Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

у Кремінський районний суд Луганської області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, мотивуючи тим, що є власницею 1/2 частки будинку [ADDRESS] , згідно договору купівлі продажу від 28.04.1983 року. У вищевказаному будинку також зареєстрований син позивача - відповідач по справі [PERSON] . Відповідач за вказаною адресою не мешкає з 2012 року, а з 2014 року та по сьогоднішній день його точне місце перебування та проживання зовсім невідоме, засоби зв`язку з ним відсутні. Ніяких перешкод до мешкання в будинку [ADDRESS] позивач відповідачу не чинила. Відповідач не користується житловим приміщенням за зазначеною адресою, а позивач має намір оформити субсидію, а тому просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв, клопотань та відзиву не надав. У зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судового засідання, та від якого не надходило заяви про розгляд справи за його відсутності, причини неявки ним не повідомлені, відзиву на позов на подано, а представник позивача не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, за наявними у справі доказами (у заочному порядку). Ухвалою суду від 05.12.2019 р. позовну заяву прийнято до розгляду та призначено судове засідання. Інших процесуальних дій не вчинялося. Суд, заслухавши представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин вважає, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Свідок [PERSON] у судовому засіданні засвідчила, що знає сім`ю [PERSON] , вона та син зареєстровані за однією адресою. [PERSON] тривалий час (більше 7 років) не мешкає за адресою: [ADDRESS] , де саме зараз він знаходиться вона не знає. Аналогічні свідчення дала і свідок [PERSON] . Згідно акту про встановлення фактичного місця проживання від 27.11.2019 р. (а.с. 15), [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2012 року (а.с. 15). Як вбачається з відомостей виконкому Кремінської міської ради Кремінського району Луганської област № 03-06-02/2818 від 03.12.2019, будинкової книги та довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 7047 станом на 26.11.2019 року, [PERSON] зареєстрований за вказаною вище адресою (а.с. 10-12, 14, 18). Відповідно до договору купівлі-продажу від 28.04.1983 року, [PERSON] є одним з власників будинку за зазначеною вище адресою (а.с. 8-9). Відповідно до поданого позову, суд вбачає наявність між сторонами спору, який виник у цивільних правовідносинах та предметом спору є право на проживання у житловому будинку, вважаючи за необхідне визнати осіб такими, що втратили право на користування житловим будинком з підстав, вказаних у позові, позивач звернувся до суду. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Згідно ст.41 Конституції України та ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, особа має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Згідно із ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316- 319 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своє сім`ї, інших осіб. У відповідності з пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Крім того, у пункті 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду № 5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано про те, що ухвалюючи рішення, суд згідно з ч. 1 ст. 214 ЦПК України, має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що позивач має родинні зв`язки з відповідачем, останній є сином [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», наслідком визнання особи в судовому порядку такою, що втратила право користування житловим приміщенням є зняття її з реєстрації місця проживання. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Суд захищаючи права власності громадян, усуває перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення; втрата права користування житловим приміщенням є наслідком відсутності члена сім`ї власника за місцем реєстрації. Таким чином суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, на підставі безпосередньо досліджених наявних у справі доказів, вважає, що відповідач [PERSON] , як член сім`ї власника приватного будинку, втратив право на його користування, у зв`язку з відсутністю за місцем реєстрації на протязі більше року, а тому вказані перешкоди підлягають усуненню. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Outcome: approved