Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-16 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в якому просила визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що вона на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.12.2003 являється власником житлового будинку [ADDRESS] . У належному їй будинку в якості постійно проживаючого, окрім неї, зареєстрований [PERSON] , [INFO] , - її онук. Однак з 2014 року [PERSON] в належному їй будинку не проживає, житловою площею не користується по даний час, речей в будинку не тримає. Між власником будинку і відповідачем відсутні будь-які договірні відносини з приводу користування житловим приміщенням, діями відповідача створюються перешкоди позивачу у користуванні належним їй будинком і тим самим порушується право позивача на житло. Відповідач не несе жодних витрат по утриманню житла, в якому зареєстрований, чим порушує вимоги ст. 68 ЖК України. Оскільки реєстрація відповідача в належному їй будинку носить лише формальний характер, а її збереження, серед іншого, істотно збільшує її витрати по утриманню житла, позивач змушена ставити перед судом питання про визнання відповідача таким, що втратив право на проживання в ньому внаслідок обрання ним іншого постійного місця свого проживання. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. Станом на день розгляду справи відповідач відзив або зустрічну позовну заяву не подав, від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти, відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.12.2003 та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2706283 від 30.01.2004. [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в будинку [ADDRESS] , що підтверджується будинковою книгою на зазначений будинок та відповіддю за вих. № 01/01-20/7389/01/6525 від 12.07.2021 Виконавчого комітету Уманської міської ради на запит суду. Відповідач [PERSON] , [INFO] , не проживає за адресою реєстрації в будинку [ADDRESS] понад 7 років. Зазначене підтверджується довідкою виконавчого комітету Уманської міської ради № 57 від 01.07.2021 та актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 01.07.2021. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Під час розгляду справи встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в будинку [ADDRESS] , але не проживає за цією адресою понад 7 років. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, тому позов належить задовольнити. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір, який сплатила позивач при зверненні до суду, підлягає стягненню на користь позивача з відповідача.

Outcome: approved