Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

У листопаді 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі по тексту ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк»), в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 214845,18 грн., зокрема 3 відсотки річних в розмірі 22907,22 грн. та інфляційні витрати в розмірі 191937,96 грн. за прострочення грошового зобов'язання, а також вирішити питання про розподіл судових витрат. Позовну заяву мотивовано тим, що 19.03.2013 року між позивачем та ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» укладено договір про відкриття банківського рахунку та обслуговування платіжної картки фізичної особи [NUMBER]. На цьому поточному рахунку перебували кошти в сумі 1314643,57 грн., які відповідач відмовився перераховувати, видати, здійснювати операції за допомогою картки та інше. Рішенням суду, яке набрало законної сили, з відповідача на користь позивача було стягнуто вказані кошти. Відповідач перерахував кошти тільки 30.10.2014 року. У зв'язку з простроченням грошового зобов'язання позивач вважає, що у нього виникло право на відшкодування завданої шкоди відповідно до положень ст. 625 ЦК України. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, причини неявки суду не відомі, про час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином. На адресу суду надійшли письмові заперечення проти позову, в яких відповідач просив відмовити в задоволенні позову з підстав його необґрунтованості та недоведеності позовних вимог. Враховуючи положення ст.ст. 158, 169, 173, 224 ЦПК України та письмові заперечення відповідача, суд вирішив розглядати справу за відсутності сторін, за наявними у справі доказами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19.03.2013 року між [PERSON] та ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі головного експерта Іванова П.І. (відділення № 13) був укладений договір про відкриття банківського рахунку та обслуговування платіжної картки фізичної особи [NUMBER]. Відповідно до пунктів 1.1 та 2.2 договору банк відкрив і здійснює обслуговування поточного рахунку на ім'я [PERSON] [NUMBER] та зобов'язався приймати і зараховувати на поточний рахунок кошти, виконувати розпорядження держателя про перерахування і видачу відповідних сум з поточного рахунку та проведення інших операцій за поточним рахунком, в тому числі, такі, що будуть ініційовані за допомогою картки з дотриманням встановлених правил. Згідно матеріалів справи на картковому рахунку [NUMBER] станом на 28.04.2014 року перебували кошти в сумі 1314643,57 грн. 25.03.2014 року позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення коштів в повному обсязі з поточного рахунку, яку в цей же день (згідно відбитку печатки) відділенням № 13 отримано. У зв'язку із відмовою ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» перераховувати або видати грошові кошти, позивач звернувся з позовом до суду. Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 30.04.2014 року у справі № 668/4642/14ц позовні вимоги [PERSON] задоволено, з ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на користь позивача стягнуто кошти в сумі 1314643,57 грн. Вказане рішення набрало законної сили 01.09.2014 року після відмови апеляційного суду Херсонської області у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою. 15.09.2014 року Суворовським районним судом м. Херсона видано виконавчий лист, який в подальшому позивачем пред'явлено до виконання до Відділу державної виконавчої служби Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні. Згідно відповіді ВДВС (від 16.01.2015 року) кошти в сумі 1314643,57 гр. надійшли на рахунок відділу 31.10.2014 року. Згідно вимог ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до положень ст. 1066 ЦК України (ч.ч. 1-3) за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунку), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк має право визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Частинами 1 та 3 ст. 1068 ЦК України визначено, що банк зобов'язаний вчинити для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунку. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором рахунка або законом. За змістом ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній в аналізі практики застосування ст. 625 ЦК України в цивільному судочинстві, якщо відбулося прострочення банком операцій за рахунком, у клієнта з'являється підстава вимагати відповідно до ст. 625 ЦК сплати процентів, а відповідно до вимог ст. 623 ЦК - відшкодування завданих збитків, якщо інше не встановлено законом. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК. Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Таким чином, враховуючи те, що ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» не виконало вимогу щодо перерахування належних [PERSON] грошових коштів з його поточного рахунку, то з моменту невиконання банком взятих на себе зобов'язань за договором банківського рахунка - з 02.04.2014 року (7 днів з 25.03.2014 року - дати направлення позивачем вимоги) по день перерахування коштів (30.10.2014 року) у позивача відповідно до положень ст.ст. 625 та 1073 ЦК України виникло право вимоги щодо стягнення з банку інфляційних витрат та трьох процентів річних від простроченої суми за весь час прострочення. Суд не приймає до уваги доводи відповідача відносно безпідставності та недоведеності позовних вимог, оскільки вони спростовуються матеріалами справи. Не гуртуються на вимогах чинного законодавства також доводи відповідача щодо неможливості задоволення позовних вимог через введення у ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» тимчасової адміністрації відповідно до вимог ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з 24.11.2014 року. Оскільки згідно вимог ч. 5 ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; нарахування неустойки, інших фінансових санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів, а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом; нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами. Відповідно до матеріалів справи право вимоги на стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України у позивача виникло за період, який передував введенню тимчасової адміністрації (з 02.04.2014 по 30.11.2014), що не є перешкодою для стягнення відповідних коштів та відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 17.10.2011 року у справі № 6-42цс11. Крім того, положеннями ч. 5 ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» заборонено здійснювати примусове стягнення коштів та майна банку, що стосується стадії виконання судового рішення, а не судового розгляду справи. До того ж, враховуючи положення ч. 4 ст. 34 цього Закону тимчасова адміністрація є тимчасовим заходом і застосовується вона на строк до трьох місяців (для системно важливих банків до шести) і може бути продовжена на строк не більше одного місяця, а на час розгляду справи тимчасова адміністрація у ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» здійснюється більше двох місяців. Визначаючи суму заборгованості, суд виходить з того, що за розрахунками позивача, які суд вважає обґрунтованими, розмір трьох процентів річних від суми заборгованості за кожен день прострочення складає 22907,22 грн. (сума боргу 1314643,57 грн. х 3 % / 365 днів х 212 днів прострочення), а розмір інфляційних витрат складає 191937,96 грн. (сукупний індекс інфляції 14,6% / 100% х суму боргу 1314643,57 грн.). Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у сумі 214845,18 грн. Згідно вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати. Згідно правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній в пунктах 47 та 48 постанови пленуму №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між сторонами та особою, яка надає правову допомогу. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20.12.2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені з наданням відповідного розрахунку. Вивчивши матеріали справи, суд вважає обґрунтованими та документально підтвердженими витрати по сплаті судового збору, які в розмірі 2148,45 грн. підлягають стягненню з відповідача. Натомість витрати на правову допомогу не підтвердженні належним розрахунком, а тому не підлягають відшкодуванню.

Outcome: approved