Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

У липні 2019 року Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , згідно з яким просило: стягнути з [PERSON] на користь Фірми «Т.М.М.» - ТОВ грошові кошти в розмірі 142 173 грн. 14 коп. (розрахунок - т.2 а.с.144) та витрати по сплаті судового збору. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що з 26.08.2005 року та по теперішній час Фірма «Т.М.М.» - ТОВ є експлуатаційною організацією і надає житлово-комунальні та інші послуги у будинку [ADDRESS] . При цьому, 20.11.2004 року між позивачем та [PERSON] , яка власником квартири [ADDRESS] , було укладено Договір про участь в затратах на утримання житлового будинку та прилеглої території № 143 ж/Вл49а, згідно з розділом ІІ якого співвласник зобов`язаний своєчасно, в терміни та порядку, встановлені п. 3.1 цього договору, пропорційно своїй частці власності в цьому житловому будинку і в розмірі визначеному чинним законодавством оплачувати підприємству спожиті послуги, а саме диспетчеризацію та технічне обслуговування ліфтів, вивезення побутових відходів, обслуговування вузлів обліку житлового будинку, їх стандартизацію та метрологію, обслуговування водостоків, люків для вентиляційних каналів, протипожежну автоматику, внутрішні і зовнішні тепло- і електропроводів будинку, дезінфекцію, дератизацію, послуги аварійних служб, підготовку будинку до експлуатації в зимовий період, електроенергію на роботу ліфтів, на освітлення сходових майданчиків, опалення місць загального користування, воду на полив прилеглої території, податок на землю, матеріальні витрати, витрати на утримання адміністративних приміщень та апарату управління, санітарне обслуговування прилеглої території та допоміжних приміщень будинку, технічне обслуговування, комунальні та інші платежі, передбачені чинним законодавством України та цим договором т.д.). Згідно з п. 3.1 Договору співвласник сплачує спожиті послуги до 10-го числа наступного місяця, в розмірі, зазначеному в наданому рахунку на оплату послуг, який є одночасно актом виконаних послуг. Разом з тим, позивач вказує, що всупереч умов договору відповідач у повному обсязі не сплачує кошти за спожиті житлово-комунальні послуги, в результаті у відповідача за спожиті житлово-комунальні послуги утворилась заборгованість у розмірі 142 173 грн. 14 коп., про що свідчить Акт звірки. Ухвалою від 16.08.2019 року було відкрито провадження у справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. 19.09.2019 року на адресу суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на безпідставність та необгрунтованість позовних вимог. Також, відповідач просив застосувати строки позовної давності, оскільки розмір заборгованості, зазначений в Акті звірки взаємних розрахунків станом на період з травня 2016 року по квітень 2019 року між Фірма «Т.М.М.» - ТОВ та ним, включає суми заборгованості за періоди, які виходять за межі позовної давності. 01.10.2019 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представники відповідача щодо задоволення позову заперечували, посилаючись на безпідставність та необгрунтованість позовних вимог. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що з 26.08.2005 року Фірма «Т.М.М.» - ТОВ є експлуатаційною організацією і надає житлово-комунальні та інші послуги у будинку [ADDRESS] , про що свідчить Акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 26.08.2005 року. При цьому, 20.11.2004 року між позивачем та [PERSON] , як власником квартири [ADDRESS] було укладено Договір про участь в затратах на утримання житлового будинку та прилеглої території № 143 ж/Вл49а, згідно з розділом ІІ якого співвласник зобов`язаний своєчасно, в терміни та порядку, встановлені п. 3.1 цього договору, пропорційно своїй частці власності в цьому житловому будинку і в розмірі визначеному чинним законодавством оплачувати підприємству спожиті послуги, а саме диспетчеризацію та технічне обслуговування ліфтів, вивезення побутових відходів, обслуговування вузлів обліку житлового будинку, їх стандартизацію та метрологію, обслуговування водостоків, люків для вентиляційних каналів, протипожежну автоматику, внутрішні і зовнішні тепло- і електропроводів будинку, дезінфекцію, дератизацію, послуги аварійних служб, підготовку будинку до експлуатації в зимовий період, електроенергію на роботу ліфтів, на освітлення сходових майданчиків, опалення місць загального користування, воду на полив прилеглої території, податок на землю, матеріальні витрати, витрати на утримання адміністративних приміщень та апарату управління, санітарне обслуговування прилеглої території та допоміжних приміщень будинку, технічне обслуговування, комунальні та інші платежі, передбачені чинним законодавством України та цим договором т.д.). Також, згідно з п. 3.1 Договору співвласник сплачує спожиті послуги до 10-го числа наступного місяця, в розмірі, зазначеному в наданому рахунку на оплату послуг, який є одночасно актом виконаних послуг. Разом з тим, як встановлено у судового засіданні, всупереч умов договору, відповідач у повному обсязі не сплачує кошти за спожиті житлово-комунальні послуги, в результаті чого у відповідача за спожиті житлово-комунальні послуги утворилась заборгованість. При цьому, стороною позивача надано розрахунок суми заборгованості та акт звірки взаємних розрахунків по 30.04.2019 в якому зазначений розмір боргу в загальній сумі - 142 173 грн. 14 коп. (т.1 а.с.16; т.2 а.с. 144). В свою чергу, стороною відповідача будь-яких належних доказів, які б спростовували вищенаведену суму заборгованості відповідача перед позивачем, матеріали справи не містять, і посилання сторони відповідача щодо необґрунтованості тарифів на послуги з обслуговування будинку, споруд та прибудинкових територій через їх незатвердження та непогодження із відповідачем та органами місцевого самоврядування, - не підтвердженні жодним доказом, правомірність вказаних тарифів не була предметом розгляду. В свою чергу, ст. 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить. При цьому, вимоги ст.ст. 525, 526 ЦК України передбачають, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначено у Законі України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV (далі - Закон). Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору. Житлово-комунальні послуги поділяються за: функціональним призначенням; порядком затвердження цін/тарифів (ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримування, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики; друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін). Статтею 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом. Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» порядок (формування цін/тарифів на кожний вид житлово-комунальних послуг першої і другої груп (п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 14 цього Закону) визначає Кабінет Міністрів України. Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. При цьому, такому право прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Крім того, вимоги ст.162 ЖК УРСР передбачають, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Також, ст.179 ЖК УРСР встановлено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. На підставі викладеного, а також враховуючи те, що відповідачем не було доведено, що вищевказані послуги ним не отримувались, претензій чи скарг з приводу повноти, обсягу та якості наданих послуг, тарифів від нього на адресу позивача не надходило, а позивачем доведено факт надання послуг, про що, серед іншого, свідчать відповідні договори, додані до матеріалів справи, суд приходить до висновку, про необхідність захисту порушених прав позивача шляхом стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги. Водночас, також слід вказати, що, як вбачається з матеріалів справи, зокрема квитанцій, до останніх включено суму заборгованості за опалення. Проте, матеріали справи не містять жодних доказів, зокрема відповідного договору, який би підтверджував правомірність нарахування позивачем боргу за опалення, що, згідно наданого розрахунку складає: 2016 рік: 3219,44 грн. + 2017 рік: 8225,96 грн. + 2018 рік: 4359,32 грн.+ 2019 рік 13867,31 грн. = 29681,03 грн. (т.2 а.с.144). Крім того, стороною позивача не було жодним чином доведено та не надано розрахунку заборгованості відповідача перед позивачем, що утворилась згідно розрахунку та акту звірки станом до травня 2016 року в сумі 56631,28 грн. Також, згідно положень ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких обставин, оскільки відповідач заявив у відзиві про застосування строку позовної давності при вирішенні даної справи, а позивачем, який звернувся до суду з позовом у липні 2019 року, жодних поважних причин пропуску цього строку зазначено не було, суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за надані житлово-комунальні послуги підлягають частковому задоволенню, а саме в межах строку позовної давності з липня 2016 року по квітень 2019 року, що, за вирахуванням суми недоведених заборгованості за опалення в сумі 29681,03 грн. та суми боргу до травня 2016 року 56631,28 грн., становить 55 860,83 грн. (142173,14 - (29681,03 + 56631,28) = 55 860,83). Крім того, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 838, 10 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial