Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

У квітні 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Затварницька І.П., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солом`яна Л.В. про визнання права власності на квартиру, визнання договорів дарування квартири недійсними та скасування державної реєстрації права власності на квартиру, просила: - визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] та витребувати її із володіння [PERSON] - визнати недійсним договір дарування квартири від 24.03.2011, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою І.П. та зареєстровано в реєстрі за № 701. - визнати недійсним договір дарування квартири від 01.11.2016, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солом`яною Л.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1250 (номер запису про право власності 17305340). - скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності [PERSON] - скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності [PERSON] - скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності [PERSON] за № 17305340. Позовні вимоги мотивовані тим, що на виконання договору комісії, укладеного 10.12.2009 між позивачем та [PERSON] , остання за кошти та на користь позивача придбала двокімнатну квартиру у Печерському [ADDRESS] , загальною площею 77,40 кв.м. Дану квартиру [PERSON] всупереч умовам укладеного з позивачем договору комісії 24.03.2011 подарувала [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою І.П. 01.11.2016 [PERSON] . подарував [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солом`яною Л.В. Ухвалою суду від 07.05.2019 р. у справі відкрито провадження за правилами позовного (загального) провадження та призначено підготовче судове засідання на 22 липня 2019 року (а.с. 59). 1 липня 2019 від [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого позовні вимоги визнає та не заперечує щодо задоволення позову (а.с. 85-94, 107-109). 2 липня 2019 від [PERSON] надійшов відзив на позов, відповідно до якого позовні вимоги визнає та не заперечує щодо задоволення позову (а.с. 104-105). 22 липня 2019 року проведено підготовче засідання та судовий розгляд справи призначено на 20 серпня 2019 року (а.с. 125). У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Ковальчук Т.В. підтримали позовні вимоги. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги визнали, просили суд задовольнити позов. Відповідач [PERSON] та третя особа 1 - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Затварницька І.П. не з`явилася до судового засідання з невідомих причин. Відповідач [PERSON] відзив не подала. Третя особа 2 - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солом`яна Л.В. до судового засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Тому, суд розглянув справу у відсутність казаних осіб, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що 10.12.2009 між позивачем [PERSON] та відповідачем 1 - [PERSON] укладено договір комісії на купівлю квартири № б/н , відповідно до якого перша виступала комітентом, друга - комісіонером (а.с. 15-16). Згідно з п. 1.1, п. 1.2 договору [PERSON] зобов`язувалася за дорученням, за рахунок, та в інтересах [PERSON] придбати двокімнатну квартиру у Печерському [ADDRESS] , загальною площею 77,40 кв.м.. З метою виконання договору відповідно до п. 3.2, п. 3.1, п. 4.1 [PERSON] було передано [PERSON] відповідний пакет документів та кошти необхідні для виконання договору комісії, що підтверджується розпискою [PERSON] від 10.12.2009 та згодою чоловіка останньої (а.с. 17-18). Згідно з п. 2.6 договору комісії [PERSON] на вимогу комітента зобов`язаний надати останньому звіт та передати майно та всі права, оригінали відповідних договорів та інші документи стосовно квартири. 17.01.2019 в межах дії п. 2.6 договору комісії від 10.12.2009 [PERSON] було скеровано до [PERSON] вимогу щодо виконання договору комісії на купівлю квартири від 10.12.2009, згідно з якою [PERSON] просила останню надати звіт про виконання договору, а також передати передбаченні договором права, пакет документів, в тому числі правовстановлюючі документи на майно, та відповідне майно (а.с. 45). [PERSON] листом від 04.02.2019 разом зі звітом про виконання договору комісії на купівлю квартири від 10.12.2009 № б/н від 04.02.2019 повідомила [PERSON] , що нею 29.04.2010 було зареєстровано за собою право власності на придбану за кошти та для [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що складається з 2 кімнат, жилою площею 40,50 кв.м., загальною площею 77,40 кв.м. (а.с. 46-47). Також [PERSON] повідомила, що в подальшому дану квартиру, яка відповідно до п. 1.1, п. 9.3 договору, ст. 1018 ЦК України є власністю [PERSON] , 24.03.2011 було подаровано [PERSON] , на умовах договору дарування квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою І.П. та зареєстровано в реєстрі за № 701. Після отримання [PERSON] від [PERSON] вказаних даних та згідно з Інформаційною довідкою № 156319923 від 14.02.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна встановлено, що 01.11.2016 [PERSON] передарував Квартиру [PERSON] згідно з умовами договору дарування квартири від 01.11.2016. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором. Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 ЦК України, до яких віднесено, в тому числі, визнання права. Крім того, виходячи із змісту ст. 15, 16 ЦК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Враховуючи викладене, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Статтею 1 Протоколу № 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Підставою позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому діє презумпція правомірності, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (п. 5 Постанови № 5 від 07.02.2014 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з п. 9.2 договору комісії [PERSON] не мала права передавати свої права за даним договором третім особам без письмової згоди [PERSON] . При цьому з моменту укладення договору комісії [PERSON] не надавалося жодних подібних письмових дозволів, згідно з якими [PERSON] мала би право передавати права на майно третім особам. З огляду на вказане, всі зазначені дії [PERSON] , які полягають у відчуженні майна третім особам, а не на користь [PERSON] , є такими, що порушують права і охоронювані законом інтереси останньої, оскільки п. 9.3 договору комісії, а також ст. 1018 ЦК України визначено, що нерухоме майно у вигляді квартири, яка придбавається комісіонером в інтересах та за рахунок [PERSON] , є власністю останньої. [PERSON] відповідно до п. 6.4, п. 2.6 договору комісії зобов`язується передати майно та всі права, оригінали відповідних договорів та інші документи на квартиру. Пунктом 7.3 договору комісії визначено, що даний договір починає діяти з дня його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх обов`язків. З огляду на вказане [PERSON] як комісіонером порушено зазначені положення договору комісії, оскільки не передано [PERSON] як комітенту придбане за договором комісії майно та всі права, оригінали правовстановлюючих документів та інших документів щодо квартири. З урахуванням того, що договір комісії не передбачає переходу права власності до комісіонера на придбане з метою виконання умов цього договору комісії нерухоме майно, то згідно з умовами даного договору [PERSON] діяла саме як комісіонер в інтересах [PERSON] - комітента, набувши саме для останньої визначене в договорі комісії нерухоме майно. З огляду на вказане та відповідно до п. 1.1 договору комісії та положень ст. 1018 ЦК України право власності на квартиру виникло саме у [PERSON] , а не у [PERSON] . Таким чином, придбане [PERSON] за рахунок [PERSON] , є власністю останньої. Також ст. 1019 ЦК України передбачає, що комісіонер має право для забезпечення своїх вимог за договором комісії притримати річ, яка має бути передана комітентові. Згідно зі ст. 1024 ЦК України комісіонер має право на відшкодування витрат, зроблених ним у зв`язку з виконанням своїх обов`язків за договором комісії, зокрема у випадку, якщо він або субкомісіонер вжив усіх заходів щодо вчинення правочину, але не міг його вчинити за обставин, які від нього не залежали. Таким чином, з огляду на чинні норми законодавства, які регулюють правовідносини комісії, не передбачено права комісіонера набувати права власності на придбане для комітента за договором комісії майно, в тому числі ні вразі відмови від договору комісії, ні в разі покриття витрат на утримання та збереження комісійного майна. Також, постановою Вищого господарського суду України від 03.12.2009 року у справі № 2-22/1277-2009 встановлено, що згідно зі статтею 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. За правочином, вчиненим комісіонером із третьою особою, не передбачено перехід права власності на таке майно до комісіонера. Так, у випадку, коли комісіонер на виконання доручення комітента придбає те чи інше майно за рахунок останнього, таке майно належить комітентові на праві власності. Крім того, незважаючи на цілком самостійний зобов`язально-правовий статус комісіонера в договорі, закон передбачає, що усе майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю останнього. Ця норма є винятком із загального правила про момент виникнення права власності у набувача майна за договором (ч. 1 ст. 334 ЦК України), яка пов`язує виникнення права власності у набувача за договором з моменту передання майна. Таким чином, комітент відповідно до положень ст. 334 ЦК України набуває право власності на майно не з моменту його фактичного отримання від комісіонера, а з моменту переходу такого майна до комісіонера. Відповідно, з цього моменту комітент набуває усіх прав та обов`язків, як власник, зокрема, право власності на продукцію, плоди та доходи, одержані від речі (ст. 189 ЦК України); можливість захищати порушене право власності, в тому числі шляхом пред`явлення віндикаційного позову (ст. 387 ЦК України); нести тягар утримання майна (ст. 322 ЦК України) тощо. Також [PERSON] без згоди [PERSON] та в порушення умов договору комісії, а саме п. 9.2, п. 9.3, п. 2.6, не маючи необхідних повноважень щодо розпорядження квартирою комітента, зареєструвала право власності за собою та в подальшому подарувала належну [PERSON] квартиру [PERSON] , який згодом передарував її [PERSON] . Згідно зі ст. 330 ЦК України якщо майно відчужено особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Частиною 3 ст. 388 ЦК України визначено, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 того ж Кодексу якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (пункт 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Як вбачається із ч. 1 ст. 317 ЦК України змістом права власності є права власника щодо володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України). Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Добросовісне придбання в розумінні ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). З урахуванням наведеного позовні вимоги про визнати за позивачем права власності на квартиру [ADDRESS] та витребування її із володіння [PERSON] ; визнання недійсним договору дарування квартири від 24.03.2011, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою І.П., зареєстрований в реєстрі за № 701; визнання недійсним договір дарування квартири від 01.11.2016, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солом`яною Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1250 (номер запису про право власності 17305340) підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 19, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Тому, позовні вимоги щодо скасування останньої реєстрації права власності на квартиру за [PERSON] та запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності [PERSON] за № 17305340 підлягають задоволенню на відміну від інших позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на квартиру за [PERSON] та відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності [PERSON] , а також державної реєстрації права власності на квартиру за [PERSON] та запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності [PERSON] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 11 141 грн. 80 коп., сплачений позивачем при подання позову, підлягає стягненню з відповідачів порівну, по 3 713 грн. 93 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial