Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

У листопаді 2014 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі - відповідач), третя особа : [PERSON] про стягнення банківського вкладу. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 червня 2015 року були відхилені позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», третя особа : [PERSON] про стягнення банківського вкладу. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2015 року було залишено без змін рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 червня 2015 року. 16 березня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2015 року, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2016 року призначено дану справу до розгляду. Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що 19.09.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір банківського вкладу (депозиту) «Англійський «Постійний» Здорова добавка» в національній валюті України № 650369/2013, відповідно до якого позивач вніс суму початкового вкладу у розмірі 430025,43 грн., дата вимоги вкладником вкладу - 19 жовтня 2014 року. 05.11.2014 року позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою про повернення грошових коштів (депозиту) по закінченню строку депозиту, оскільки згідно умов договору, строк розміщення депозиту закінчився 19 жовтня 2014 року, а наміру продовжувати строк дії договору позивач на меті не мав, тому просив повернути грошові кошти за депозитом. 06.11.2014 року позивач звернувся до відповідача з заявою про повернення грошових коштів (частини депозиту) по закінченню строку депозиту повторно та просив виплатити залишок депозиту (вкладу) та нараховані проценти згідно діючих лімітів встановлених у постанові НБУ № 540. Однак відповідач відмовив позивачу у видачі вкладу. На момент подачі позову відповідач свої обов`язки не виконав та не повернув позивачу грошові кошти у розмірі 264859,29 грн.. Тому, позивач просив суд стягнути з відповідача суму вкладу у розмірі 264859,29 грн.; стягнути з відповідача пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення, що становить 6716,83 грн.; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн. та судові витрати. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, на адресу суду надіслав клопотання, у якому просив проводити розгляд справи без його участі, в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. До матеріалів справи додано заперечення на позовну заяву. Суд, вислухавши надані пояснення, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що 19 вересня 2013 року між позивачем (вкладник) та відповідачем було укладено Договір банківського вкладу (депозиту) «Англійський «Постійний» Здорова добавка» № 650369/2013 (в національній валюті України), відповідно до умов якого, банк відкриває на ім`я вкладника вкладний рахунок за вкладом на вимогу «Для виплат». Згідно п. 1.3 договору, сума початкового вкладу - 430025,43 грн.. пунктом 1.5 договору передбачено, що виплата процентів, нарахованих на вклад за ставкою 23,5% річних, здійснюється згідно з умовами договору та Правил. Зазначена в цьому пункті ставка стосується виключно першого строку дії вкладу та може бути змінена для випадків переукладення договору на новий строк на умовах, зазначених в Правилах. Відповідно до п. 1.7 договору, дата вимоги вкладником вкладу - 19 жовтня 2014 року. Згідно ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад) (ч. 1 ст. 1060 ЦК України). За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника (ч. 2 ст. 1060 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1061 ЦК України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, 05.11.2014 року та 06.11.2014 року позивач звертався до відповідача з заявами № 81-550 від 05.11.2014 року і № 81-554 від 06.11.2014 року, у яких просив повернути суму вкладу та нарахова відсотки. Судом встановлено, що 20.03.2015 року виконавчою дирекцією особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №63 Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку. 22.02.2016 року виконавчою дирекцією особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 213 Про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та делегування повноважень ліквідатора, відповідно до якого, продовжено строк здійснення процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» на два роки по 19.03.2018 включно. Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон) встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону, з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Відповідно до ст. 57 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклади фізичних осіб у Державному ощадному банку України гарантуються державою, а на вклади фізичних осіб у комерційних банках поширюється дія Закону України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб», який, зокрема, визначає порядок відшкодування вкладів вкладникам банків-учасників (тимчасових учасників) Фонду. Відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку); 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; 4) зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), поєднанням боржника і кредитора в одній особі; 5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед вкладниками та кредиторами. Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів (ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України). В правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 20 січня 2015 року у справі № 6-2001цс15 зазначено, що згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно з пп. 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. Відповідно до ч. 2 ст. 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси. Суд ці положення Закону не врахував, не звернув уваги на те, що з 3 березня 2015 року Фонд запровадив тимчасову адміністрацію та розпочав процедуру виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку. На момент ухвалення рішення судом першої інстанції (7 квітня 2015 року) у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до Довідки ПАТ «ВіЕйБі Банк» № 22/3-33342 від 15.06.2016 року, зазначено, що рахунки клієнта [PERSON] ІПН [NUMBER] станом на 14.06.2016 року - закриті. Гарантована сума у розмірі 200000,00 гривень виплачена в повному обсязі 04 лютого 2015 року під час дії тимчасової адміністрації. Кошти, що перевищують гарантовану суму становлять 277016,19 грн. Вимога від власника рахунку щодо включення до акцептованого реєстру кредиторів банку надійшла на суму 268582,77 гривень. Вимога внесена до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «ВіЕйБі Банк», акцептована сума становить 268582,77 гривень. Відповідно до ч. 8 ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними. За захистом своїх порушених прав позивач звернувся до суду 26.11.2014 року, проте, на час вирішення справи в ПАТ «ВіЕйБі Банк» запроваджена процедура ліквідації, що унеможливлює задоволення його позовних вимог, враховуючи вимоги ст. 36 «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Outcome: dismissed