Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

У листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з указаним позовом про стягнення заборгованості із [PERSON] (далі [PERSON]А.) (а.с. 3-5). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві посилався на те, що 25 листопада 2005 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] було укладено кредитний договір № 40/708-5, відповідно до умов якого позивач надав їй кредит у сумі 349\~344 грн. зі сплатою 17% за користування грошовими коштами. Попри взяті на себе зобовязання позичальник не виконує умови кредитного договору стосовно своєчасного повернення суми отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків, у звязку із чим станом на 12 травня 2015 року заборгованість відповідача за кредитним договором становить 241\~662 грн., у тому числі прострочена заборгованість складає 500 грн., сума заборгованості за відсотками складає 161\~268,01 грн., розмір інфляційних втрат за кредитом 247 грн., розмір інфляційних втрат за відсотками 79\~647,59 грн. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями указану справу для розгляду автоматизованою системою розподілено судді Черновському Г.В., але у звязку із звільненням указаного судді з посади судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська розпорядженням керівника апарату призначено повторний автоматизований розподіл справи, яка згідно із протоколом від 03 жовтня 2016 року передана для розгляду судді Ходаківському М.П., яким ухвалою від 04 жовтня 2016 року прийнято її до свого провадження. Представник позивача [PERSON] через канцелярію суду направив клопотання про розгляд справи за відсутності представника банку, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач та її представник через канцелярію суду подали до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Зважаючи на зазначену процесуальну поведінку сторін у справі, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що усі учасники судового провадження подали через канцелярію суду заяви про розгляд справи без їх участі судом визнано за можливе розглянути справу за їх відсутності. Частиною 2\~ст. 197 ЦПК України\~передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судом, 25 листопада 2005 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 40/708-5, відповідно до умов якого позивач надав їй кредит у сумі 349\~344 грн. зі сплатою 17% за користування грошовими коштами та із кінцевим терміном погашення заборгованості до 24 листопада 2012 року. Згідно із положеннями п. 1.2 договору кредит надається позичальнику на фінансування будівництва та придбання (інвестування) житла відповідно до договору № 35 дольового будівництва квартири № 35 по вул. Піонерській (обєкт № 489) за рахунок коштів фізичних осіб від 29 грудня 2003 року та додаткових угод до нього, що укладений між позичальником і [PERSON] (інвестори) та Закритим акціонерним товариством «Укртрансенерго» (забудовник). Відповідно до п. 2.1 договору надання кредиту здійснюється шляхом перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку позичальника № 22139085184271 на його поточний рахунок № 26209085184271 з подальшим перерахуванням на цілі, визначені п. 1.2 цього договору (а.с. 9-10). Судом також встановлено, що згідно із Статутом ПАТ «Укрсоцбанк», затвердженим рішенням загальних зборів акціонерів від 17 лютого 2014 року (протокол № 1), загальними зборами акціонерів від 09 березня 2010 року було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування (назви) банку на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (а.с. 16-19). Позивач у поданому позові посилається на те, що попри взяті на себе зобовязання позичальником не виконуються умови кредитного договору стосовно своєчасного повернення суми отриманого кредиту, у звязку із чим станом на 12 травня 2015 року заборгованість відповідача за сумою отриманих у кредит коштів (поточна заборгованість) становить 500 грн, що підтверджується відповідним розрахунком (а.с. 7-8). Так, згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобов'язується повернути (погасити) кредитодавцеві кредит, сплатити проценти згідно умов договору. В статті 610 ЦК України вказано, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 623 ЦК України передбачено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Однак, проаналізувавши розрахунок вимог банку у звязку із неповерненням [PERSON] кредитної заборгованості за кредитним договором № 40/708-5 від 25 листопада 2005 року, суд дійшов однозначного висновку про те, що наведені у ньому розрахунки і суми щодо зобовязань відповідача є недоведеними, необґрунтованими і такими, положення яких суперечать один одному і є взаємовиключними. Так, у першій колонці розрахунку зазначено про те, що станом на 10 серпня 2007 року і згідно даних розрахунку по 11 травня 2015 року у відповідача немає заборгованості із сплати за кредитом (залишок), немає залишку заборгованості по кредиту, відсотки в валюті кредиту також указано за показником «0,00» Такі ж дані містяться і у другій колонці розрахунку, де зазначено, що з 31 липня 2008 року по 26 жовтня 2010 року у відповідача немає заборгованості із сплати кредиту і цей показник визначено як «0,00». Але вже у даті за 15 квітня 2011 року суму заборгованості банк визначає у розмірі 500 грн. У ході вирішення цього спору суд наголошував представнику банку на необхідності надання підтверджуючих документів виникнення заборгованості у відповідача в цій сумі та взагалі надання пояснень (обґрунтування) цієї суми заборгованості, але представник позивача у подальшому у судові засідання не зявився і відповідних відомостей і документів не надав. Крім того, суд ухвалою від 01 лютого 2016 року витребовував у позивача матеріали кредитної справи щодо надання надання кредиту № 40/708-5 від 25 листопада 2005 року [PERSON], але банк цих вимог ухвали суду не виконав і відповідних матеріалів до суду не надав. З огляду на те, що доказування і висновки суду не можуть гуртуватися на припущеннях, суду не надано підтверджуючих документів і обґрунтування підстав виникнення у відповідача суми заборгованості в розмірі 500 грн. після зазначення у розрахунку про її відсутність, суд в силу приписів ст. 60 ЦПК України визнає наданий банком розрахунок недоведеним і необґрунтованим і тому в цій частині позову вважає за доцільне відмовити. Що стосується позовної вимоги про стягнення із відповідача заборгованості із сплати відсотків у сумі 161\~268 грн., то вона задоволенню також не підлягає, оскільки як вбачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором банківською установою не обґрунтовано з чого складається ця сума, обґрунтованого і доведеного періоду її виникнення і підстав для нарахування, суперечливого характеру указаних у розрахунку сум. Що стосується позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, то вони також задоволенню не підлягають з огляду на відмову у задоволенні позову про стягнення суми основної заборгованості за договором Ураховуючи встановлені судом обставини справи та відповідні їм приписи законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно із вимогами ст. 88 ЦПК України судові витрати у звязку із відмовою у задоволенні позову стягненню із відповідача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed