Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

У липні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом до [PERSON], у якому просить стягнути з останнього на його користь 262 100 грн. боргу за договорами позики, 7000 грн. витрат на правову допомогу та сплачені по справі судові витрати. Вказуючи на те, що 21 вересня 2010 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого останній отримав від нього у борг 10 000 (десять тисяч) доларів США, що на день підписання даного договору за курсом НБУ еквівалентно 80 000 грн.; 27 вересня 2010 року між ними був укладений ще один договір позики, згідно якого [PERSON] отримав від нього у борг 12 500 (дванадцять тисяч п'ятсот) доларів США, що на день підписання даного договору за курсом НБУ еквівалентно 100 000 грн.; 01 січня 2011 року - договір позики, згідно якого [PERSON] отримав від нього у борг 44 700 грн.; 09 січня 2012 року - договір позики, згідно якого [PERSON] отримав від нього у борг 3 800 (три тисячі вісімсот) доларів США, що на день підписання даного договору за курсом НБУ еквівалентно 30 400 грн. За даними договорами позики, які укладені у формі розписок, відповідач [PERSON] взяв на себе зобов'язання повернути кошти за вимогою позикодавця. Оскільки умов розписок [PERSON] не виконав. На його чисельні прохання на протязі тривалого часу про необхідність повернути борги залишилися поза увагою, у зв'язку з чим [PERSON] змушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договорами позики у розмірі 262 100 грн. та сплачені по справі судові витрати. 23 грудня 2013 року позивач зменшив позовні вимоги. Уточнивши попередні розрахунки по заборгованості, у зв'язку з чим просить стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договорами позики у розмірі 254 429 грн. та сплачені по справі судові витрати. 31 січня 2014 року представник позивача відмовився від витрат на правову допомогу у розмірі 7 000 грн. І остаточно просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 254 429 грн. заборгованості за договором позики та сплачені по справі судові витрати. 09 жовтня 2013 року представник [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання правочину недійсним. В обґрунтування зустрічного позову посилався на те, що правочини, які відображені у вказаних вище розписках, є недійними з моменту написання цих розписок, оскільки у вказані в них дати грошові суми у даних розмірах [PERSON], [PERSON] не передавалися і, відповідно, [PERSON] не отримувалися. В жодній з розписок не зазначено, що грошові кошти [PERSON] нібито взяв для своїх потреб і інформація про те, що грошові кошти взяті в борг, не відповідає дійсності. Дані розписки були написані на вимогу [PERSON], який таким чином хотів отримати гарантії подальшої співпраці з [PERSON] та мав на меті закріпити залежність останнього від себе. Посилаючись на ст. 231, ст. 233 ЦК України, які передбачають умови визнання правочину недійсним, [PERSON] просить визнати договори позики (розписки) недійсними з моменту їх укладання (написання). 23 грудня 2013 року представник [PERSON] - [PERSON] надав до суду заяву про уточнення зустрічних позовних вимог, у якій зазначено про те, що позивач за зустрічним позовом заперечує факт отримання грошових коштів від [PERSON] у вказані дати та у зазначених сумах. Посилається на те, що грошових коштів [PERSON] від [PERSON] не отримував, а відтак обов'язок повертати зазначені в розписках грошові кошти у нього не виник, що вказує на те, що правочин фактично не відбувся, сторони не приступили до його виконання і письмової форми оспорюваних договорів позики (розписки), представлені [PERSON], належнить визнати недійсним, у зв'язку з чим просить договори позики (розписки) від 21.09.2010 року на суму 10 000 доларів США, від 27.09.2010 року на суму 12 500 доларів США, від 01.01.2011 року на суму 44 700 грн., від 09.01.2012 року на суму 3 800 доларів США, написані (видані) [PERSON] у зазначені в них дати [PERSON] на його вимогу, визнати недійсними з моменту їх укладання (написання). [PERSON] та його представник за первісним позовом в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Просили позов задовольнити з викладених у ньому підстав, а в зустрічному позові просили відмовити. Представник [PERSON] - [PERSON] просив суд зустрічний позов про визнання договору позики недійсним задовольнити, а в первісному позові про стягнення боргу відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що задоволенню підлягає первісний позов, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступного. За змістом положень ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики, одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом установлено, що 21 вересня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого останній отримав у борг 10 000 (десять тисяч) доларів США, що на день підписання даного договору за курсом НБУ становило 79 970 гривень (а.с.6). 27 вересня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого останній отримав у борг 12 500 (дванадцять тисяч п'ятсот) доларів США, що на день підписання даного договору за курсом НБУ становило 99 625 грн. (а.с.5). 09 січня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого останній отримав у борг 3 800 (три тисячі вісімсот) доларів США, що на день підписання даного договору за курсом НБУ становило 30 134 грн. (а.с.5). 01 січня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого останній отримав у борг 44 700 гривень (а.с.7). За даними договорами позики, які укладені у формі письмових розписок, [PERSON] взяв на себе зобов'язання повернути кошти за вимогою позикодавця. Таким чином, борг [PERSON], з урахуванням досліджених під час судового засідання письмових розписок, становить 254 429 грн. 01 липня 2013 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з письмової вимогою про повернення позичених коштів в строк до 10 липня 2013 року, проте взяті на себе зобов'язання [PERSON] не виконав (а.с.13). У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. На підставі ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності через неможливість виконання грошового зобов'язання. Враховуючи, що у судовому засіданні на підставі зібраних по справі доказів установлено, що [PERSON] взяте на себе зобов'язання за укладеним із [PERSON] договором позики не виконав, взяті у борг кошти в обумовлений договором строк не повернув, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню та стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики в розмірі 254 429 грн. Разом з тим, судом не вбачається правових підстав для задоволення зустрічного позову та визнання договору позики недійсним, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Приймаючи до уваги викладені вище норми закону, якими передбачені умови визнання правочину недійсним, [PERSON] та його представником не доведено обставин, на які вони посилаються в обгрунтування своїх позовних вимог. Будь яких доказів на підтвердження їх доводів щодо безгрошовості укладеного з [PERSON] договору позики не надали. Також, під час судового розгляду справи, не знайшли свого підтвердження посилання [PERSON] щодо написання ним розписок проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психологічного тиску з боку [PERSON], таким чином, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову за його недоведеністю. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі наведеного та

Outcome: approved