Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-04 00:00:00

У квітні 2020 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Запоріжжяобленерго» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову зазначено, що він перебував у трудових відносинах із відповідачем по справі. 09.11.2018, на підставі наказу № 4526к від 08.11.2018, позивача було звільнено за власним бажанням. Відповідачем заробітна плата виплачувалася із затримкою та нерегулярно, внаслідок чого утворилась заборгованість по заробітній платі за період з вересня 2017 року по листопад 2018 року у розмірі 73 192 грн. 74 коп. Заборгованість по заробітній платі була виплачена відповідачем в повному обсязі лише 07.05.2019. Посилаючись на вказані обставини, а також на положення ст. ст. 116, 117 КЗпП України, позивач просив суд стягнути із ПАТ «Запоріжжяобленерго» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 09.11.2018 по 07.05.2019 в сумі 102 452 грн. 40 коп. Ухвалою судді від 21.04.2020 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено провести в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи в судове засідання, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті (відзиву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь). Вирішено провести перше судове засідання у цій справі 22.05.2020. 07.05.2020 до суду надійшов відзив ПАТ «Запоріжжяобленерго» на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечує проти позову та просить відмовити у його задоволенні. В обґрунтування відзиву зазначено, що виплата належних [PERSON] при звільненні сум заробітної плати відбулась 07.05.2019, а тому тримісячний строк для звернення до суду з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні сплив 07.08.2019. Враховуючи те, що позов пред`явлено 16.04.2020, тобто з пропуском, передбаченого ст. 233 КЗпП України, строку позов задоволенню не підлягає. З огляду на викладені обставини представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Судове засідання, призначене на 22.05.2020, було відкладено, оскільки станом на день зазначеного судового засідання не сплив строк для подання заперечень на відзив. Згідно інформації із сайту Укрпошти, відзив на позовну заяву отримано позивачем 29.05.2020. Станом на 05.06.2020 заперечення на відзив від позивача не надійшли. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач у справі [PERSON] перебував у трудових відносинах із ПАТ «Запоріжжяобленерго». [PERSON] було звільнено з 09.11.2018 за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Заборгованість ПАТ «Запоріжжяобленерго» по нарахованій але не виплаченій заробітній платі перед [PERSON] за період з вересня 2017 року по листопад 2018 року складала 73 192 грн. 74 коп., яка була виплачена в повному обсязі 07.05.2019. Між сторонами виник спір з приводу відповідальності роботодавця за несвоєчасну виплату заробітної плати та за затримку розрахунку при звільненні. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За положеннями статті 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Вищезазначене вказує на те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року, положення статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку із статтями 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Отже, в справі що розглядається, строк для пред`явлення до суду позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні для позивача розпочався з 07 травня 2019 року (з дня, коли відповідач виплатив суми, які належали [PERSON] при звільненні), а закінчився відповідно 08 серпня 2019 року. З огляду на вищевикладені обставини, зважаючи на те, що позивач звернувся до суду з позовом лише 21.04.2020, тобто майже через 1 рік з моменту виплати належних йому сум при звільненні, причин пропуску строку, які б давали підстави для його поновлення, не навів, - суд доходить висновку, що позивачем пропущено 3-місячний строк звернення до суду, а тому з цих підстав слід відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З огляду на те, що у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, в силу ст. 141 ЦПК України, підстави для стягнення з ПАТ «Запоріжжяобленерго» витрат позивача по сплаті судового збору відсутні.

Outcome: dismissed