Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

У липні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом до Таврійського державного агротехнологічного університету, третя особа: Бердянський коледж Таврійського державного агротехнологічного університету, посилаючись на те, що вона працювала викладачем в Бердянському коледжі Таврійського державного агротехнологічного університету з вересня 2009 по червень 2012 року. Була звільнена з посади 05.06.2012 року за п.6 ст.40 КЗпП України у зв'язку з поновленням на роботі [PERSON] Звільнення вважає незаконним з наступних став. Вона була прийнята на роботу 08.09.2009 року викладачем англійської мови за строковим трудовим договором на час декретної відпустки основного працівника - [PERSON] по 16.04.2012 року. 17.04.2012 року її викликали до відділу кадрів і сказали, що можна продовжити період роботи до кінця навчального року написавши заяву на дозвіл довиконувати педагогічне навантаження до кінця 2011-2012 навчального року з наступним звільненням у кінці навчального року, вона погодилася. Навчальний 2011-2012 рік закінчується 31.05.2012 року. 06.05.2012 року їй зателефонували та повідомили, що її звільнили 05.06.2012 року у зв'язку з тим, що вийшла з декретної відпустки [PERSON] і що трудову книжку забирати не треба, бо у вересні їй знайдуть нове місце роботи та працевлаштують. З наказом про звільнення її не ознайомили, трудову книжку не видали, жодних письмових повідомлень про звільнення вона не отримувала, розрахунок з нею не провели. Впродовж літа її роботи приймали участь у огляді-конкурсі на кращий методичний матеріал, також вона проводила профорієнтаційну роботу серед школярів. Прийшовши до відділу кадрів 27.08.2012 року, з метою продовжити роботу, вона отримала наказ про звільнення 05.06.2012 р. та трудову книжку. Вже 05.09.2012 року вона звернулась до Бердянського міськрайонного суду з позовом про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення компенсації за час вимушеного прогулу, стягнення матеріальної та моральної шкоди. Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 05.04.2013 року у задоволенні позову їй відмовлено в повному обсязі. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області вказане рішення суду було скасовано та закрито провадження у справі у зв'язку з тим, що відповідач у справі - Бердянський коледж Таврійського державного агротехнологічного університету, не є юридичною особою. Нею було подано касаційну скаргу, однак у відкритті касаційного провадження їй було відмовлено. Копію ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вона отримала 04.07.2013 року після чого звернулась до суду з даною позовною заявою. Посилаючись на ст.ст.23, 36, 39-1, 40, 47, 116, 117, 233, 235, 237-1 КЗпП України, ст.73 ЦПК України, просить поновити їй строк позовної давності, визнавши причину пропуску його поважною, визнати незаконним наказ про її звільнення, поновити її на роботі з 06.06.2012 року, стягнути на її користь компенсацію за час вимушеного прогулу за період часу з 06.06.2012 року по 20.01.2014 року у сумі 55784 грн. (2708,13 грн. x 2 місяці / 40 робочих днів за останні два місяці роботи x 412 робочих днів у період з 06.06.2012 року по 20.01.2014 року), а також моральну шкоду у розмірі 2000 грн. та матеріальну шкоду в розмірі 947 грн. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали повністю посилаючись на викладені в ньому обставини. Позивач додатково суду пояснила, що [PERSON] вийшла з декретної відпустки і працювала разом з нею продовж року. Їй обіцяли взяти на роботу можливо на півставки тому вона продовж літа проводила профорієнтаційну роботу серед школярів, а 27.08.2012 р. вона прийшла до коледжу, щоб дізнатися яке в неї педнавантаження, але була ознайомлена з наказом про звільнення та їй було вручено трудову книжку. Зазначила, що навчальний рік закінчився 30.05.2012 р., інвентаризація була проведена 20.06.2012 р. Просили позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Таврійського державного агротехнологічного університету Петровська В.М. в сьогоднішнє судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі (а.с.39, 59). Також подала заяву про застосування строку позовної давності (а.с.60) та письмові заперечення проти позову (а.с.61-62). Представник третьої особи Бердянського коледжу Таврійського державного агротехнологічного університету в сьогоднішнє судове засідання не з'явився, про місце, день і час розгляду справи сповіщений належним чином (а.с.40, 52). В минулому судовому засіданні суду пояснив, що вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та докази, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх, вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За вимогами ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідно до копії витягу з наказу №36-к по ВСП «Бердянський ТДАТУ» від 18.06.2009 року [PERSON], викладачу, надано відпустку по догляду за дитиною у віці до 3-років з 16.06.2009 року по 16.04.2012 року (а.с.16). Відповідно до копії наказу №37«О» від 08.09.2009 року ВСП «Бердянський коледж Таврійського державного агротехнологічного університету» [PERSON] прийнято викладачем англійської мови категорія «Спеціаліст» з 08.09.2009 року з педнавантаженням 591 год. з них 145 год. платне навчання на час декретної відпустки [PERSON] (а.с.87-88). Згідно копії витягу з наказу №46«О» від 01.09.2011 року ВСП «Бердянський ТДАТУ» [PERSON] вважається приступившою до роботи з 01.09.2011 року на неповний робочий день з педнавантаженням 532 години на час декретної відпустки (а.с.91). З копії наказу №27«О» від 13.04.2012 року коледжу, вбачається, що [PERSON] вважається приступившою до роботи на повний робочий день з 17.04.2012 року без збільшення педнавантаження до закінчення 2011-2012 навчального року, [PERSON], викладачу, надано можливість виконати педнавантаження на 2011-2012 навчального року (за її заявою від 13.04.2012 р. (а.с.13) з подальшим звільненням (а.с.90). Наказом №41«О» від 05.06.2012 року викладача [PERSON] звільнено, з 05.06.2012 року у зв'язку з поновленням на роботі [PERSON], яка раніше виконувала цю роботу п.6 ст. 40 КЗпП України (а.с.9, 10). Відповідно до довідки №136 від 12.02.2013 року обсяг педнаавнтаження викладача [PERSON] на 2011 -2012 навчальний рік становить 812 год. Підстава: наказ директора коледжу від 31.08.2011р. № 24. Станом на 05.06.2012 р. педнавантаження викладачем [PERSON] виконано в повному обсязі - 812 год. (а.с.64). Як вбачається з копії витягу журналу заповнення трудових книжок (а.с.18-19), позивачем копія трудової книжки отримана 27.08.2012 року. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Розрахунок з позивачем при звільненні здійснено відповідно до копій документів (а.с.69-72). Вважаючи своє звільнення незаконним позивач після отримання трудової книжки звернулася у строк встановлений ст.233 КЗпП України до Бердянського міськрайонного суду з позовною заявою до Бердянського коледжу Таврийського державного агротехнічного університету про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату компенсації за час вимушеного прогулу, стягнення матеріальної та моральної шкоди. 05.04.2013 року за результатами розгляду цивільної справи Бердянським міськрайонним судом ухвалено рішення №801/9631/2012, яким у задоволенні вказаного позову [PERSON] відмовлено повністю (а.с.22-24). Матеріали даної цивільної справи були оглянуті судом в судовому засіданні. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15.05.2013 року вищезазначене рішення Бердянського міськрайонного суду від 05.04.2013 року скасовано, провадження у справі закрито оскільки позов пред'явлено до неналежного відповідача, а залучити до участі у справі належного відповідача на стадії апеляційного розгляду не передбачено діючим ЦПК України (а.с.25-26). На рішення Бердянського міськрайонного суду від 05.04.2013 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 15.05.2013 року [PERSON] було подано касаційну скаргу, однак у відкритті касаційного провадження їй було відмовлено (а.с.27-28). Отже розглядаючи вимогу позивача про поновлення строку позовної давності та заяву відповідача про застосування строку позовної давності суд приходить до наступного. Положення ст. 233 КЗпП України передбачають, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Статтею 267 ЦК України, передбачено застосування судом позовної давності лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Вказане також передбачено і ст.73 ЦПК України, суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року з послідуючими змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені ст.. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків , а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що позивач вчасно звернулася до суду з первісним позовом для захисту свого порушеного права, продовж місяця з дня отримання трудової книжки коли остаточно дізналася про своє звільнення. В судовому засіданні дані обставини визнані сторонами та підтверджується матеріалами цивільної справи №801/9631/2012, які були оглянуті в судовому засіданні. Враховуючи, що позивач звернувшись до суду вперше продовжує реалізовувати своє право на захист порушеного права шляхом повторного пред'явлення позову до належного відповідача згідно висновків апеляційного суду Запорізької області, викладених в ухвалі від 15.05.2013 року, суд вважає, що причина пропуску позовної давності при повторному зверненні до суду з даним позовом є поважною тому строк позовної давності підлягає поновленню. Щодо іншої частини позовних вимог, то суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 1 квітня 1994 року N 4, від 26 жовтня 1995 року N 18, від 25 травня 1998 року N 15), при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом і перевірити їх відповідність законові. Так, судом встановлено, що позивача було прийнято на роботу викладачем англійської мови категорія «Спеціаліст» з 08.09.2009 року з педнавантаженням 591 год. з них 145 год. платне навчання на час декретної відпустки [PERSON] (а.с.87-88). Постійному працівнику [PERSON], викладачу, було надано відпустку по догляду за дитиною у віці до 3-років з 16.06.2009 року по 16.04.2012 року (а.с.16). Працівник [PERSON] приступила до роботи з 01.09.2011 р. на неповний робочий день з педнавантаженням 532 години (а.с.91), а згодом приступила до роботи на повний робочий день з 17.04.2012 року без збільшення педнавантаження до закінчення 2011-2012 навчального року (накази №46«О» від 01.09.2011 року та №27«О» від 13.04.2012 року - а.с.90, 91). Тим же наказом № 27 «О» від 13.04.2012 р. [PERSON], викладачу, надано можливість виконати педнавантаження на 2011-2012 навчального року (за її заявою від 13.04.2012 р. - а.с.13) з подальшим звільненням. Суд приходить до висновку, що положення ст. 39-1 КЗпП України, якою передбачено, що якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк, в даному випадку не мають місця, оскільки наказом № 27 «О» від 13.04.2012 року позивачу саме надано можливість виконати педнавантаження на 2011-2012 навчальний рік (за її заявою від 13.04.2012 р.) та обумовлено подальше її звільнення. Тобто трудовий договір було подовжено на визначений строк який встановлено за погодженням сторін - кінець 2011-2012 навчального року, який відповідно до листа Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України №1-9-426 від 02.06.2011 року, наказу №20 від 04.07.2011 року настає 05.06.2012 року (а.с.65-67). Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що формулювання причини звільнення позивача в наказі №41«О» від 05.06.2012 року та в її трудові книжці є неправильними, однак це не тягне за собою поновлення її на роботі, а тому формулювання причини звільнення підлягає зміні. В судовому засіданні не знайшов своє підтвердження факт, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню позивача, однак було встановлено, що затримка видачі трудової книжки відбулася саме з вини відповідача. В судовому засіданні представник відповідача визнала це, пояснивши, що затримка видачі трудової книжки відбулася в зв'язку з тяжкою хворобою працівника у обов'язки якої це входило в зв'язку з чим суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки за період часу з 05.06.2012 року по 27.08.2012 року в розмірі 7853,78 грн. (58 робочих днів х 135,41 грн. середньоденної зарплати - а.с.8-10, 18-19, 89). В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Враховуючи, що позивач згідно п.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, він на підставі ст.88 ЦПК України підлягає стягненню в доход держави з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме 78,30 грн., судовий збір в іншій частині 509,01 грн., компенсувати за рахунок держави

Outcome: partial