Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-24 00:00:00

У квітні 2020 року Вознесенська місцева прокуратура Миколаївської області в інтересах держави в особі Вознесенської райдержадміністрації та ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки у розпорядження держави. Позовна заява мотивована тим, що 10 червня 2010 року між Вознесенською райдержадміністрацією Миколаївської області та [PERSON] (на час розгляду справи - [PERSON] ) було укладено договір оренди земельної ділянки, який 04 серпня 2010 року було зареєстровано у Вознесенському міськрайонному відділі Миколаївської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» про що до Державного реєстру земель внесено запис за №041048800008. За умовами вказаного договору [PERSON] , як орендар, прийняла в строкове платне користування строком на 49 років земельну ділянку сільськогосподарського призначення (пасовище) площею 10 га, яка розташована в межах території Щербанівської сільської ради Вознесенського району, призначена для сінокосіння та випасання худоби, кадастровий номер 4822085400:07:000:0439, та відноситься до земель державної власності, зобов`язалася використовувати ділянку за цільовим призначенням та сплачувати орендну плату у розмірі та в строк, визначених договором. Проте остання в порушення умов договору та вимог закону спірну земельну ділянку використовувала не за цільовим призначенням, а саме для здійснення товарного сільськогосподарського виробництва (вирощування соняшника) за що постановою ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 07 червня 2019 року була притягнута до адміністративної відповідальності за ст. 53 КУпАП до стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170 грн. Такими діями відповідачки державі заподіяно шкоду у розмірі 4 087,51 грн. Виходячи з цих обставин, Вознесенська місцева прокуратура в інтересах держави просила розірвати договір оренди землі від 10 червня 2010 року, укладений між Вознесенською райдержадміністрацією та [PERSON] (на час розгляду справи - [PERSON] ), зобов`язати відповідачку повернути земельну ділянку площею 10 га, яка розташована в межах території Щербанівської сільської ради Вознесенського району, призначена для сінокосіння та випасання худоби, у розпорядження держави в особі ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області. 12 травня 2020 року від представника відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву в якому останній вказував на те, що: -орендодавець або інші особи не зверталися до відповідачки, як орендаря, з приводу внесення змін або розірвання договору оренди землі в добровільному порядку, цим самим позбавивши орендаря можливості врегулювати спір в досудовому порядку, що вказує на передчасність позову; -спірна земельна ділянка на час вирішення спору передана з державної до комунальної власності Дорошівської об`єднаної територіальної громади, а тому вимоги про її повернення на користь держави є безпідставними. Ухвалою суду від 12 травня 2020 року до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору залучено Дорошівську сільську раду Вознесенського району Миколаївської області. В судовому засіданні представник Вознесенської місцевої прокуратури Андріїшин І.В. та представник Вознесенської райдержадміністрації Хоменко С.М. позовні вимоги підтримали у повному обсязі. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі відповідачки [PERSON] , її представник [PERSON] позовні вимоги не визнав, вважаючи їх безпідставними. В судовому засіданні представник третьої особи - Дорошівської сільської ради Ігнатов О.А. проти задоволення позову не заперечував. При цьому зазначав, що спірна земельна ділянка на час вирішення спору передана з державної до комунальної власності Дорошівської об`єднаної територіальної громади, прийнята Дорошівською сільською радою в комунальну власність, однак право власності на час вирішення спору не зареєстроване, процес оформлення триває. Тому, у разі задоволення позову в частині повернення землі у розпорядження держави, процес передачі ділянки з державної в комунальну власність необхідно буде починати спочатку. Представник ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області в судове засідання не з`явився, проте надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі представника ГУ Дуржгеокадастру та відповідачки [PERSON] , оскільки матеріали справи містять достатньо інформації, необхідної для вирішення спору. Заслухавши пояснення представника Вознесенської місцевої прокуратури Андріїшина І.В., представника позивача - Вознесенської районної державної адміністрації Хоменко С.М., представника відповідачки [PERSON] , представника третьої особи - Дорошівської сільської ради Ігнатова О.А., дослідивши матеріали справи у межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що 10 червня 2010 року між Вознесенською райдержадміністрацією Миколаївської області та [PERSON] (на час розгляду справи - [PERSON] ) було укладено договір оренди земельної ділянки, який 04 серпня 2010 року було зареєстровано у Вознесенському міськрайонному відділі Миколаївської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» про що до Державного реєстру земель внесено запис за №041048800008. За умовами вказаного договору [PERSON] , як орендар, прийняла в строкове платне користування строком на 49 років земельну ділянку сільськогосподарського призначення (пасовище) площею 10 га, яка розташована в межах території Щербанівської сільської ради Вознесенського району, призначена для сінокосіння та випасання худоби, кадастровий номер 4822085400:07:000:0439, та відноситься до земель державної власності, зобов`язалася використовувати ділянку за цільовим призначенням та сплачувати орендну плату у розмірі та в строк, визначених договором. Проте остання в порушення умов договору та вимог закону спірну земельну ділянку використовувала не за цільовим призначенням, а саме для здійснення товарного сільськогосподарського виробництва (вирощування соняшника) за що постановою ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 07 червня 2019 року була притягнута до адміністративної відповідальності за ст. 53 КУпАП до стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170 грн. Такими діями відповідачки державі заподіяно шкоду у розмірі 4 087,51 грн. Вищевказані, встановлені судом, обставини не оспорювалися учасниками справи. Аналізуючи вимоги та заперечення сторін, суд виходить з наступного. Відносини найму (оренди) врегульовані главою 58 ЦК України. Зокрема, ч. 2 ст. 759 ЦК України вказує, що законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Ст. 792 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Відповідно до ч. 1 ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону України «Про оренду землі»). Ч. 1 ст.15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час укладення договору) передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди. Згідно із ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди. Відповідно до п. а ч. 1 ст.96 ЗК України землекористувачі зобов`язані забезпечувати використання землі за цільовим призначенням. Ст. 35 Закону України «Про охорону земель» передбачено, що власники і землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок при здійсненні господарської діяльності зобов`язані: дотримуватися вимог земельного та природоохоронного законодавства України; забезпечувати використання земельних ділянок за цільовим призначенням та дотримуватися встановлених обмежень (обтяжень) на земельну ділянку. Згідно із ст. 1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки - це використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Ч. 5 ст. 20 ЗК України передбачено, що види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1-3 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва; б) сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; в) сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам та загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства; г) несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об`єднанням громадян - для ведення підсобного сільського господарства; ґ) оптовим ринкам сільськогосподарської продукції - для розміщення власної інфраструктури. Ст. 34 ЗК України визначено, що громадяни можуть орендувати земельні ділянки для сінокосіння і випасання худоби, а органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування можуть створювати на землях, що перебувають у власності держави чи територіальної громади, громадські сіножаті і пасовища. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у користуванні [PERSON] перебуває земельна ділянка площею 10 га (кадастровий номер 4822085400:07:000:0439). З матеріалів справи вбачається, що за категорією земель вона належить до земель сільськогосподарського призначення, цільове призначення - для сінокосіння і випасання худоби, на час укладення договору оренди форма власності - державна. Разом з тим, як раніше встановлено судом, земельна ділянка використовувалася орендарем не за цільовим призначенням, а саме для вирощування сільськогосподарських культур. Проте в п.п. 15, 16 договору оренди від 10 червня 2010 року сторони обумовили, що земельна ділянка передається в оренду для сінокосіння та випасу худоби. Також узгоджено умови збереження стану об`єкта оренди: дотримання орендарем стану земельної ділянки та природного середовища, зафіксованого на момент передачі в оренду; повернення орендарем об`єкта оренди у стані, не гіршому, ніж на момент передачі в оренду. Згідно умов договору, орендодавець має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди (п. 27 договору). П. 30 договору передбачено, що орендар зобов`язаний виконувати встановлені щодо об`єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі. Підставою для припинення договору шляхом розірвання є, зокрема, невиконання однією зі сторін обов`язків, передбачених договором, про що сторони зазначили в п. 37 договору. Водночас, за правилами ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок його вчинення завдається шкода другій стороні, та вона значною мірою позбавляється того, на що розраховувала при укладанні договору. Аналогічна норма закріплена і в ст. 31 Закону України «Про оренду землі». Згідно із ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24, 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Аналогічні правові висновки надав й Верховний Суд у постанові від 28 січня 2019 року у справі № 473/4413/17. Підставою для звернення до суду з позовом про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки у розпорядження держави прокурор вказує порушення інтересів держави щодо належного користування відповідачкою земельною ділянкою, що перебуває в державній власності та відсутність належного реагування позивачів, як розпорядників ділянки, на таке порушення. Згідно ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що позивачі, до компетенції яких віднесені повноваження щодо захисту інтересів держави відносно спірної ділянки, ні за власним розсудом, ні після відповідного прокурорського звернення не здійснили захист цих інтересів, що вказує на наявність підстав для звернення прокурора в інтересах держави до суду. З матеріалів справи, зокрема витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що на час вирішення спору спірна земельна ділянка зареєстрована, як об`єкт державної власності, власником є Вознесенська районна державна адміністрація. Проте, згідно наказу ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 20 березня 2020 року №5919/0/14-20-СГ та рішення Дорошівської сільської ради Вознесенського району від 28 квітня 2020 року за №6 земельна ділянка площею 10 га, яка розташована в межах території Щербанівської сільської ради Вознесенського району, призначена для сінокосіння та випасання худоби, кадастровий номер 4822085400:07:000:0439 була передана з державної в комунальну власність Дорошівської об`єднаної територіальної громади, однак право власності не зареєстроване, процес оформлення триває. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками (ч. 1 ст. 78 ЗК України). Згідно ч. 1 ст. 117 ЗК України передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. У рішенні органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність зазначаються кадастровий номер земельної ділянки, її місце розташування, площа, цільове призначення, відомості про обтяження речових прав на земельну ділянку, обмеження у її використанні. На підставі рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність складається акт приймання-передачі такої земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність разом з актом приймання-передачі такої земельної ділянки є підставою для державної реєстрації права власності держави, територіальної громади на неї. При цьому, за загальним правилом, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно ч. 1 ст. 770 ЦК України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця. Таким чином, на час вирішення спору у Дорошівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області не виникло права власності щодо спірної земельної ділянки, та, як наслідок, прав орендодавця цього майна, яким залишається Вознесенська районна державна адміністрація. За встановлених обставин, враховуючи використання відповідачкою [PERSON] орендованої земельної ділянки не за цільовим призначенням, чим грубо порушено умови договору оренди та вимоги закону, а тому вимоги прокурора в інтересах держави в особі Вознесенської районної державної адміністрації про розірвання договору оренди підлягають задоволенню. Проте суд вважає безпідставними вимоги про повернення земельної ділянки у розпорядження держави, оскільки, незважаючи на те, що на час вирішення спору номінальним власником спірної ділянки залишається держава, однак завершується процедура передачі вказаного майна з державної в комунальну власність. Задоволення вимог в цій частині фактично призведе до визнання недійсними розпорядчих актів щодо передачі земельної ділянки з державної в комунальну власність - наказу ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 20 березня 2020 року №5919/0/14-20-СГ та рішення Дорошівської сільської ради Вознесенського району від 28 квітня 2020 року за №6 (що неможливо, оскільки вказані акти не є предметом розгляду та спору), необхідності розпочинати процедуру передачі ділянки в комунальну власність спочатку та порушить законні права Дорошівської об`єднаної територіальної громади. За встановлених обставин, у задоволені вказаних вимог слід відмовити. В силу ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь прокуратури (згідно розміру задоволених позовних вимог) слід стягнути 2 102 грн. судового збору.

Outcome: approved