Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-01 00:00:00

У листопаді 2014 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів, в обґрунтування якого вказувала на те, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 липня 2014 року між ними розірвано. Від даного шлюбу у них із відповідачем народилися діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які останні два роки проживають разом із нею та знаходяться на її утриманні. При цьому, відповідач ніякої допомоги на утримання дітей не надає й відповідно належним чином не виконує свій батьківський обов'язок з утримання дітей, її вихованням не займається. При цьому зазначала, що відповідач на даний момент офіційно не працює, але є працездатною особою, неофіційно працює на приватних будівництвах, має мінливий дохід, інших дітей крім їхніх спільних та інших осіб, які б знаходилися у нього на утриманні немає, а також у нього відсутні будь-які інші зобов'язання, має задовільний стан здоров'я, а тому здатен надавати утримання дітям. Посилаючись на вказане, просила стягнути з відповідача на свою користь на утримання дітей аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи від дня пред'явлення позову і до досягнення дітьми повноліття, з індексацією відповідно до закону. У судове засідання позивачка не з'явилася, надала заяву, в якій просила розгляд справи провести у ї відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Причину своєї неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Ураховуючи вказане, а також наявність згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст. 224 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказах. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Так, відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно статей 10, 31, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За вказаною нормою суд не може самостійно визначити або змінити підстави позову. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 липня 2014 року розірвано (а.с. 7). Як убачається з матеріалів справи, у період шлюбу у сторін народилися діти - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Відповідно до свідоцтва про народження дитини, батьками дитини вказані [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копіями витягу з реєстру свідоцтв про народження (а.с.10-11). Так, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачка вказувала на те, що відповідач як батько дитини зобов'язаний приймати участь в утриманні та матеріальному забезпеченні дітей, однак від своїх батьківських обов'язків ухиляється й відповідно не надає їй ніякої допомоги на їх утримання, тому просила саме в судовому порядку вирішити питання про стишення з відповідача аліментів на утримання дітей. Так, відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). За змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Відповідно до ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Таким чином, статтею 184 СК України передбачена можливість визначення розміру аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі. Це відповідна (фіксована) сума коштів на утримання дитини, яка не є одноразовим платежем, а твердою грошовою сумою визначеною судом на утримання дитини до її повноліття. Крім того, частина друга статті 184 СК України передбачає, що визначений судом у твердій грошовій сумі розмір аліментів, підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до п. 17 роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 зазначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Як встановлено судом, після розірвання шлюбу діти сторін залишилась проживати разом із позивачкою та знаходиться на її утриманні, що підтверджується довідкою про склад сім'ї (а.с 9). Позивачка [PERSON] офіційно не працює, здійснює догляд за дитиною, однак не отримує державну соціальну допомогу. Разом з тим, як встановлено судом, відповідач [PERSON] в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання та забезпечення повноцінного життя дітей не надає й відповідно ним не надано суду належних та допустимих доказів на спростування вказаного. Так, відповідно до ст. 191 Сімейного Кодексу України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Таким чином, визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дитини, суд враховуючи те, що відповідач ухиляється від утримання дитини, матеріальної допомоги в добровільному порядку не надає, на даний час офіційно не працює, але є працездатним, отримує дохід, який є мінливий та неконтрольований, відповідно до ст.180 СК України зобов'язаний утримувати своїх дітей, приходить до висновку про можливість визначення розміру стягнення аліментів саме в твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн. щомісячно, з дня пред'явлення позову і до досягнення дітьми повноліття. Крім того, з відповідача на підставі ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі наведеного та

Outcome: approved