Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

У липні 2018 року позивачі звернулись до суду в порядку цивільного судочинства із позовом до [PERSON] (03162, [ADDRESS]), [PERSON] (03162, [ADDRESS]) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги позивачі обґрунтував тим, що [PERSON] та [PERSON] рідні між собою мати і син є співвласниками квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], кожному з них належить 1/2 частини зазначеної квартири. Даний факт підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 12.11.2002 року на підставі розпорядження Святошинської районної Ради у м.Києві № 1773. 06.07.2018 року [PERSON] звернулась до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб з питанням щодо надання інформації про реєстацію місця проживання громадян [PERSON] та [PERSON], однак в запиті було відмовлено. Також, зазначають, що відповідачі по справі є чоловік та дружина з якими позивачі познайомились у релігійній громаді церкви «Посольство Боже», як з прихожанами цієї громади. Зі слів відповідачів, вони прибули в Україну з Анголи, як біженці, зі співчуття та за проханням відповідачів, які обіцяли сплачувати нараховані за них комунальні послуги та в будь-який необхідний позивачці час знятися з реєстраційного обліку з даної квартири, попросивши згоди свого сина [PERSON] позивачка прописала відповідачів. Фактично відповідачі у квартиру не посилялися і не проживали, за комунальні послуги не сплачували, що підтверджується атами про непроживання осіб за місцем реєстрації від 30.03.2018 року та 28.01.2018 року. У червні 2017 року відповідачка повідомила, що вони виїхали з України у Францію і там офіційно проживають. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] більше року не проживають у даній квартирі, витрат по утриманню квартири не здіснють, чим порушують права позивачів. Тому, позивачі просять суд визнати [PERSON] (03162, [ADDRESS]), [PERSON], такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.07.2018 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачам подати відзив на позовну заяву, позивачу роз'яснено право подати відповідь на відзив, та відповідачам право на подання заперечень на відповідь на відзив (а.с.18-19). Станом на дату розгляду справи на адресу суду відзиви від відповідача не надходило. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідача та/або позивач до суду не подавали. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Направлені судом поштові відправлення на адресу відповідачів поверталися на адресу суду за закінченням встановленого терміну їх зберігання. Рішенням Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка заявника. Так, суд покладає на заявника лише обов'язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються, утримуватися від виконання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання. Одним із таких прикладів, коли поведінка заявників стала однією з причин затягування розгляду справи, є рішення Європейського суду з прав людини «Чікоста і Віола проти Італії». Відповідно до ч.1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності квартиру користуються нею для особистого проживання і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], кожному з них належить 1/2 частини зазначеної квартири, даний факт підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 12.11.2002 року на підставі розпорядження Святошинської районної Ради у м.Києві № 1773 (а.с.4). За відомостями відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА від 19.07.2018 року №1592862, №1592869 [PERSON], [INFO], Республіка Конго, м.Мбанза, [PERSON], [INFO], Республіка Ангола, Киншаса зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.16-17). За інформацією позивачки фактично відповідачі у квартиру не посилялися і не проживали, за комунальні послуги не сплачували, хоча обяцяли. У червні 2017 року відповідачка повідомила, що вони виїхали з України у Францію і там офіційно проживають. На прохання позивачки виписатися жодних дій не вчиняли. Таким чином, на момент подання даної позовної заяви відповідачі не проживають у вказаній та належній позивачам на праві власності квартирі більше року, що підтверджується актами про не проживання за місцем реєстрації від 30.03.2018 року та від 28.01.2018 року, складеним майстром технічної дільниці ЖЕД-4 [PERSON] та начальнтком [PERSON] (а.с. 6-7). Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов'язані з позбавленням його володінням майном. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідач порушує право власності позивача, позбавляє можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд, тобто позивач обмежений у здійсненні свого права власності, а тому суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими і вони підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Тобто, судом встановлено, що позивачі у визначеному законодавством порядку набули право власності на зазначене вище нерухоме майно на підставі відповідних правочинів. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі на разі дійсно зареєстровані за адресою: [ADDRESS], що належить позивачам на праві приватної власності. Таким чином, факт реєстрації відповідачів у зазначеній квартирі сам по собі підтверджує наявність перешкод для позивача у користуванні власністю, а позов є обґрунтований й підлягає задоволенню. Рішення після набрання законної сили є підставою для для зняття [PERSON], [INFO], Республіка Конго, м.Мбанза, [PERSON], [INFO], Республіка Ангола, Киншаса з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS].

Outcome: approved