Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позову зазначив, що 22 квітня 2008 року відповідач позичив в нього грошові кошти у розмірі 50500 грн., що підтверджується нотаріально завіреним договором позики. Згідно із договором, відповідач зобовязався повернути суму боргу в строк до 22 квітня 2018 року. Також, відповідно до умов договору він має право одержання від відповідача відсотків від суми позики в розмірі 45% річних. Відсотки виплачуються щомісяця, кожного 22 числа до дня повернення позики. Відсотки нараховуються на неповернуту суму позики. Якщо відповідач своєчасно не здійснить виплату відсотків, відповідно до умов договору, він зобовязаний сплатити на вимогу позивача суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплатити 100 грн. за кожен день прострочення. Заборгованість відповідач сплачував по червень 2013 року включно та загалом виплачена сума склала 44500 грн., залишок склав 6000 грн., а також сума несплачених відсотків склала 9000 грн. Разом з тим, 02 липня 2010 року відповідач позичив в нього 1500 доларів США із щомісячною виплатою відсотків в розмірі 30% річних, про що відповідачем було надано власноручно написану розписку. Вказану суму позики відповідач не повернув. Оскільки умовами договору строк повернення грошей оговорено не було, він направив 28 травня 2016 року на адресу відповідача рекомендований листі з вимогою про повернення суми позики, однак протягом 30 днів відповідач заборгованість не повернув, отже має заборгованість в розмірі 1500 доларів США та відсотків в розмірі 1500 доларів США. Станом на 08 листопада 2016 року відповідно до курсу долара (25,57 грн. за 1 долар США) заборгованість складає 76710 грн. Просить стягнути з відповідача заборгованості у розмірі 91710 грн. Також позивач просив стягнути понесені судові витрати по справі. Позивач у судове засідання не зявився, надав на адресу суду заяву про розгляд справи без його присутності, підтримує позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився з невідомих суду причин, про день розгляду справи був повідомлений належним чином. В цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 22 квітня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, який засвідчено приватний нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] Відповідно до п.1,2 договору відповідач позичив грошові кошти у розмірі 50500 грн. строком до 22 квітня 2018 року. Також, відповідно до умов договору позивач має право одержання від відповідача відсотків від суми позики в розмірі 45% річних. Відсотки виплачуються щомісяця, кожного 22 числа до дня повернення позики. Відсотки нараховуються на неповернуту суму позики. Згідно п.5 договору позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві грошей готівкою або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківський рахунок,або депозит нотаріуса. Згідно п.6 договору позики, якщо позичальник своєчасно не здійснить виплату відсотків, відповідно до умов договору, він зобовязаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплатити 100 грн. за кожен день прострочення. Також 02 липня 2010 року відповідач позичив в позивача 1500 доларів США із щомісячною виплатою відсотків в розмірі 30% річних, про що відповідачем було надано власноручно написану розписку. Строк повернення грошей в договорі не оговорено. Відповідно до копії вимоги та поштового повідомлення, направлених 28 травня 2016 року на адресу відповідача, позивач просив його повернути заборгованості в повному обсязі, разом з відсотками за користування позиками. Відповідно до вимог ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільно-правових обовязків є, зокрема, договори чи інші правочини. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості, а договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, то зобовязальні договірні відносини між позивачем та відповідачем кваліфікуються судом як позикові. У відповідності до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладання цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджує як його укладання, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Матеріалами справи підтверджується факт укладання між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] письмових правочинів у вигляді договору позики та розписки. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Позичальник, як передбачено ст. 1049 ЦК України, зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. Проте до теперішнього часу відповідачем заборгованість не повернута. Суд вважає доведеним факт виникнення між сторонами спірних правовідносин, з приводу не виконання відповідачем договірних зобовязань. Договір позики від 22 квітня 2008 року було засвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], та розписка від 02 липня 2010 року підписана відповідачем добровільно та власноручно. Станом на день розгляду справи у суді відповідач не виконав своїх договірних зобовязань за вказаними позиками, не повернув позивачу позичені кошти у визначений строк. За договором позики позивачем вказано, що відповідач [PERSON] сплатив заборгованість в розмірі 44500 грн.(по червень 2013 року). Залишок склав 6000 грн. Сума відсотків,що підлягає сплаті з липня 2013 року складає 6000(неповернута сума позики) х 45%/12 міс.=225 грн. щомісяця. Отже заборгованість за відсотками з липня 2013 року по жовтень 2016 року (на час звернення до суду) складає 9000 грн.(40 міс.х225 грн.). За договором позики від 02 липня 2010 року відповідачем не було здійснено жодного платежу, отже заборгованість складає 1500 доларів США. Сума відсотків, що підлягає сплаті складає 37,5 доларів США щомісяця (неповернута сума позики 1500 доларів СШАх30%/12 міс.=37,5 доларів США. Отже заборгованість за відсотками з липня 2013 року по жовтень 2016 року (на час звернення до суду) складає 1500 доларів США (40 міс.х 37,5 доларів США ). В гривневому еквіваленті на момент подання позову 08 листопада 2016 року (за 1 долар США 25,57 грн). заборгованість складає 76710 грн. За вказаними обставинами суд вважає, що позивачем надані належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог, отже з відповідача підлягає стягненню заборгованість за обома позиками в розмірі 91710 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У звязку з цим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 917,10 грн. На підставі викладеного, та

Outcome: approved