Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

У листопаді 2015 року до Новомиргородського районного суду Кіровоградської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON]., Мартоноської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області про визнання правочину про відмову від спадщини від 06 липня 2004 року, що був оформлений в Мартоноській сільраді Новомиргородського району Кіровоградської області [PERSON] на користь [PERSON], недійсним. В позовній заяві позивач зазначила, що: 11 лютого 1950 року зареєструвала шлюб з громадянином [PERSON] Пантелеєвичем, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. В період шлюбу в сімї народилося четверо дітей: Мотря [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO]; згідно протоколу № 2 засідання правління колгоспу 22 зїзду 1964 року була виділена земельна ділянка для забудови по вул. Леніна в с. Мартоноша, що підтверджується архівною довідкою Державного архіву Кіровоградської області та додатком (копія протоколу №2 засідання правління колгоспу ім. 22 зїзду КПРС с. Мартоноша Новомиргородського району); 13.01.2004 року чоловік [PERSON] Пантелеєвич помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Після його смерті відкрилася спадщина; на початку липня 2004 року до позивачки прийшла [PERSON], яка є дружиною відповідача, [PERSON], та сказала щоб позивачка підписала якийсь документ. Позивачка вважала, що це є допомога після смерті чоловіка від сільської ради. Про те, що [PERSON] відмовлялась від спадщини після смерті чоловіка на той час їй відомо не було. Про зміст заяви їй стало відомо влітку 2015 року, коли відповідач приніс документ згідно якого вона відмовилась від спадщини після смерті чоловіка. В даний час відповідач змінив відношення до позивачки, відібрав більшу частину присадибної ділянки та розпоряджається нею на свій розсуд, а також відібрав Державний акт на земельний пай, що належить померлому чоловікові. Позивачка вважає, що відповідач підіслав до неї свою дружину, ввів її в оману та навмисно обманув її. А тому, посилаючись на ст. 230 ЦК України, просить визнати правочин про відмову від спадщини від 06 липня 2004 року, що був оформлений в Мартоніській сільраді Новомиргородського району Кіровоградської області, недійсним. Позивач та представники позивача (далі сторона позивача) в судовому засіданні позовну заяву підтримали та просили її задовольнити. В судове засідання відповідач - Мартоніська сільрада, належним чином повідомлена про дату, час та місце його проведення, не зявилася, про причини неявки суд не повідомила. До суду 21.12.2015 року надійшла заява про розгляд справи без її участі, з вимогами заяви погоджується. Згідно з частиною другою статті 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність Мартоноської сільради на підставі наявних доказів, оскільки у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, на що сторона позивача та відповідач [PERSON] в ході судового розгляду у справі не заперечувала. В судовому засіданні сторона позивача позов підтримали в повному обсязі, на власний розсуд розпорядившись своїми процесуальними правами, заяв про збільшення розміру позовних вимог та/або зміни предмету або підстави позову від них до суду не надійшло, додаткових доказів для підтвердження позовних вимог не надали, клопотань про допит позивача та/або представників позивача як свідків, про поновлення строку позовної давності від них до суду не надійшло. Сторона позивача в судовому засіданні пояснила, що позивачем було вчинено відмову від спадщини за наведених у позові обставин. Згідно наданих стороною позивача письмових пояснень: до складу спадщини після смерті 13 січня 2004 року [PERSON] Пантелеєвича ввійшли: 1/2частина житлової та господарських будівель з присадибною ділянкою, що знаходяться по вул. Леніна, 12 в с. Мартоноша Новомиргородського району Кіровоградської області, а також земельний пай площею 3,5га. Спадкоємцями за законом є: 1. [PERSON] - дружина померлого; 2. [PERSON] - донька померлого; 3. [PERSON] - донька померлого; 4. [PERSON] - син померлого; 5. [PERSON] - син померлого; твердження відповідача [PERSON], що після смерті батька, [PERSON] Пантелеєвича, відповідач разом з позивачем, [PERSON], дійшли до усної домовленості з питання спадкування майна померлого: що [PERSON] успадковує за заповітом усе батькове майно, а позивач відмовляється від обовязкової частки у спадщині, яка передбачає ст. 1241 ЦК України, не мають правових підстав з наступних причин: по-перше, померлий - [PERSON], з 1998 року був інвалідом 1-ої групи повічно, 100-відстокова втрата зору(сліпий); по-друге, у вересні 2002 року з [PERSON] стався інсульт, тобто хронічна недостатність кровообігу ІІ-го ступеню; атеросклеротичний кардіосклероз - параліч усієї правої сторони тіла. Була відсутня мова. Доглядала [PERSON] його дружина - [PERSON]. Останній щиросердечно уболівав і переживав за свою дружину і заповідав тільки їй, на свій розсуд розпорядитися їх спільним майном; до всіх своїх дітей [PERSON] ставився однаково: з любовю та повагою; нікого не виділяв і не відокремлював. Всі діти мали власне житло, автомобілі, землю; працювали та мали доходи; в грудні 2003 року з [PERSON] стався другий інсульт. Він абсолютно не рухався і не розмовляв. 13 січня 2004 року [PERSON] помер. Внаслідок його смерті відкрилася спадщина. У відповідності до вимог ч.1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємці за законом, які бажали прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживали постійно із спадкодавцем (це четверо дітей померлого) мають подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Приписом ч.1 ст. 1270 ЦК України передбачається для прийняття спадщини строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. В зазначений строк ніхто з вищевказаних чотирьох дітей [PERSON] Пантелеєвича (спадкодавця) не подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. Причини на це прості. Діти, вважали, що мама (позивачка у цій справі) разом з батьком (спадкодавцем) прожили разом понад 50 років, нажили спільне майно, виростили та виховали чотирьох дітей, тому буде чесно і справедливо, що спадкоємцем по закону стане [PERSON]. Вона, на випадок своєї смерті, розпорядиться усим майном на свій розсуд, як заповідав [PERSON] Пантлеєвич; приписом ст.1268 ЦК України передбачено: спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Виходячи із викладеного, [PERSON] прийняла спадщину, що відкрилася після смерті чоловіка - [PERSON]; після похорон спадкодавця [PERSON] (відповідач) разом зі своєю дружиною - [PERSON] (в період: з 2002 по 2005 рр. працювала в Мартоніській сільраді Новомиргородського р-ну Кіровоградської області) викрали у позивача [PERSON] усі документи, які встановлюють права на будинок та землю, а також усі особисті документи: паспорт, ідентифікаційний номер, свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб, свідоцтво про смерть спадкодавця. Про факт викрадення документів [PERSON] стало відомо лише в кінці 2013 року, тобто коли їй повністю припинили виплати в грошовому та в натуральному еквівалентах за оренду земельних паїв, заборонили користуватися присадибною ділянкою. Відповідача разом зі своєю дружиною навмисно створювали [PERSON] (позивач) негативні умови для проживання з метою її скорішої смерті; після смерті [PERSON], тільки в 2004 році до дому і неодноразово до позивача - [PERSON], приходила [PERSON] (дружина відповідача і невістка позивача), щоб позивач підписала документи: плата за послуги та надання сільрадою допомоги після смерті чоловіка. Про те, що позивач відмовляється від спадщини після смерті чоловіка, на той час, їй відомо не було. Факт перебування [PERSON] в приміщенні Мартоніської сільської ради саме: 6 липня 2004 року з метою складання за власним бажанням заяви про відмову від спадщини свого чоловіка та її підписання є абсурдом; позивач ніколи не мала на меті відмовлятися від спадщини, яка відкрилася після смерті її чоловіка; [PERSON] стало відомо про існування заяви про відмову від спадщини лише 17 листопада 2015 року. Після того, як позивач звернулася до Новомиргородської державної нотаріальної контори з проханням видати свідоцтво про право на спадщину на імя [PERSON] та отримала від нотаріуса постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 17 листопада 2015 року №1114/02-31; [PERSON] чітко усвідомлює і памятає, що з моменту смерті свого чоловіка ніколи не зверталася до Мартоніської сільської ради Новомиргородського р-ну Кіровоградської області та до нотаріальної контори з заявою про відмову від спадщини; вважає, що підпис на заяві про відмову від спадщини 06 липня 2004 року фальсифікований, оскільки у вересні 2014 року [PERSON] ВіраПантеліївна зверталася до райвідділу УМВС Новомиргородського району Кіровоградської області з приводу фальсифікації її підписів у відомостях про отримання грошей за оренду земельних паїв. За фактами фальсифікації підписів проти [PERSON] відкрите кримінальне провадження; [PERSON] (позивач) переконана в тому, що відповідач, підіславши свою дружину влітку 2004 року з метою підписати документи про надання допомоги після смерті чоловіка, обманули її, говорили одне, а вчинили інше. Відповідно до припису ст.230 ЦК України відповідач - [PERSON] навмисно ввів позивача в оману з метою оволодіти майном спадкодавця, тому [PERSON] вважає за необхідне визнати правочин - заяву про відмову від спадщини, недійсним. До суду 16 грудня 2015 року надійшли письмові заперечення [PERSON] проти позову [PERSON] про визнання недійсним правочину про відмову від спадщини. В якому відповідач зазначив, що: [PERSON] після смерті свого батька, [PERSON] відповідач разом з позивачем, [PERSON] дійшли до усної домовленості у питанні спадкування майна померлого. Суть цієї усної домовленості полягала в тому що відповідач, [PERSON] успадковує за заповітом належне його батькові майно, а позивач відмовляється від обовязкової частки у спадщині відповідно до ст. 1241 ЦК України. На виконання цієї домовленості, мати відповідача, [PERSON] 06 липня 2004 року перебуваючи в приміщенні Мартоніської сільської ради в присутності колишнього секретаря цієї ради, [PERSON] на її прохання була складена заява про відмову від спадщини свого чоловіка, яку вона ж сама і підписала. При цьому їй, секретарем сільради було розяснено про правові наслідки відмови від прийняття спадщини. Тобто, підписуючи вищезгадану заяву позивачка чітко усвідомлювала її зміст і правові наслідки цієї заяви, що можуть підтвердити свідки по справі, [PERSON] та [PERSON] та ще один свідок, який за ступенем родинного звязку є рідним сином позивачки - [PERSON]; вже після оформлення відповідачем спадщини на земельну ділянку (пай) він щорічно отримував від Орендаря цієї земельної ділянки орендну плату у грошовому та натуральному вигляді. Відповідач отримуючи орендну плату за земельну ділянку, що перейшла йому у спадщину від батька у натуральному вигляді (зерном), він передавав частину зерна своїй матері (позивачу), оскільки вона на той час тримала у власному господарстві корову, яку потрібно було годувати. Логічним поясненням того, що позивачка на протязі тривалого часу (з липня 2004 по листопад 2015 року) не зверталася до суду з даною позовною вимогою є той факт, що їй насправді було відомо про те, що її син оформив спадщину після смерті свого батька, так як вона особисто підписала заяву про відмову від обовязкової частки у спадщині відповідно до ст. 1241 ЦК України і на той час вона з цим погоджувалася з таким розподілом спадщини, а тому і не зверталася до суду з відповідним позовом. Таким чином відповідачу починаючи з липня 2004р. було відомо про те, що її син (відповідач) оформив спадщину після смерті [PERSON], а тому позивачка про порушення свого права дізналася у липні 2004 року, але незважаючи на це не звернулася вчасно до суду з відповідним позовом. Причиною пізнього звернення (у 2015 році) до суду з цим позовом є те, що донька позивача, [PERSON] на протязі 20 років не спілкувалася зі своєю матірю, а починаючи з 2014 року налагодила стосунки та спілкування з своєю матірю, змусивши та переконавши останню звернутися до суду з відповідним позовом; заявляє про застосування судом позовної давності по справі відповідно до вимог статті 267 ЦК України, що є підставою для відмови у позові. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] (далі сторона відповідача) позов не визнали у повному обсязі, та пояснили, що позивачка сама пішла улітку 2004 року до Мартоніської сільської ради і написала заяву про відмову від спадщини після смерті спадкодавця [PERSON] Пантелеєвича, після чого [PERSON] була оформлена спадщина на спадкове майно, що залишилось після смерті його батька, про що позивач знала ще з 2004 року, просили у задоволенні позову відмовити, підтримали заяву про застосування судом позовної давності у справі. Заслухавши згадані пояснення та безпосередньо дослідивши докази в справі: показання свідків, оглянувши письмові докази та інші матеріали справи, суд вважає за необхідне відмовити у позові повністю із таких підстав. Судом в судовому засіданні встановлено, що 06 липня 2004 року [PERSON], спадкоємцем першої черги після смерті 13 січня 2004 року її чоловіка - [PERSON], яка мала право на обовязкову частку в спадщині згідно ст. 1241 Цивільного кодексу України, вчинено правочин прочитано та підписано власноручно заяву про відмову від спадщини на користь її сина - [PERSON], що підтверджується: копією зареєстрованої в реєстрі за № 810 заяви [PERSON] про відмову від спадщини, справжність підпису на якій останньої засвідчено секретарем виконкому Мартоніської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області [PERSON]; поясненнями свідка [PERSON], який підтвердив, що в його присутності у липні 2004 року у приміщенні Мартоноської сільської ради Новомиргородського району [PERSON] було прочитано та підписано власноручно заяву про відмову від спадщини після смерті її чоловіка на користь її сина [PERSON]; поясненнями свідка [PERSON], яка підтвердила, що у липні 2004 року позивачем було передано чоловікові свідка [PERSON] заяву [PERSON] про відмову від спадщини на користь [PERSON] Твердження сторони позивача про те, що [PERSON] особисто давала позивачу для підписання заяву про відмову від спадщини, були спростовані поясненнями вказаних свідків. При вирішенні зазначеного спору суд виходить з наступних положень нормативно-правових актів. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таким чином, як убачається з положень частини третьої статті 203 ЦК України, волевиявлення є важливими чинником, без якого неможливо вчинення правочину. При цьому, своє волевиявлення учасник правочину виявляє в момент складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки. Статтею 204 ЦК України передбачена презумпція правомірності правочину. Так, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 208 ЦК України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. За правилами статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В ході судового розгляду у справі сторона позивача своїм правом надати суду додаткові докази не скористалася - інших доказів (окрім довідок Мартоніської сільської ради: №1287 від 20.11.2014 року відповідно до якої [PERSON] проживає одиноко в [INFO]. (а.с. 9) та №1288 від 20.11.2014 року згідно з якою [PERSON] доглядає [PERSON] [INFO] з травня 2014 року по даний час. (а.с. 9), та постанови державного нотаріуса Новомиргородської районної державної нотаріальної контори, Кіровоградської області [PERSON] від 17 листопада 2015 року №1114/02-31, згідно з якою відмовлено [PERSON] у видачі Свідоцтва про право на спадщину після смерті 13 січня 2004 року [PERSON] на будь-яке спадкове майно через те, що 09 липня 2004 року за №264 від імені [PERSON] зареєстровано заяву про відмову від прийняття спадщини) в обґрунтування своїх позовних вимог суду не надали, в тому числі клопотань про виклик свідків на підтвердження факту вчинення позивачем правочину під впливом обману, як від позивача, так і від його представників, до суду не надійшло. Статтею 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на зазначені положення статті 58 ЦК України, суд приходить до висновку, що вказані довідки Мартоніської сільради не є належними доказами у справі, оскільки вони не містять інформацію стосовно предмета доказування (факту вчинення відмови від спадщини у результаті обману), а тому суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Протягом всього часу, відповідач отримував орендну плату за землю та віддавав позивачці, а отже це свідчить про те, що позивачка була проінформована про порушення свого права. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1273 ЦК регламентується право на відмову від прийняття спадщини. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Аналіз положень цієї статті дає суду підстави стверджувати, що відмова від прийняття спадщини є одностороннім правочином. У своїх позовних вимогах позивач посилається на статтю 230 ЦК України, якою визначені правові наслідки вчинення правочину під впливом обману . Цією статтею ЦК України встановлено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Системний аналіз положень статті 230 ЦК України дає підстави стверджувати, що ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 Цивільного кодексу не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Такої ж позиції дійшов і Пленум Верховного суду України у постанові № 9 от 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними. З огляду на викладене, судом не можуть бути застосовані норми статті 230 ЦК України стосовно правових наслідків вчинення відмови від спадщини під впливом обману, оскільки така відмова є одностороннім правочином. Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 257 ЦК України встановлює, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У статті 261 ЦК України зазначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до вимог статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки судом встановлено, що 06 липня 2004 року [PERSON] вчинено правочин прочитано та підписано власноручно заяву про відмову від спадщини на користь її сина - [PERSON], саме від цього дня почався перебіг трирічного строку позовної давності. До винесення судом рішення відповідачем [PERSON] зроблено заяву про застосування позовної давності, сторона позивача, розпорядившись на власний розсуд своїми процесуальними правами, своїм правом заявити суду клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності не скористалася, а тому суд приходить до висновку про можливість застосувати позовну давність, сплив якої є ще однією підставою для відмови у позові. Ураховуючи наведене,

Outcome: dismissed