Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

У листопаді 2015 року позивачка звернулася до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом, в якому просить стягнути з відповідача, на її користь,нараховану, але не виплачену заробітну платуза період з жовтня 2013 року по день її звільнення, тобто по 05 жовтня 2015 року в розмірі 13 445,31 гривень, а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день ухвалення рішення та моральну шкоду в сумі 3000 гривень. В обґрунтування позовних вимог, позивачка вказала, що вона працювала на підставі безстрокового трудового договору на посаді машиніста крану в Командитному товаристві «Запорізький завод високовольтної апаратури -Вакатов і компанія». 05 жовтня 2015 року її було звільнено у зв'язку із скороченням штату на підставі пункту 1 частини 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України . Факт і строки трудових правовідносин з Відповідачем підтверджуються записами в трудовій книжці та копією наказу про звільнення. Починаючи з 2013 року по день звільнення, відповідач не в повному обсязі виплачував заробітну плату, внаслідок чого станом на день подачі позову утворилась заборгованість в сумі 13 445,31 гривень, що підтверджується довідкою про доходи, наданою позивачці Відповідачем. Крім того, позивачка вказувала, що на час її звільнення не виплаченою залишилася заборгованість за середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день ухвалення рішення в сумі 4796,63 гривні. Також, у зв»язку з протиправними діями відповідача та порушенням прав позивача при звільненні, позивачці завдано моральну шкоду, яку вона також просить стягнути у судовому порядку. Розмір моральної шкоди, позивачка оцінює о 3000 гривень. Позивачка у судовезасідання не зявилася, проте у позові просить суд розглянути справу за її відсутності, вказуючи на те, що вона підтримуєзаявленівимоги у повномуобсязіта не заперечує проти винесення заочного рішення у випадку неявки відповідача. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Представник відповідача в судовезасідання не з'явився, але надав суду письмові заперечення, та не заперечуючи проти фактичних обставин позову, просить суд відмовити позивачу в частині стягнення моральної шкоди, а в частині основного боргу задовольнити частково. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогоюзвукозаписувальноготехнічногозасобу не здійснювалось через неявку у судовезасіданнявсіхосіб, якіберуть участь у справі. Суд, зясувавши позицію сторін у справі, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, надавши їм оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного: Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільнесудочинствоздійснюється на засадах змагальностісторін. Кожна сторона повинна довести тіобставини, на які вона посилається як на підставусвоїхвимогабозаперечень, крімвипадків, встановленихцим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Встановлено, що [PERSON] працювала на підставі безстрокового трудового договору на посаді машиніста крану в Командитному товаристві «Запорізький завод високовольтної апаратури -Вакатов і компанія». Наказом від 05 жовтня 2015 року позивачку було звільнено у зв'язку із скороченням штату на підставі пункту 1 частини 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України . Факт і строки трудових правовідносин з Відповідачем підтверджуються записами в трудовій книжці та копією наказу про звільнення. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ч.1 ст.21 вказаного Закону, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Статтею 115 Кодексу законів про працю України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічне положення закріплено в ст. 24 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до ст. 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата являє собою винагороду, обчислену, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь-яким строком. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівнику сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Доведено, що відповідач з жовтня 2013 року не виплачує позивачу нараховану заробітну плату, яка за період з жовтня 2013 року по 05 жовтня 2015 року складає 13 445.31 гривня, що підтверджується довідкою, Командитного товариства «Запорізький завод високовольтної апаратури - Вакатов і компанія», про доходи. Сума середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу розрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 року № 100 та на підставі довідки наданої представником відповідача і складає 4487,17 грн. Що стосується вимоги позивача щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 3000грн. то вона підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, власник або уповноважений їм орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 23 ЦК України визначено поняття моральної шкоди, в чому вона полягає, порядок визначення та стягнення. Крім того, в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» є роз'яснення, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди без вини, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідно до положень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Отже, суд вважає, що позивачу була завдана моральна шкода, оскільки несвоєчасно проведений відповідачем розрахунок свідчить про порушення законних прав, що призвело до моральних страждань позивача, у зв'язку з чим, він був змушений застосовувати додаткові зусилля для організації свого життя, а тому, суд вважає, що в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь позивача з відповідача підлягає стягненню, на підставі ст.237-1 КЗпП України, сума - 500 грн. 00 коп. Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Згідно п.2 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до вимог ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial