Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-12 00:00:00

У липні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача, який потім уточнювала. В уточненій позовній заяві [PERSON] посилається на те, що вона є рідною донькою [PERSON] . В свою чергу відповідач по справі, [PERSON] є племінником позивачки, сином її брата [PERSON] . Вказує, що їй та її батькові, [PERSON] , на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 грудня 1998 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів міста Дніпропетровська згідно з розпорядженням від 3 грудня 1998 року № 3/3808-998, належить квартира [ADDRESS] , де вона зареєстрована та проживає на даний час. [INFO] [PERSON] помер. Оскільки позивач була зареєстрована разом з батьком на момент його смерті у спірній квартирі, вона прийняла спадщину на підставі ст. 1268 ЦК України. Зазначає, що через сімейні обставини (народження позивачкою сина) в період з весни 2008 року по день смерті [PERSON] проживав в квартирі свого сина, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Однак позивачка постійно відвідувала батька, забезпечувала продуктами харчування, надавала іншу допомогу. Після смерті [PERSON] позивачці стало відомо, що останній склав заповіт, яким все належне йому на день смерті майно він заповів відповідачу [PERSON] . Вважає, що даний заповіт є недійсним, оскільки не відповідає волевиявленню заповідача. Так, за життя [PERSON] неодноразово розповідав позивачці, а також третім особам, що [PERSON] вимагав від нього скласти заповіт на його ім`я, погрожуючи, що не буде допомагати та доглядати за ним. Крім того, в січні 2017 року відповідач зателефонував позивачці та попросив оригінали правовстановлюючих документів на квартиру, запевняючи, що оформить успадковану за заповітом частку квартири на її ім`я, однак до теперішнього часу це не зробив. Вважає, що відповідачем порушено її право на спадкування у зв`язку з цим просила суд визнати недійсним заповіт серії ВКР 298785 від 07 серпня 2008 року, складений [PERSON] , [INFO] , посвідчений 07 серпня 2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мішекіним В.В., реєстровий № 3977; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 10 січня 2018 року, видане [PERSON] державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Леон І.О., реєстровий № 4-4, на частку у праві спільної сумісної власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 26,5 кв.м., загальною площею 43,2 кв.м.; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 10 січня 2018 року, видане [PERSON] державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Леон І.О., реєстровий № 4-5, на земельну ділянку, площею 0,0616 гектарів в межах згідно з планом, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 1221486800:01:305:0255. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Зосименко С.Г. від 16 липня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. 13 серпня 2018 року не погоджуючись з заявленими позовними вимогами відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому він посилається на те, що спадкодавець [PERSON] дійсно помер [INFO] . Впродовж шести місяців позивачка мала право на прийняття спадщини, та, не отримавши її, мала дізнатися про порушення, на її думку, її прав. Також, заперечуючи проти правової підстави прийняття спадщини з посиланнями на статтю 1268 ЦК України зазначив, що позивачка не проживала зі спадкодавцем на момент прийняття спадщини, адже мешкала за адресою: [ADDRESS] , а спадкодавець мешкав за адресою: [ADDRESS] . Крім того, справжньою причиною переїзду [PERSON] мешкати до квартири відповідача були погані стосунки з [PERSON] , постійні сварки. Вказує, що про існування заповіту позивач достовірно знала ще у 2011 році, про що свідчить відповідні заяви [PERSON] , які містяться в матеріалах спадкової справи. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У зв`язку із тимчасовим відстороненням судді [PERSON] від здійснення правосуддя на підставі рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 30 листопада 2018 року по справі призначено повторний автоматизований розподіл. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 грудня 2018 року справа розподілена судді Кухтіну Г.О. Ухвалою судді від 18 січня 2019 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Відповідач та представник відповідача проти позовних вимог заперечували з підстав, викладених у позові. Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Мішекін В.В. у судове засідання не з`явився. Згідно листа, надісланого на адресу суду, просив розглядати справу без його участі. Зазначив, що порушень діючого законодавства при нотаріальному посвідченні заповіту від 07.08.2008 року ним не було допущено. Представник третьої особи - Шостої дніпровської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явився. Згідно листа, надісланого на адресу суду,просили розглядати справи за їх відсутності. Заслухавши сторони, їх представників, свідків, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступного висновку. Так, з матеріалів справи судом встановлено, наступне. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] /а.с. 13/. [PERSON] , прізвище якої змінено відповідно до свідоцтва про укладання шлюбу, виданого повторно, серії [NUMBER] , актовий запис № 991, на [PERSON] , є донькою померлого [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] /а.с. 7/. Відповідно до спадкової справи № 433/2011, заведеної 10 травня 2011 року державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Леон І.О., після смерті [PERSON] , останнім за життя було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мішекіним В.В., реєстровий № 3977, яким усе належне йому майно де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, усі майнові права та обов`язки, які йому належали на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов`язки, які належатимуть на день смерті він заповів [PERSON] , [INFO] /а.с.66/. Також встановлено, що 10 січня 2018 року [PERSON] державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Леон І.О., видано свідоцтво на спадщину, яка складається з частки у праві спільної сумісної власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 26,5 кв.м., загальною площею 43,2 кв.м. Зареєстровано в реєстрі № 4-4 /а.с. 84/, та свідоцтво про право на спадщину за заповітом, реєстровий № 4-5, на земельну ділянку, площею 0,0616 гектарів в межах згідно з планом, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 1221486800:01:305:0255 /а.с. 4-5/. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, у тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі а також правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Як визначено в ст. 1234 ЦК України, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Стаття 1243 ЦК України встановлює виняток з цього загального правила. Право скласти спільний заповіт має подружжя щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті. Спеціальною нормою, яка передбачає підстави недійсності заповіту є ст. 1257 ЦК України, якою визначено лише дві підставі недійсності заповіту. Так, згідно ч. 1 вказаної статті заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним, а ч. 2 передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. За цією ж статтею недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Таким чином, слід прийти до висновку, що заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. При цьому, недійсним заповіт може бути визнаний у випадках, у яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Підставами недійсності заповіту позивач зазначає те, що волевиявлення батька - [PERSON] про вчинення заповіту на користь [PERSON] не було його волевиявленням, а вчинено під впливом відповідача. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч. 1 ст. 90 Цивільного процесуального кодексу України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Допитана в якості свідка [PERSON] , яка є подругою дитинства позивачки [PERSON] . Пояснила, показала, що батько позивачки [PERSON] постійно проживав з донькою, однак після народження молодшої дитини позивачки через побутові незручності він тимчасово переїхав проживати до свого сина, [PERSON] . Зазначила, що [PERSON] постійно навідувала свого батька, доглядала за ним, вони мали доброзичливі стосунки, особисто на прохання позивачки займалася пошуком лікарів для нього. Так, влітку 2008 року вони вдвох відвідували [PERSON] , який під час особистої розмови з [PERSON] розповів, що його постійно змушують зробити заповіт на онука [PERSON] , інакше не будуть доглядати. Зі слів [PERSON] у 2017-2018 роках їй стало відомо, що [PERSON] , відповідач по справі, просив у позивачки документи для оформлення спадщини та саме на його ім`я померлим [PERSON] було складено заповіт. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що є кумою позивачки, дуже добре знає її сім`ю, в тому числі племінника [PERSON] , відповідача по справі. Показала, що відносини в родині були добрими, позивачка ладила батьком, але через народження другої дитини [PERSON] , [PERSON] переїхав на тимчасове проживання до свого сина. Не зважаючи на це, позивачка постійно відвідувала батька, доглядала за ним, надавала різну допомогу. Зі слів позивачки їй стало відомо про заповіт, однак в планах такого не було, [PERSON] зазначав, що квартира залишиться тітці. Вказала, що у 2008 році, під час поминок матері позивачки, [PERSON] , розповів їй, що його змушують скласти заповіт на онука [PERSON] . Свідок категорично заперечувала проти посилань відповідача щодо поганих стосунків [PERSON] з [PERSON] . Допитаний в якості свідка відповідач [PERSON] пояснив, що є сусідом [PERSON] та більше п`ятдесяти років знає їх сім`ю. Пояснив, що між донькою та батьком завжди були добрі стосунки. Через народження молодшого сина позивачки [PERSON] тимчасово переїхав проживати до свого сина, однак донька продовжувала спілкуватися з ним, завжди допомагала йому. Допитаний у якості свідка [PERSON] показав, що є рідним братом відповідача [PERSON] та онуком померлого [PERSON] . Пояснив, що з дитинства їх виховували бабуся та дідусь, вони разом проживали на дачі, яка знаходилась за межами м. Дніпра (м. Дніпропетровська), точної адреси не знає. Після смерті бабусі, дати якої не пам`ятає, [PERSON] переїхав проживати у квартиру, де на даний час мешкає позивачка. Зазначив, що [PERSON] постійно скаржився, що [PERSON] не доглядає за ним, не годує, забирає пенсію. У зв`язку з цим влітку 2008 року вони забрали [PERSON] до своєї квартири, де він мешкав по день смерті, однак дату смерті померлого свідок [PERSON] також не пам`ятає. Зазначив, що під час перебування в квартирі його здивував безлад, те, що на кухні стоять порожні пляшки, однак хто саме їх вживав, скільки осіб було, окрім позивачки та [PERSON] , він не пам`ятає. Вказав на те, що позивачка, на його думку, погано ставилася до свого батька, не даючи останньому алкогольних напоїв, котрими він зловживав та без споживання яких погано себе почував. Також показав, що за життя [PERSON] на ім`я [PERSON] було складено заповіт, саме [PERSON] їздив разом з дідусем та братом до нотаріуса, однак під час його складання присутнім не був. Що стосується нього, то на його ім`я [PERSON] нічого не складав, у спадщину після смерті останнього він не вступав. Допитана в якості свідка [PERSON] показала, що вона є рідною матір`ю відповідача [PERSON] , та невісткою померлого [PERSON] . Зазначила, що померлий [PERSON] скаржився на те, що позивачка за ним не доглядає, через що вони вимушені були його забрати до себе. За життя [PERSON] було складено заповіт на онука [PERSON] , оскільки померлий не хотів, щоб частка кватири перейшла до доньки. Саме [PERSON] разом з [PERSON] удвох їздили оформлювати заповіт до нотаріуса. Після того як позивачка дізналася про заповіт, у 2011 році, стосунки в родині погіршилися, вони припинили спілкуватись. В той же час вказала, що у 2017 році вони всі разом відзначали день народження сина [PERSON] . Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що з 1991 року проживає разом з родиною відповідача на одному сходовому майданчику за адресою: [ADDRESS] . З 2008 року разом з сусідами почав проживати [PERSON] . Щодо обставини чи відвідувала позивач свого батька не змогла чітко пояснити, оскільки працює з 08 до 16 години та не завжди знаходиться вдома. Суд не бере до уваги показання свідків [PERSON] , та [PERSON] , в частині обставин оформлення заповіту, оскільки останні плутаються у своїх показах. Так, свідок [PERSON] , в судовому засіданні стверджував, що саме він відвозив [PERSON] та [PERSON] до нотаріальної контори для складання заповіту, тоді як свідок [PERSON] чітко показала, що саме відповідач [PERSON] разом з [PERSON] удвох їздили оформлювати заповіт до нотаріуса. Також, наголошуючи про доброзичливі, теплі відносини, які склалися в родині, свідок [PERSON] як онук померлого [PERSON] не зміг назвати точну дату смерті останнього, дату смерті своєї бабці, та пояснити суду чому на його ім`я заповідачем не було зроблено жодного розпорядження на випадок своєї смерті, адже він також піклувався, допомагав [PERSON] за життя. В свою чергу, суд вважає, що показання свідка [PERSON] стосовно того, що сторони у 2017 році всі разом відзначали день народження сина [PERSON] підтверджують той факт, що саме у 2017 році позивачці стало відомо про порушення її прав як спадкоємця після смерті [PERSON] , оскільки відповідачем так і не було переоформлено на її ім`я частки спірної квартири, про що останній не зважаючи на заповіт обіцяв зробити. Таким чином, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення учасників справи, надавши оцінку показанням свідків, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним заповіту серії ВКР 298785 від 07 серпня 2008 року, складений [PERSON] , [INFO] , посвідчений 07 серпня 2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мішекіним В.В., реєстровий № 3977, - оскільки судом достовірно встановлено, що при складанні оспорюваного заповіту волевиявлення заповідача [PERSON] не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ст.1301 Цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Як вбачається із роз`яснень, викладених в п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, встановлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Відповідно ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги в частині визнання недійсними свідоцтв на спадщину за заповітом від 10 січня 2018 року, виданих відповідачу [PERSON] , оскільки дані вимоги є похідними вимозі про визнання заповіту недійсним. Судові витрати підлягають розподілу в порядку статті 141 ЦК України.

Outcome: approved