Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

У листопаді 2014 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що у серпні 1996 року за згодою [PERSON] вона вселилась в квартиру [ADDRESS] на правах члена сім'ї. З серпня 1996 року вони почали проживати як подружжя, хоч і не були одружені, були пов'язані спільним побутом, вели спільне господарство, турбувались одне про одного, мали взаємні права та обов'язки. Офіційно вони зареєстрували свої відносини 07 червня 2003 року та за бажанням [PERSON] була зареєстрована за даною адресою. [INFO] року [PERSON] помер. Тільки після його смерті, коли переглядала документи, дізналась, що в 1999 році померлий [PERSON] приватизував квартиру та отримав свідоцтво про право власності на вище вказану квартиру. Разом з тим, приватизація квартири [PERSON] лише на себе є порушенням чинного на той час законодавством, оскільки вона також мала право на приватизацію частини квартири як член сім'ї. Просила суд встановити факт постійного проживання однією сім'єю її та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] з 1996 року по [INFO] року; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право на житло від 19 січня 1999 року, видане [PERSON] органом приватизації Боярської міської ради. При розгляді справи позивачка уточнила позовні вимоги. Остаточно простила суд встановити факт постійного проживання однією сім'єю її та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] з 1996 року по [INFO] року та визнати її з 1996 року членом сім'ї [PERSON]; визнати за нею право користування квартирою [ADDRESS]; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право на житло від 19 січня 1999 року, видане [PERSON] органом приватизації Боярської міської ради. У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали. Суду пояснили, що з серпня 1996 року позивака та [PERSON] проживали однією сім'єю як подружжя, в квартирі він також її не реєстрував, але вона не наполягала. Між ними з самого початку склались гарні, довірливі відносини. За час проживання вони зробили ремонт в квартирі, але наявними документами не цікавилась навіть при реєстрації її проживання. Про приватизацію дізнались лише після смерті, коли оглядала документи, тому строку позовної давності нею не пропущений. Просили позов задоволити. У судовому засіданні третя особа [PERSON] та її представник проти позову заперечували. Подали суду письмові заперечення. Суду пояснили, що в матеріалах справи відсутні докази щодо проживання позивачки з серпня 1996 року по 2003 рік, тобто до реєстрації шлюбу. Квартира була надана сім'ї [PERSON], оскільки [PERSON] була інвалідом з дитинства. Просили суду відмовити в задоволенні позову як через необґрунтованість, так і через пропуск строку позовної давності. У судове засідання представник Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області не з'явивсь. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Направили суду письмові заперечення проти позову. Просили суд вирішити спір відповідно до вимог закону. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено, що 15 вересня 1998 року [PERSON] звернувся до органу приватизації Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області із заявою про передачу йому у власність квартири. На підставі розпорядження органу приватизації Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №35 - 19 січня 1999 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на житло, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 07 червня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис №84. З 25 червня 2003 року місце проживання [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS], що підтверджується наданими суду поясненнями та відповідним штампом в паспорті позивача. [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER], виданого виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області. За ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Відповідно до п.п.5, 19-21 Положення Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року №56 «Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», що діяло на час приватизації квартири та Положення № 396 від 16 грудня 2009 року Міністерства з питань житво-комунального господарства України «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», - передача займаних квартир у спільну сумісну власність здійснюється за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартир підтверджується письмово додається до заяви. При приватизації житла до членів сім'ї включаються лише громадяни, які постійно проживають у квартирі разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. За ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. З довідки форми про склад сім'ї, що подалась [PERSON] при приватизації квартири, за адресою: [ADDRESS] проживав [PERSON] з 18 грудня 1979 року. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 червня 1998 року визнано [PERSON] такою, що втратила право користування спірною квартирою. У п. 20-21 Положення Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року №56 «Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» вказано, що при оформленні заяви на приватизацію квартири громадянин бере на підприємстві, установі, організації, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення; у довідці зазначаються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло, в тому числі і новонароджені, на яких здійснюється розрахування норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження. Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вказує, що суд при вирішенні спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювалося угодою між цими особами, наймачем та членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ст.1, ч.1 ст.5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартири державного житлового фонду та членів їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] суд оцінює критичною, оскільки ми ними повідомлено суду певні судження, що є їх особистим сприйняттям обставин справи, які відмові в більшості випадків від сторін. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем та її представниками не надано допустимих та належних доказів на підтвердження своїх вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю її та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] з 1996 року по 2003 рік та визнання її з 1996 року членом сім'ї [PERSON] Подані суду копії медичної картки щодо виклику швидкої на [ADDRESS] є підтвердженням лише даного факту виклику лікаря, але не підтверджують факту ведення спільного господарства, виникнення усталених відносин, притаманних подружжю, сім'ї. Встановлення факту проживання однією сім'єю з 07 червня 2003 року суперечить обставинам справи, оскільки з цього часу позивачка та померлий [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Тому відмовляє в задоволенні позову в цій частині. Позовні вимоги щодо визнання права на користування квартирою не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Оскільки в судовому засіданні з пояснень позивача, що не оспорювалось іншими учасниками процесу, встановлено, що вона в даний час проживає в квартирі, жодних перешкод в цьому немає, чинним законодавством не передбачено визнання в судовому порядку права користування у разі відсутності такого спору, тому суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. За правилом ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З матеріалів справи встановлено, що після реєстрації шлюбу з 25 червня 2003 року [PERSON] була зареєстрована в спірній квартирі. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач знала про отримання [PERSON] свідоцтва про право власності. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту. У судовому засіданні відповідач заявив про застосування строків позовної давності, про що подав суду відповідну заяву. За ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Оскільки позивачем не подано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності або неможливості дізнатись про отримання свідоцтва, не заявлено клопотання про його поновлення, відповідач подав суду заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, тому це є також додатковою підставою для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed