Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобовязання, в кому просив, стягнути з відповідача на його користь компенсацію 3% річних у розмірі 3\~689 грн. 56 коп., інфляційні витрати у розмірі 31\~845 грн. 15 коп. та судові витрати по справі. В обґрунтування вимог зазначив, що 12.11.2012 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська позов [PERSON] до [PERSON], третя особа Представництво компанії «TeleTRADE» було задоволено та з відповідача стягнуто суму боргу у розмірі 40\~956 грн. 74 коп. та судовий збір у розмірі 410 грн. 29.11.2012 року він звернувся до Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ з заявою про відкриття виконавчого провадження та виконавчим листом. 04.12.2012 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 27.10.2014 року винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу, рішення суду не виконано. 05.01.2015 року він знову звернувся до державної виконавчої служби з заявою та виконавчим листом, після чого було відкрито виконавче провадження № 45971396. 25.05.2015 року знову винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу, без виконання. До теперішнього часу [PERSON] рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12.11.2012 року не виконано. Таким чином, враховуючи суму заборгованості 40\~956,74 грн., від якої рахується компенсація річних та інфляційний витрат за період з 27.11.2012 року по 27.11.2015 року, загальна сума процентів становить 3\~689,56 грн., а суму інфляційних витрат 31\~845,15 грн. Тому, позивач звертається до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та просив їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позову, просив відмовити у його задоволенні. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12.11.2012 року, з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто суму у розмірі 40\~956 грн. 74 коп. Рішенням суду встановлено, що між сторонами 09.04.2012 року було укладено договір-доручення про довірче управління фінансовими коштами, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] в управління торговий рахунок з розміщеними на ньому коштами на загальну суму 5\~126 доларів США. Відповідно до п. 2.1.4 даного договору [PERSON] не повинен був перевищувати зону потенційного ризику, оговорену у договорі, однак в порушення умов договору перевищив дану зону та втратив всі кошти, які знаходилися на рахунку. Відповідно до п. 4.4 цього договору-доручення [PERSON] несе матеріальну відповідальність за стан рахунку та у разі втрати депозиту більш ніж на 15 %, повинен відшкодувати бракуючи суму. Як вбачається з матеріалів справи, 04.12.2012 року за виконавчим листом № 2-419 виданого 28.11.2012 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська, старшим державним виконавцем Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Постановою старшого державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 27.10.2014 року виконавчий лист було повернуто стягувачу без виконання. Після повторного відкриття виконавчого провадження, постановою старшого державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 25.05.2015 року виконавчий лист знову було повернуто стягувачу без виконання. Як вбачається з позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідача компенсацію 3% річних та інфляційні витрати на підставі ст. 625 ЦК України за період з 27.11.2012 року по 27.11.2015 року, тобто за прострочення виконання грошового зобовязання. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, розяснено, що за змістом ст.ст. 524,533 535, 625 ЦК України, грошовим є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобовязання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Підставою для застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 зазначеного Кодексу, є прострочення боржником грошового зобовязання. Така відповідальність настає у разі встановлення, що зобовязання є грошовим, у інших випадках ця норма застосуванню не підлягає (постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 25 червня 2014 року у справі № 6-25цс14) Таким чином судом встановлено, що між позивачем та відповідачем виник спір щодо неналежного виконання зобовязань за договором-дорученням про довірче управління фінансовими коштами, та згідно даного договору з [PERSON] було стягнуто матеріальну шкоду за неналежне виконання умов договору. Дані зобовязання не відносяться до грошового зобовязання, а тому нарахування встановленого індексу інфляції та 3% річних у даному випадку не можливе, оскільки даний вид відповідальності настає лише при наявності грошового зобовязання між сторонами, а саме наявності укладеного договору щодо сплати грошових коштів (договір позики грошей, тощо). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобовязання, задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки, позивачу у задоволенні позову відмовлено, суд вважає що не має підстав в повернені позивачу судових витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed