Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості» (далі - відповідач) про зміну формулювання причини звільнення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 01.02.2012 року по 14.07.2014 року працював у відповідача на посаді директора департаменту інженерної екології і промислової безпеки. Протягом 2013-2014 років відповідачем систематично не виплачувалась заробітна плата у строки, передбачені ст.. 115 КЗпП України, у зв'язку з чим 25.06.2014 року позивач подав заяву про звільнення, у якій зазначив підстави розірвання трудового договору («систематична невиплата заробітної плати»). 11.07.2014 року відповідачем було видано наказ про припинення трудового договору за ст.. 38 КЗпП України на підставі заяви позивача від 25.06.2014 року. Тому позивач вважав, що трудовий договір між ним та відповідачем розірвано за його власним бажанням, зумовленим невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю. Однак, в ході розгляду судами позову позивача про стягнення вихідної допомоги рішенні Апеляційного суду м. Києва було зазначено, що відповідно до запису у трудовій книжці, позивач не є особою, звільненою з причин, за яких законодавство пов'язує надання певних пільг і переваг. Тому позивач просив суд змінити формулювання причини звільнення з «ст.. 38 КЗпП «за власним бажанням» на «ч.3 ст. 38 КЗпП «за власним бажанням внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю». У судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі, надали заяву про визнання причин пропуску звернення до суду поважними та просили його відраховувати з 11.06.2015 року, тобто, з моменту встановлення Апеляційним судом м. Києва обставини невідповідності формулювання причини звільнення позивача вимогам закону. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, надав суду письмові заперечення, а також зазначив, що позивач знав про своє начебто порушене право в день його ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки, але у встановлений законодавством строк не звернувся до суду з заявою про порушення його прав. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши надані по справі докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Судом було встановлено, що позивач дійсно з 01.02.2012 року по 14.07.2014 року працював у відповідача на посаді директора департаменту інженерної екології і промислової безпеки. Як вбачається із заяви позивача, поданої 25.06.2014 року відповідачу, він просив звільнити його у зв'язку із систематичною невиплатою заробітною плати за власним бажанням. Відповідачем 14.07.2014 року було видано наказ №000000147-25043 про припинення трудового договору (контракту) та звільнено 14.07.2014 року позивача із займаної посади на підставі ст.. 38 КЗпП України «за власним бажанням» на підставі заяви позивача від 25.06.2014 року. З даним наказом позивач ознайомлений 14.07.2014 року, про що свідчить його підпис в наказі. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20.03.2015 року було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості» про стягнення сум вихідної допомоги, компенсації втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків його виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яке рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11.06.2015 року було частково скасовано в частині вирішення позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків його виплати. Крім того, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11.06.2015 року було встановлено, що позивачем не заявлялась вимога про визнання формулювання причин звільнення неправильними чи такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч. 3 ст. 61 ЦПК України). Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (ч.1 ст. 233 КЗпП України). Позивач зазначає, що про порушення своїх прав дізнався з рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11.06.2015 року, проте, дане твердження спростовується його підписом від 14.07.2014 року, коли він був ознайомлений з наказом про своє звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а позивачем не було надано доказів на підтвердження позовних вимог, а тому вони не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed