели до розпаду сім`ї, вказавши, що саме негідна поведінка позивача призвела до припинення спільного проживання та ведення спільного господарства, а нею витрачались разом з позивачем власні кошти на ремонт та приведення у житла у належний стан, проте через конфлікт на побутовому та фінансовому ґрунті 12 червня 2020 року спільне проживання з позивачем припинене, він забрав ключі від квартири і з того часу вони спільне господарство не ведуть, проте позивач не віддає їй її речі, що знаходяться в квартирі позивача, у зв`язку з чим майновий спір вирішити донині не вдається, що стало підставою її відмови у розірванні шлюбу через органи РАГС. Суд, вислухавши усні пояснення сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи принцип диспозитивності за ст.13 ЦПК України, приходить до висновку про ухвалення у судовому засіданні рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 29 лютого 2020 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому Індустріальним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 71, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, залученим до матеріалів справи в копії (а.с.7). Сторони від шлюбу малолітніх, неповнолітніх дітей не мають. Сімейне життя не склалося з причин втрати взаєморозуміння, різних поглядів на взаємні права і обов`язки подружжя, через сварки на побутовому ґрунті, обопільного звинувачення один одного, через що втрачене почуття любові і поваги один до одного, у зв`язку з чим сторони шлюбні стосунки припинили, спільне господарство не ведуть та проживають окремо з 12 червня 2020 року, обставини чого визнані сторонами у судовому засіданні. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України шлюб розривається, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. В ході розгляду справи, судом перевірена наявність відповідних підстав для розірвання шлюбу і суд переконався у дійсному волевиявленні сторін. Вирішуючи справу, суд зважає на особливий характер сімейних відносин та їх об`єктивну недоступність для оточуючих, при цьому, бере до уваги, що зазначені вище та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, категоричне заперечення як позивача так і відповідача проти збереження шлюбу, вочевидь свідчать про те, що примирення сторін неможливе, подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу. Відповідно до ст.141 ЦПК України та з урахуванням клопотання позивача, викладеного у позовній заяві, судовий збір слід покласти на сторони в рівних частинах. На підставі викладеного,

Outcome: approved