Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

У липні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], Комунальне підприємство «Підприємство комунальної власності», служба у справах дітей в особі органу опіки та піклування Енергодарської міської ради Запорізької області, - про визнання відповідача таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] у зв'язку із відсутністю без поважних причин понад встановлені строки. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що на початку березня 2011 року відповідач добровільно покинув квартиру [ADDRESS], віддав їй ключі від вхідних дверей, з цього часу інтересу до квартири не виявляв, спроб вселитися не здійснював. В судове засідання позивачка з'явилася, у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, пояснила, що відповідач у 2011 році добровільно покинув квартиру [ADDRESS], з цього часу інтересу до квартири не виявляв, спроб вселитися не здійснював. За усним зверненням позивача до комунального підприємства «ПКВ», представниками цього підприємства складалися Акти не проживання, копії яких надала суду на підтвердження цих обставин. На підставі ч.1 ст.107 ЖК УРСР просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, пояснила, що відповідач у 2011 році добровільно покинув квартиру [ADDRESS], з цього часу інтересу до квартири не виявляв, спроб вселитися не здійснював. За усним зверненням позивача до комунального підприємства «ПКВ», представниками цього підприємства складалися Акти не проживання. Вважає, що є підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. В судове засідання відповідач не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, за участю його представника. [PERSON] - представник відповідача [PERSON],- у судовому засіданні проти позовних вимог заперечив в повному обсязі, пояснивши, що відповідач протягом 2011-2015 року бажав вирішити питання про поновлення його прав щодо спірної квартири на підставі Рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав від 26.12.2012 у справі №6-40290св12, яким були скасовані Рішення Енергодарського міського суду від 24 листопада 2011 року у справі №2-1022/2011 та Ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 22 серпня 2012 року, відмовлено у позові про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] Крім того, відповідач оскаржив приватизацію цієї квартири, здійснену під час судового розгляду справи про його виселення в 2012 році, цікавився спірною квартирою та прагнув в неї вселитися. На підтвердження надав копії судових рішень, заяв в правоохоронні органи в 2011-2015 роках та відповіді на ці заяви. Вказав на неналежність пред'явлених стороною позивача доказів - Актів не проживання у зв'язку з тим, що їх складання здійснено у невстановлений спосіб. З питання визнання відповідача таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] у зв'язку із відсутністю без поважних причин понад встановлені строки судами вже було розглянуто дві справи: №2-1022/2011 та №316/1143/15-ц, за результатами яких було відмовлено в позовних вимогах про визнання мене таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] у зв'язку із відсутністю без поважних причин понад встановлені строки. Рішенням Енергодарського міського суду від 03.02.2016 року у справі №316/1143/15-ц,залишеної в силі Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 17.03.2016 року, було відмовлено в задоволені позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням відмовити. Також, в квітні 2016 [PERSON] подав позов до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом зобов'язання відповідачів видати [PERSON] всіх ключів від вхідних дверей квартири, вселення [PERSON] у зазначену квартиру. На теперішній час в Енергодарському міському суді здійснюється розгляд цієї справи №316/501/16-ц. Третя особа: [PERSON], - у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, пояснила, що відповідач у 2011 році добровільно покинув квартиру [ADDRESS], пішовши проживати до іншої жінки, з цього часу інтересу до квартири не виявляв, спроб вселитися не здійснював. За усним зверненням позивача до комунального підприємства «ПКВ», представниками цього підприємства складалися Акти не проживання. Треті особи: [PERSON], Служба у справах дітей в особі органу опіки та піклування Енергодарської міської ради Запорізької області в судове засідання не з'явились, надавши відповідні заяви про розгляд справи у їх відсутності. Представник третьої особи - КП «Підприємство комунальної власності» Енергодарської міської ради, в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату та час проведення судового засідання, про причини неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. 22.09.2011 року був розірваний шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 24.11.2011 року заочним Рішенням Енергодарського міського суду у справі №2-1022/2011 [PERSON] був визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] Не погоджуючись з цим рішенням відповідач подав заяву про перегляд заочного рішення. 05.04.2012 року, видано розпорядження органу приватизації Енергодарської міської ради від 05.04.2012 року за №7757, свідоцтво від 05.04.2012 року за №7757 про право спільної часткової власності на спірну квартиру [ADDRESS] за [PERSON], [PERSON], [PERSON] 10.04.2012 року Ухвалою Енергодарського міського суду скасовано заочне рішення від 24.11.2011 року і справа призначена до нового розгляду. 18.07.2012 року Рішенням Енергодарського міського суду у справі № 0807/1468/2012 [PERSON] був визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] шляхом зняття з реєстраційного обліку. 22.08.2012 року Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області апеляційна скарга [PERSON] відхилена, Рішення Енергодарського міського суду від 24.11.2011 року у справі №2-1022/2011 залишено без змін. 26.12.2012 Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав у справі №6-40290св12 скасовані Рішення Енергодарського міського суду від 24 листопада 2011 року у справі №2-1022/2011 та Ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 22 серпня 2012 року, відмовлено у позові про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] 29.07.2015 року Енергодарським міським судом прийнято Рішення у справі №316/1930/14-ц, яким частково задоволені позовні вимоги [PERSON] (відповідача у цій справі): визнано недійсним та скасовано свідоцтво від 05.04.2012 року за №7757 про право спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON], [PERSON], [PERSON], стягнуто з [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON], судовий збір у сумі по 121,80 грн. з кожного; в задоволені решти позовних вимог відмовлено. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 20.10.2015 року апеляційна скарга [PERSON] задоволена, скасовано рішення Енергодарського міського суду від 29.07.2015 року в частині відмови в задоволені позову та ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано недійсним та скасовано розпорядження органу приватизації Енергодарської міської ради від 05.04.2012 року за №7757 про передачу квартири [ADDRESS] у спільну власність по 1/3 кожному [PERSON], [PERSON], [PERSON], в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 27.01.2016 року рішення Енергодарського міського суду від 29.07.2015 року у справі №316/1930/14-ц в не скасованій при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 20.10.2015 року залишено в силі. Ухвалою Енергодарського міського суду у справі №316/2376/14-ц від 01.10.2014 року відкрито провадження за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] у зв'язку із відсутністю без поважних причин понад встановлені строки. 04.02.2015 року Ухвалою Енергодарського міського суду у справі №316/2376/14-ц за заявою [PERSON] її позовна заява залишена без розгляду. Рішенням Енергодарського міського суду від 03.02.2016 року у справі №316/1143/15-ц, залишеного в силі Ухвалою Апеляційного суду від 17.03.2016 року, було відмовлено в задоволені позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням відмовити. В квітні 2016 [PERSON] подав позов до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом зобов'язання відповідачів видати [PERSON] всіх ключів від вхідних дверей квартири, вселення [PERSON] у зазначену квартиру, стягнення з відповідача [PERSON] понесених судових витрат. На теперішній час в Енергодарському міському суді здійснюється розгляд цієї справи №316/501/16-ц ця обставина сторонами не оспорюється. Вищенаведені судові рішення вказують на тривалість судового розгляду та наявність постійного спору щодо вищезазначеної спірної квартири між позивачем та відповідачем та на думку суду підтверджують ту обставину, що відповідач фактично цікавився квартирою, намагався вирішити в судовому порядку питання незаконності його виселення з квартири та приватизації квартири без його участі. Як зазначив відповідач, і стороною позивача це не ставилося під сумнів, він не має іншого власного житла в місті, не має у спільній власності з нинішньою дружиною або у своїй приватній власності квартири. Підтвердженням того, що відповідач проявляв інтерес до спірної квартири, також підтверджують наявні в матеріалах справи зареєстрований в Енергодарському МВ УДМС України в Запорізькій області адвокатський запит представника відповідача про надання інформації щодо відновлення його реєстрації на підставі Рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав від 26 грудня 2012 року у справі №6-40290св12 за адресою: квартира [ADDRESS], заяви щодо неодноразового, систематичного звернення відповідача в правоохоронні органи та відповіді на них. Згідно висновку №2892 від 30.06.2015 року про результати розгляду заяви відповідача щодо систематичного перешкоджання проходу в квартиру, перевірка припинена у зв'язку з тим, що право власності зареєстровано за [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що проживає в квартирі №16 на одному поверсі з позивачкою. Була присутньою при складанні Актів про не проживання відповідача, підтвердила відсутність речей відповідача в шафах. Вказала, що позивач працює, вона також виходить з дому за покупками в магазин, тому допускає, що могла не бачити прихід відповідача. Аналогічні показання у судовому засіданні дала свідок [PERSON]. За вимогами ст.ст.213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами по справі доказів. Відповідно до ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Положеннями ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на яві вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть учать у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Виходячи з положень ч.1 ст.64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Згідно ч.2 цієї статті письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Положення п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У ст.72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку. У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вказано, що у справах про визнання наймача або членів його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Виходячи з зазначених правових норм, підставами для визнання особи такою, що втратила право на користування квартирою є обов'язкова сукупність двох обставин: -відсутність особи за місцем реєстрації понад встановлені строки; -неповажність причини такої відсутності особи. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами, відповідач не проживає у спірній квартирі понад встановлені строки, на підтвердження чого стороною позивача надано суду акти КП ПКВ. Разом з тим надані акти не встановлюють причини такої відсутності. Так, стороною позивача не надано суду належних доказів без поважності причин не проживання відповідача у спірній квартирі, а також відсутність інтересу в останнього щодо спірного житла, не встановлено таких обставин і в ході розгляду справи. Позивачкою не надано доказів щодо відсутності відповідача у спірній квартирі за неповажних причин, що згідно Рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав від 26 грудня 2012 року у справі №6-40290св12, стало підставою для відмови позивачу у його першому позові про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою за адресою: квартира [ADDRESS]. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних прав у своєму Рішенні, з посиланням на п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», звернув увагу про необхідність з'ясування причин відсутності відповідача понад встановлені строки та вказав, що в разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Докази наявні в матеріалах справи, про причини такої відсутності [PERSON] у квартирі [ADDRESS], на думку суду є поважними та пов'язані з тривалістю судового розгляду в судах питання щодо визнання втратившим право користування житловим приміщенням відповідача та зняття його з реєстрації, тривалістю судового розгляду справи щодо приватизації квартири, що свою чергу прямо впливає на можливість вільного користування відповідачем спірною квартирою, неможливістю за власною потребою потрапити в квартиру та використовувати її (відсутність ключів, що обмежує йому доступ до квартири, наявність власників квартири, які приватизували житло на підставі рішення органу приватизації від 05.04.2012 року, яке визнано незаконним вступившим в силу судовим рішенням тільки 20.10.2015 року, відсутність згоди власників на поновлення реєстрації відповідача у квартирі та його безперешкодний допуск в квартиру). З матеріалів справи вбачається, що відповідач постійно зазначав про неможливість проживання у спірній квартирі, викликаною неправомірною поведінкою інших членів сім'ї, намагався вселитись до спірної квартири, звертаючись, починаючи з квітня 2011 року, з приводу вчинення йому перешкод до правоохоронних органів, тому визнати його непроживання у квартирі з неповажних причин, на думку суду не можливо. Підтвердженням зацікавленості відповідача, яке було встановлено рішенням суду від 03.02.2016 року, в поновленні своїх прав щодо спірної квартири, факт того, що відповідач не втратив зв'язку зі спірною квартирою, є багаточисленні, систематичні звернення відповідача до правоохоронних органів, оскарження, здійсненої під час дії скасованого в подальшому судом рішення, приватизації спірної квартири, зокрема: -заява відповідача від 29.05.2013 року до прокурора м. Енергодара. -заява відповідача від 27.08.2013 року до Генерального прокурора. -заява відповідача від 21.10.2013 року до Генерального прокурора. -заява відповідача від 09.01.2014 року до заступника прокурора Запорізької області. -заява відповідача від 16.01.2014 року до заступника прокурора Запорізької області. -відповідь прокуратури м. Енергодара від 16.09.2011 за вих. №105-144-11. -відповідь прокуратури м. Енергодара від 31.05.2013 за вих.№84-р вих.13. -відповідь прокуратури м. Енергодара від 12.08.2013 за вих. №105-144-11. -відповідь Генеральної прокуратури України від 17.07.2013 за вих. 19-р. -відповідь прокуратури Запорізької області від 25.07.2013 за вих. 19-р. -відповідь Генеральної прокуратури України від 03.09.2013 за вих. 19-р. -відповідь прокуратури Запорізької області від 10.09.2013 за вих. 19-р. -відповідь Генеральної прокуратури України від 28.10.2013 за вих. 19-р. -відповідь прокуратури Запорізької області від 01.11.2013 за вих. №04/2/2-534-13. -відповідь прокуратури м. Енергодара від 04.10.2013 за вих. №105-144-11. -відповідь прокуратури м. Енергодара від 15.11.2013 за вих. №105-144-11. -відповідь прокуратури Запорізької області від 12.12.2013 за вих. №04/2/2-534-13. -відповідь прокуратури м. Енергодара від 08.01.2014 за вих. №105-144-11. -відповідь прокуратури Запорізької області від 22.01.2014 за вих. №19-534-13. -відповідь прокуратури Запорізької області від 13.02.2014 за вих. №19-534-13. -відповідь Енергодарського МВ ГУМВС України в Запорізькій області від 30.06.2015 за вих.73/9706. -висновок Енергодарського МВ ГУМВС України в Запорізькій області №2892 від 30.06.2015 року. Частиною 2 ст.107 ЖК УРСР встановлено, що у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'ї, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Однак матеріали справи не містять даних, які свідчили б про те, що відповідач обрав інше постійне місце проживання, оскільки із спірної квартири він добровільно не виписувався, всі заходи щодо відповідача, включаючи його виписку, мали примусовий характер, здійснювалися через суд у його відсутність, крім того відповідач вживав заходів до вселення у спірне жиле приміщення. Через ці ж обставини відповідач з незалежних від нього причин був обмежений іншими особами у доступі до квартири. За таких обставин неможливо визнати обґрунтованим доводи позивача та його представника про те, що відповідно до ст.107 ЖК УРСР відповідач втратив право користування жилим приміщенням у зв'язку з вибуттям на постійне проживання в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті. Підтвердженням тому є і довідка про місце реєстрації у квартирі [ADDRESS], виходячи з якої відповідач не прописувався у квартирі, яку вказує як місце вимушеного місця проживання у зв'язку з неможливістю потрапити у спірну квартиру. Правовою позицією Європейського суду з прав людини, відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Рішенням Енергодарського міського суду від 24.11.2011 року у справі №2-1022/2011 та Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 22.08.2012 року, визнано [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] 26.12.2012 Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав у справі №6-40290св12 скасовані ці Рішення Енергодарського міського суду від 24.11.2011 року у справі №2-1022/2011 та Ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 22.08.2012 року, але, незважаючи на це, відповідач так і не вселився у спірну квартиру, будучи знятим з реєстрації на підставі судових рішень, які були скасовані, вимушений був здійснювати дії на поновлення реєстрації та усунення перешкод для користування спірною квартирою. З огляду на вищевикладене, дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги встановлені в судовому засіданні обставини, на думку суду відсутні правові підстави для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed