Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-19 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом до [PERSON], в якому просив: - зобов'язати [PERSON] не чинити перешкод у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS]; - визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]; - зняти з реєстрації [PERSON], з квартири за адресою: [ADDRESS]; - виселити [PERSON] та третіх осіб, які будуть виявлені під час виконання рішення суду, з квартири за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначив, що він є власником вказаної квартири з квітня місяця 2014 року на підставі договору купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавець зобов'язався звільнити квартиру та передати ключі від вхідних дверей. Проте, через деякий час позивачу стало відомо, що у його квартирі без достатніх правових підстав проживає відповідач та інші стороні люди, які створюють йому перешкоди у користуванні житловим приміщенням. Позивач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, до суду подав заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій також зазначив, що позов підтримує та просить задовольнити, також зазначив, що проти заочного порядку розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином. У відповідності до норм частини 1, 2 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Разом з тим, судова кореспонденція повернулася до суду без вручення адресату за закінченням встановленого строку зберігання, що відповідно до частини 2 статті 131 ЦПК України, суд вважає доставленою. Згідно з частиною 1 статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з'явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 22.05.2017 між позивачем та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області. Відповідно до п. 7.1. договору, продавець - [PERSON] зобов'язується звільнити приміщення квартири від належних їй речей домашньої обстановки до 23.05.2017 року, передавши покупцеві ключі від його вхідних дверей під час підписання сторонами цього договору. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що встановлено ч. 1 ст. 316 ЦК України. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - ч. 1 ст. 317 ЦК України. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у здійсненні права власності (ч. 2 ст. 321 ЦК України). Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК країни). Враховуючи той факт, що позивач є власником квартири за договором купівлі-продажу, за яким продавець зобов'язався звільнити приміщення, разом з тим, квартира не звільнена, відповідачем, як зазначає позивач, чиняться перешкоди у користуванні власністю, то суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позову та необхідність його задоволення. При цьому також підлягає задоволенню позов в частині виселення третіх осіб, з метою забезпечення ефективного відновлення порушених прав позивача щодо здійснення ним права власності, оскільки фактично з моменту придбання квартири він був позбавлений можливості їх реалізувати. За правилами ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 640 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved