Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-22 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом, з урахуванням уточнень, до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Прокуратури м. Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Позовна заява мотивована тим, що 28 серпня 2014 року вони були затримані працівниками Голосіївського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві та їм вручено підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 307 КК України, відомості за якою 12 червня 2014 року було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014100010004658. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 30 серпня 2014 року відносно [PERSON] було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08 вересня 2014 року [PERSON] звільнена з під варти під заставу. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 30 серпня 2014 року відносно [PERSON] було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який 23 жовтня 2014 року було продовжено до 29 січня 2015 року. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 29 січня 2015 року запобіжний захід у вигляді тримання під вартою [PERSON] було продовжено до 29 березня 2015 року. Вироком Святошинського районного суду м. Києві від 12 жовтня 2015 року позивачів визнано невинуватими у пред`явленому обвинуваченні за частиною другою статті 307 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ними кримінального правопорушення. Запобіжний захід стосовно [PERSON] у вигляді тримання під вартою скасовано, та звільнено його з під варти у залі суду. Запобіжний захід, застосований до [PERSON] у вигляді застави скасовано і повернуто внесену суму як предмет застави заставодавцю. Вирок суду був переглянутий у апеляційному та касаційному порядках та залишений без змін. Позивачі зазначали, що внаслідок вищевказаного, та перебуваючи [PERSON] під вартою 14 місяців, протягом трьох років розгляду їхньої судової справи, їм було завдано моральної шкоди, яка полягала у душевних та фізичних стражданнях, руйнуванні життєвих планів та соціальних зв`язків, тривалому відриві від неповнолітніх дітей, погіршення відносин з оточуючими, що вплинуло на їх психологічний стан та тепер вимагає від них додаткових зусиль для організації свого життя. [PERSON] також зазначив, що перебуваючи під вартою у Київському слідчому ізоляторі до 12 жовтня 2015 року йому медична допомога не надавалась. Вказував, що у 2014 році внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості та потребував операцію. Крім того, після винесення виправдувального вироку відносно них, прокурором було подано апеляційну та касаційну скаргу на зазначене судове рішення, розгляд у судах апеляційної та касаційної інстанції відбувався протягом 23 місяців, чим також їм завдано моральної шкоди. Ураховуючи викладене, та посилаючись на статтю 56 Конституції України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статті 1167, 1176 ЦК України, Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», позивачіпросили суд відшкодувати за рахунок державного бюджету України моральну шкоду, завдану незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури Сергатюку А.Л. у розмірі 528 629 грн, а [PERSON] - 438 626 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Клочко І.В. від 21 листопада 2017 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Прокуратури м. Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Призначено справу до судового розгляду. 23 січня 2018 року від Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачі звернулись до суду із позовними вимогами до неналежного відповідача, так як таке відшкодування покладається на державу, а не на відповідні органи державної влади. 21 лютого 2018 року від Головного управління Національної поліції у м. Києві до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначаючи, що КПК України не передбачено відшкодування моральної шкоди органами досудового розслідування. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому відповідно до статті 1174 ЦК України покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Вважають, що розмір моральної шкоди має бути не більше ніж 44 800 грн на кожного з позивачів, враховуючи 14 місяців їх перебування під слідством і судом. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Клочко І.В від 21 лютого 2020 року призначено підготовче судове засідання у справі. 24 травня 2018 року від Прокуратури міста Києва до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначаючи, що позивачами не доведена наявність моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Клочко І.В від 13 травня 2019 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Прокуратури м. Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні [PERSON] та представник обох відповідачів підтримали позовну заяву за викладеними в ній обставинами та просили задовольнити. [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує, просить задовольнити. Представник Головного управління Національної поліції у м. Києві заперчувала проти задоволення позову. Представник Прокуратури м. Києва позов не визнавала,та просила відмовити у його задоволенні. В судове засідання, призначене на 23.07.2020р., будучи належним чином повідомленою не з`явилась, причини своєї неявки суду не повідомила. Вислухавши пояснення позивачів, представника позивача, представника відповідача судом встановлено наступне. 13 листопада 2014 року Прокурором Голосіївського району було пред`явлено [PERSON] та [PERSON] обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 307 КК України (а.с. 144-148). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26 березня 2015 року запобіжний захід стосовно обвинуваченого [PERSON] , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 307 КК України, у вигляді тримання під вартою продовжено на строк 60 (шістдесят) днів, по 24 травня 2015 року включно, і продовжено утримувати його у Київському слідчому ізоляторі № 13 Управління державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області (а.с. 52-54). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09 липня 2015 року запобіжний захід стосовно обвинуваченого [PERSON] , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 307 КК України, у вигляді тримання під вартою продовжено на строк 60 (шістдесят) днів, по 06 вересня 2015 року включно, і продовжено утримувати його у Київському слідчому ізоляторі №13 Управління державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області (а.с. 55-57). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09 липня 2015 року запобіжний захід стосовно обвинуваченого [PERSON] , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 307 КК України, у вигляді тримання під вартою продовжено на строк 60 (шістдесят) днів, по 12 жовтня 2015 року включно, і продовжено утримувати його у Київському слідчому ізоляторі №13 Управління державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області (а.с. 58-60). Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року [PERSON] та [PERSON] визнано невинуватими у пред`явленому обвинуваченні за частиною другою статті 307 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ними кримінального правопорушення. Запобіжний захід стосовно [PERSON] у вигляді тримання під вартою скасовано, та звільнено його з під варти у залі суду. Запобіжний захід, застосований до [PERSON] у вигляді застави скасовано і повернуто внесену суму як предмет застави заставодавцю. (а. с. 9-20). Вирок суду був переглянутий у апеляційному та касаційному порядках та залишений без змін (а. с. 21-33). Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Із матеріалів справи убачається, що [PERSON] та [PERSON] незаконно перебували під слідством і судом 14 місяців, а саме з 29 серпня 2014 року по 12 жовтня 2015 року, що є підставою для відшкодування на їх користь моральної шкоди. У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону. Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62). Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18). У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що при визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, проте суд також має оцінити надані позивачем докази, визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Такий же висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19). Факт перебування позивачів під слідством та судом очевидно завдав позивачам моральної шкоди внаслідок психічного впливу пред`явленням обвинувачення, позбавлення можливостей в повній мірі реалізації ним своїх звичок і бажань, що призвели до порушення їх нормальних життєвих зв`язків та вимагали від них додаткових зусиль для організації свого життя, пошук можливих способів захисту своїх порушених прав, інших негативних наслідків морального характеру, зниження репутації. Сам по собі такий факт є травмуючим для будь-якої людини, яка зазнала незаконних дій правоохоронних органів та суду. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом та наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позову, та стягнення з Державного бюджету України на користь позивачів моральної шкоди у розмірі 55 мінімальних щаробітних плат, щол становить суму 259765,00 грн кожному, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості. Позовні вимоги позивачів щодо відшкодування моральної шкоди за оскарження прокуратурою виправдувального вироку відносно них є необґрунтовані, оскільки чинним законодавством України не передбачено порядку для такого відшкодування. Доводи відповідачів про те, що позивачами не надано жодних належних доказів, які б підтверджували заподіяння їм моральної шкоди та в чому вона полягає, суд відхиляє, оскільки позивачі дійсно перебували під слідством та судом, що беззаперечно призвело до порушення їхніх нормальних життєвих зв`язків та звичного ритму життя, а незаконне перебування позивачів під слідством та судом, застосування щодо них запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, внесення застави, вочевидь мали негативні наслідки, пов`язані з цим душевні та моральні страждання і переживання.

Outcome: partial