Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

У квітні 2019 року до суду звернулося АТ КБ «Приватбанк» (надалі Банк, Позивач) з позовом до [PERSON] , в якому зазначало, що у вересні 2010 року Банк, на підставі поданої відповідачем заяви про приєднання до запропонованих банківських послуг, відкрив особовий рахунок відповідачеві, видав кредит в розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідно до умов договору відповідач взяв на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитними коштами у встановлені строки, але взятих на себе зобов`язань не виконав. Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість на загальну суму 11914 грн., який виник станом на 18 березня 2019 року та кошти у повернення сплачених судових витрат у розмірі 1921 грн. [INFO] відповідач [PERSON] помер. 17 липня 2020 року АТ КБ «Приватбанк» було подано уточнену позовну заяву, відповідно до якої позивач просив стягнути з правонаступника померлого [INFO] [PERSON] [PERSON] заборгованість за договором про надання банківських послуг № б/н від 16 вересня 2010 року, яка утворилася станом на 06 вересня 2019 року на загальну суму 16096 грн. 64 коп. та кошти у повернення сплаченого судового збору. Ухвалою судді від 02 травня 2019 року позовну заяву залишено без руху, позивачу встановлено термін для усунення недоліків та роз`яснено спосіб їх усунення. 18 червня 2019 року позивачем подано заяву на виконання ухвали судді від 02 травня 2019 року про усунення недоліків. 19 червня 2019 року ухвалою судді було відкрито провадження у справі, залучено учасників справи та призначено розгляд справи з викликом сторін. Ухвалою суду від 11 липня 2019 року відкладено розгляд справи у зв`язку з неявкою учасників справи та здійснено виклик [PERSON] шляхом надання оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, а також засобами рекомендованого поштового зв`язку. Ухвалою суду від 31 липня 2019 року відкладено розгляд справи у зв`язку з неявкою учасників справи та здійснено виклик [PERSON] шляхом надання оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, а також засобами рекомендованого поштового зв`язку. Ухвалою суду від 20 листопада 2019 року було зупинено провадження у справі у зв`язку зі смертю [INFO] [PERSON] , оскільки спірні правовідносини допускають правонаступництво, до встановлення та залучення до участі по справі правонаступника померлої особи. Витребувано від приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Бугайової Л.М. належним чином посвідчену копію спадкової справи за № 12/2019, відкритої після смерті [INFO] [PERSON] . Ухвалою суду від 10\~березня 2020 року поновлено провадження у даній цивільній справі. Визнано у справі позивачем АТ КБ «Приватбанк», - відповідачем [PERSON] . Ухвалою суду від 31 березня 2020 року відкладено розгляд справи у зв`язку з неявкою учасників справи та здійснено виклик відповідача шляхом надання оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, а також засобами рекомендованого поштового зв`язку. Ухвалою суду від 28 квітня 2020 року відкладено розгляд справи у зв`язку з неявкою учасників справи та здійснено виклик відповідача шляхом надання оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, а також засобами рекомендованого поштового зв`язку. Ухвалою суду від 19 травня 2020 року відкладено розгляд справи у зв`язку з неявкою учасників справи та здійснено виклик відповідача шляхом надання оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, а також засобами рекомендованого поштового зв`язку. Ухвалою суду від 26 листопада 2020 року ухвалено провести заочний розгляд справи. У судове засідання учасники справи не прибули повторно. Керівництво позивача та відповідач були повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи. Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» Лаврук А.М. просила розглянути справу за її відсутності, позов підтримала, проти заочного розгляду справи не заперечувала, про що надала письмову заяву. Відповідач про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом достовірно встановлено, що, [PERSON] подав 16 вересня 2010 року до позивача заяву-анкету про приєднання до програми надання банківських послуг у вигляді відкриття особового карткового рахунку та надання кредитної платіжної картки «Універсальна». При цьому, він був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами у АТ КБ «Приватбанк», котрі йому були надані, про що свідчить підпис відповідача у заяві-анкеті та доданої до неї довідки про умови кредитування. Тим самим, [PERSON] погодився на те, що вказана заява-анкета, разом із запропонованими банком Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, складає та означає укладення між ним та позивачем договору про надання банківських послуг. Фактично між сторонами виникли кредитні зобов`язання і були визначені всі істотні умови, зокрема: предмет зобов`язання, строки дії, права, обов`язки та відповідальність сторін. На виконання умов договору 16 листопада 2010 року позивачем було відкрито картковий особовий рахунок без окремого номеру з приєднанням (посиланням) номеру кредитної картки та видано [PERSON] кредитні картки (номер [NUMBER] строком дії до липня 2014 року, [NUMBER] строком дії до травня 2015 року, [NUMBER] строком дії до вересня 2016 року, [NUMBER] строком дії до листопада 2015 року, [NUMBER] строком дії до липня 2016 року, [NUMBER] строком дії до липня 2017 року, [NUMBER] строком дії до лютого 2017 року, [NUMBER] строком дії до травня 2020 року) (а.с. 49) з встановленням 17 листопада 2010 року ліміту кредитування в 2100 грн., з наступним його збільшенням 05 січня 2011 року до 2500 грн. та 27 липня 2013 року до 4000 грн та зниженням 17 жовтня 2011 року до 2000 грн., зі сплатою відсотків на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач не подавав заяви до банку про закриття карткового особового рахунку. Відповідно п.9.12. Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» договір діє протягом 12-ти місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонговується на такий же строк. Отже, договір про надання банківських послуг, який було укладено між сторонами у справі у січні 2013 року, по закінченню строку дії попередньої платіжної картки та відсутністю повідомлення боржника про його припинення, фактично та юридично продовжився ще на один рік. Відповідно до умов договору відповідач взяв на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту, сплати відсотків за користування у встановлені строки. Взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав, що підтверджується обчисленим позивачем розрахунком заборгованості, загальний розмір якої станом на 18 березня 2019 року становив 11914 грн. 85 коп., з них: - заборгованість за тілом кредита 3867 грн. 58 коп; - заборгованість за прострочем тілом кредита 2223 грн.15 коп., нарахована пеня за прострочене зобов`язання 3851 грн. 80 коп., нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. 928 грн. 76 коп., штраф (фіксована частина) 500 грн., штраф (процентна складова) 543 грн. 56 коп. [INFO] позичальник [PERSON] помер, що постає з копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 07 вересня 2019 року Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області. Спадкоємцем [PERSON] після його смерті [INFO] , який прийняв спадщину є його син [PERSON] відповідач у справі. 14 травня 2020 року приватним нотаріусом Кременчуцького нотаріального округу Бугайовою Л.М. було видано свідоцтва про право на спадщину за законом, після померлого [PERSON] яку успадкував його син [PERSON] . До складу спадщини увійшла Ѕ частка квартири [ADDRESS] , загальною площею 42,69 кв.м. (а.с. 32), грошові кошти з належними відсотками та нарахованою компенсацією, що зберігаються в ТВБВ №10016/0200 філії Полтавське обласне управління АТ «Ощадбанк» на рахунку № [NUMBER] у сумі 3701 грн. 56 коп., належних померлому на підставі довідки наданої АТ «Державний ощадний банк України» 05.05.2020 р. за №46/12-05/6842/БТ (а.с.37). Відповідно до ст.ст.1216, 1218\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.1 ст.609\~ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Частинами 1,3 ст.1268, ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270\~ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом зазначених норм вбачається, що прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, або в разі відсутності наведених вище обставин, - поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч.1 ст.1270\~ЦК України строк. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. У відповідності до положень ст.1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям в натурі. Приписи зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281\~ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки відповідач успадкував не лише майно, яке належало спадкодавцю, а й всі зобов`язання. Взяті на себе зобов`язання відповідач не виконує, що підтверджується обчисленим позивачем розрахунком заборгованості, загальний розмір якої станом на 06.09.2019 року становить 16096 грн. 64 коп. Вказана сума заборгованості станом на день розгляду справи відповідачем банку не сплачена. Спір щодо розмірів обчислення сум заборгованості між сторонами відсутній. Відповідач не надав суду належних і допустимих доказів на спростування встановлених судом обставин та позову. Згідно ст.ст. 1049, 1050 Цивільного Кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк і в порядку, встановленому договором. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст. 536 цього Кодексу, за користування чужими коштами, боржник зобов`язується виплачувати відсотки, якщо інше не встановлено договором. Статтею 625 цього Кодексу передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також не звільняється від відповідальності за неможливість виконання їм грошового зобов`язання, якщо інший розмір відсотків не установлений договором. Згідно ст. 525 цього Кодексу одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст. 526 цього Кодексу зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. \~ \~ \~ \~Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. На підставі встановлених обставин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з необхідністю стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості на загальну суму 16096 грн. 64 коп., а саме: - заборгованість за тілом кредита 5590 грн. 73 коп.; - заборгованість за простроченим тілом кредита 5590 грн. 73 коп., - заборгованість за пенею 10505 грн. 91 коп. Вирішуючи питання про судові витрати, суд виходить з того, що позивач сплатив судовий збір у розмірі 1921 грн. при поданні позову, що позов підлягає задоволенню, відповідач не визнав позов, а також, що відповідач не надав документів, які свідчать про наявність підстав для звільнення його від обов`язку повернення сплаченого позивачем судового збору. Тому, відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, при обчисленні розміру коштів, які підлягають стягненню у повернення сплаченого судового збору, застосовуючи пропорційність задоволених позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача у повернення сплаченого судового збору кошти у розмірі 1921 грн. Даний позов розглянуто в межах заявлених Банком вимог.

Outcome: approved