Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

У квітні 2020 року Запорізький державний медичний університет звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням). В обґрунтування позову зазначено, що 01.09.2010 року [PERSON] було зараховано студентом першого курсу Запорізького державного медичного університету. З відповідачем було укладено Типову угоду від «01» вересня 2010 року про підготовку фахівця з вищою освітою (далі Угода). Згідно укладеної угоди відповідач проходив навчання за державним замовленням і прийняв на себе зобов`язання після закінчення вищого навчального закладу прибути на місце направлення і відпрацювати не менше 3 років за місцем направлення, у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати вартість навчання. У 2016 році відповідач отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію «лікар» (диплом спеціаліста [NUMBER] ). Одночасно з отриманням диплому відповідач отримав направлення на роботу в державному секторі економіки (державні та комунальні заклади), відповідно до Списку працевлаштування персонально кожного випускника (рік закінчення 2016), однак, закінчивши навчання в інтернатурі до міста роботи за направленням Територіальне медичне об`єднання Михайлівського району у якості лікаря не приступив (лист вих. №250 від 03.04.2019). Необхідний термін роботи відповідач не відпрацював, що відповідно до п. 21 «Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», затвердженого Наказом МОЗ України від 25.12.2017 року №367, зареєстрованого у МЮУ 15.04.1998 №246/2686, одночасно свідчить про відмову приступити в подальшому до роботи за направленням та відпрацювати три роки молодим спеціалістом в державній медичній установі. На підставі викладеного, позивач просить стягнути з [PERSON] витрати державного бюджету з його підготовки за державним замовленням у сумі 134 684,25 грн, які складаються з фактичних витрат на навчання 69 165,00 грн. та стипендії у розмірі 65 519,25 грн., а також витрати зі сплати судового збору. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 25 травня 2020 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження, сторонам по справі надано строк для подання заяв по суті справи. 12.06.2020 до суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить відмовити у задоволенні позову, застосувавши строк позовної давності. Так, [PERSON] зазначає про те, що 17.03.2016 ним було отримано направлення на роботу, відповідно до якого, він повинен був прибути 01.08.2016 до місця направлення - Територіального медичного об`єднання Михайлівського району Департаменту охорони здоров`я Запорізької ОДА Михайлівського району. Тобто, перебіг позовної давності для позивача почався з часу, коли [PERSON] не прибув до місця направлення, тобто з 01 серпня 2016 року та сплив 01 серпня 2019 року. З урахуванням зазначеного [PERSON] вважає, що Запорізький державний медичний університет звернувся з позовом до нього після спливу строку позовної давності, про застосування якої ним заявлено. Також, [PERSON] зазначає про те, що розмір збитків, який просить стягнути з нього позивач є спірним та недоведеним, вимога про стягнення «стипендії» є безпідставною. 14.07.2020 до суду від Запорізького державного медичного університету надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача зазначає про те, що строк позовної давності ним не пропущено, оскільки після отримання диплому про вищу освіту у червні 2016 року, відповідач у липні 2016 року прибув для проходження інтернатури (продовження навчання) до КЗ «Міська клінічна лікарня №3» та закінчив інтернатуру у липні 2018 року (наказ №245-0 від 11.07.2016). У п. 6 наказу №245-0 від 11.07.2016 зазначено про те, що після закінчення інтернатури перевести [PERSON] на посаду лікаря-офтальмолога ТМО Михайлівського району. Відповідно до наказу №110-і від 15.06.2018 [PERSON] був допущений до заключної атестації на визначення знань та практичних навичок з присвоєння звання лікаря-спеціаліста у червні 2018 року. Таким чином позивач вважає, що лише після проходження заключної атестації та закінчення навчання в інтернатурі, відповідач не з`явився до ТМО Михайлівського району, а саме у серпні 2018 року, для працевлаштування (лист №250 від 03.04.2019), а тому строк позовної давності за даними позовними вимогами на час звернення до суду не сплив. Крім того, представник позивача зазначає про те, що стипендія хоч і виплачується за умов успішного навчання, але оскільки вона виплачується з коштів державного або місцевого бюджету, то вона є збитками державного бюджету, які підлягають відшкодуванню відповідачем. 01.09.2020 до суду Запорізьким державним медичним університетом були надані документи бухгатерської і фінансової звітності, на підставі яких були складені підсумкові довідки про отримані відповідачем у період навчання доходи та розмір фактичних витрат для навчання. 08.09.2020 до суду від [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких він зазначає про те, що надані позивачем документи бухгатерської і фінансової звітності не є належними доказами на підтвердження збитків які складаються з витрат на навчання у розмірі 69\~165,00 грн. та виплаченої стипендії у розмірі 65\~519,25 грн. Також, відповідач зазначає про те, що вимоги про стягнння степендії є безпідставними, оскільки стипендія не є вартістю навчання, тому не може підлягати стягненню. Також, [PERSON] не погоджується з доводами позивача про те, що строк позовної давності не минув, та вважає, що він сплив 01.08.2019. 12.10.2020 до суду від [PERSON] надійшли додаткові пояснення по справі, відповідно до яких він заперечує проти задоволення позову з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив, а також посилається на практику Верховного Суду у подібних правовідносинах, який у своїх постановах зазначає про те, що оскільки забезпечення стипендією відбувається внаслідок наявних в особи певних особистих якостей і типовою угодою не передбачено обов`язку відшкодування отриманої стипендії у разі порушення умов угоди, то стипендія стягненню не підлягає. У судовому засідання представник позивача - адвокат Кадуліна І.С. позов підтримала та просила його задовольнити у повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та відповіді на відзив, а також виходячи з того, що позивач дізнався про те, що відповідач не прибув до місця направлення лише з листа ТМО Михайлівського району від 03.04.2019, а тому саме з цього моменту починається перебіг строку позовної давності, який не сплив на момент звернення до суду з даним позовом. Представник відповідача - адвокат Ярошенко О.О. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив, а також у додаткових поясненнях. Просить у задоволені позову відмовити у повному обсязі. Заслухавши представників сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд дійшов до таких висновків. Суд встановив, що 01.09.2010 року відповідача [PERSON] зараховано студентом першого курсу Запорізького державного медичного університету. Між навчальним закладом та відповідачем було укладено Угоду № б/н від «01» вересня 2010 року про підготовку фахівця з вищою освітою. Згідно укладеної Угоди відповідач проходив навчання за державним замовленням і прийняв на себе зобов`язання після закінчення вищого навчального закладу відпрацювати не менше 3 років за місцем направлення, у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати вартість навчання. У 2016 році відповідач отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію «лікар», що підтверджується дипломом спеціаліста [NUMBER] від 30 червня 2016 року. Одночасно з отриманням диплому відповідач отримав направлення на роботу №20, відповідно до якого [PERSON] повинен був прибути 01.08.2016 до ТМО Михайлівського району Департаменту охорони здоров`я Запорізької ОДА Михайлівського району для роботи на посаді «Лікаря-офтальмолога». Відповідно до наказу Департаменту охорони здоров`я Запорізької обласної державної адміністрації №245-О від 11.07.2016, випускника 2016 року Запорізького державного медичного університету [PERSON] зараховано на посаду лікаря-інтерна зі спеціальності «Офтальмологія» до КЗ Міська клінічна лікарня №3 м.Запоріжжя з 01.08.2016 по 31.07.2018. Після закінчення інтернатури перевести [PERSON] на посаду лікаря-офтальмолога ТМО Михайлівського району. Згідно листа ТМО Михайлівського району Департаменту охорони здоров`я Запорізької ОДА Михайлівського району №250 від 03.04.2019 [PERSON] у 2018 році після закінчення інтернатури до ТМО Михайлівського району для працевлаштування не з`явився. Вимоги позову ґрунтуються на тому, що відповідач після закінчення навчання на бюджетній формі не з`явився за направленням на роботу до ТМО Михайлівського району та не відпрацював там три роки. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторонни (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту. Пункт 4 частини першої статті 611 ЦК України визначає правові наслідки порушення зобов`язання, встановлені договором або законом відшкодування збитків та моральної шкоди. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 614 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. З огляду на положення статті 22 ЦК України для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про вищу освіту» громадяни України мають право безоплатно здобувати вищу освіту в державних і комунальних вищих навчальних закладах на конкурсній основі в межах стандартів вищої освіти, якщо певний освітньо-кваліфікаційний рівень громадянин здобуває вперше. Частиною 2 статті 52 Закону України «Про освіту» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про вищу освіту» випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. Пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» визначено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Згідно з пунктами 4, 6, 8, 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком № 1; згідно з угодою випускник зобов`язаний глибоко оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою, та відпрацювати у замовника не менше трьох років, а вищий навчальний заклад забезпечити відповідні якість та рівень підготовки фахівця з вищою освітою; випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років; у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Відповідно до пункту 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Згідно з Указом Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року № 77 із змінами, внесеними згідно з Указом Президента України від 16 травня 1996 року № 342/96, особи які навчаються за рахунок державних коштів, укладають угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства на менше, ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Таким чином, дії особи, яка не прибула на місце працевлаштування, зазначене в направленні, чи до будь-якого іншого закладу державного сектору економіки, чи звільнилася за власним бажанням, відмовилася від виконання взятих на себе зобов`язань, передбачають правові наслідки, встановлені законом та угодою, а саме повернення витрачених коштів на навчання до державного бюджету, за рахунок якого ця особа здобула освіту у вищому навчальному закладі. У діях відповідача наявні усі елементи складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, вина. Проаналізувавши встановлені обставини справи суд доходить до висновку про наявність передбачених законом та угодою правових підстав для повернення за рахунок відповідача витрачених коштів на навчання до державного бюджету, за рахунок якого відповідач здобув освіту у вищому навчальному закладі. Отже, заявлений Запорізьким державним медичним університетом позов в частині стягнення витрат на навчання у розмірі 65\~519,25 є обґрунтованим та доведеним наявними в матеріалах справи розрахунком фактичних витрат на навчання та документами бухгалтерської і фінансової звітності, на підставі цей розрахунок і був складений. Разом з тим, суд не погоджується з доводами позивача про стягнення з відповідача стипендії у розмірі 69\~165,00 грн., яка на його думку відноситься до витрат на навчання, з наступних підстав. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~52 Закону\~України від\~23\~травня 1991\~року «Про\~освіту» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено: частиною другою статті 52\~Закону України\~«Про освіту» (чинною з 23 березня 1996 року до 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2010 року № б/н), пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням»\~(чинний на час укладення угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2010 року № б/н) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367. Пунктом 14 Постанови Кабінету\~Міністрів України\~«Про порядок\~працевлаштування випускників\~вищих навчальних\~закладів,\~підготовка яких\~здійснювалася за\~державним замовленням»\~від 22\~серпня 1996\~року №\~992 передбачено, що за наявності вказаних в постанові умов випускник зобов`язаний відшкодувати вартість навчання та компенсувати витрати замовника. Пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати. Отже, з аналізу частини другої статті 52\~Закону України\~від 23\~травня 1991\~року «Про\~освіту» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено обов`язок випускників відпрацювати за направленням; відсутність негативних наслідків за його невиконання, встановлених законом та можливість встановлення порядку відпрацювання в підзаконному акті, але не відповідальності за його порушення. Разом із тим, саме підзаконним актом (постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22 серпня 1996 року № 992) передбачено такий негативний для випускника наслідок як відшкодування ним вартості навчання. Вартість навчання - це вартість тих послуг, які надаються студенту в навчальному процесі. У законодавстві, чинному на момент виникнення спірних правовідносин, відсутній термін «витрати замовника». Постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 12\~липня 2004\~року №\~882\~«Про питання\~стипендіального забезпечення» передбачено, що стипендія виплачується за рахунок коштів загального фонду державного бюджету або коштів відповідних бюджетів. Розмір стипендій визначається відповідно до установленого Кабінетом Міністрів України розміру мінімальної ординарної (звичайної) академічної стипендії з урахуванням типу навчального закладу, умов та напряму навчання, успішності стипендіата. Стипендія (лат. stipendium - оклад) - постійна чи тимчасова грошова виплата, що надається регулярно (зазвичай щомісяця) учням і студентам середніх спеціальних та вищих навчальних закладів. Підстави призначення стипендії у вищих навчальних закладах встановлені у Порядку призначення і виплати стипендій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882, який поширюється на осіб, які навчаються у навчальних закладах і наукових установах за рахунок коштів загального фонду державного бюджету. Крім того, передбачено ще виплата та правила призначення академічних стипендій, які у відповідному навчальному закладі розробляються відповідно до цього Порядку, затверджуються його вченою (педагогічною) радою за погодженням із органом студентського самоврядування та первинною профспілковою організацією осіб, які навчаються, а також оприлюднюються не пізніше, ніж за тиждень до початку навчального семестру. Відповідно до пункту 13 Порядку вищі навчальні заклади у межах коштів, передбачених для виплат стипендій, призначають академічні стипендії студентам, курсантам невійськових вищих навчальних закладів згідно з рейтингом успішності, що складається на підставі об`єктивних та прозорих характеристик, прямих вимірів навчальних досягнень здобувачів вищої освіти з кожного навчального предмета (дисципліни) і до якого включаються всі студенти, курсанти невійськових вищих навчальних закладів, які навчаються на певному факультеті (відділенні) за денною формою навчання за відповідним курсом та спеціальністю (напрямом підготовки). Стипендія є матеріальною підтримкою (утримання) студента у вигляді грошових виплат. Якщо вартість навчання є витратами закладу освіти, то стипендія сплачується студенту. Таким чином, до структури всіх витрат, передбачених пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, затвердженого\~наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, отримана студентом стипендія не входить. Тобто, стипендію не можна вважати ані витратами, ані вартістю навчання. Тому її стягнення з випускника, який не працював за направленням після закінчення вищого навчального закладе, не можливе. Крім того, як вбачається з наданих позивачем документів бухгалтерської і фінансової звітності, на підставі яких були складені довідки про розмір отриманих відповідачем стипендій, до загального розміру отриманої стипендії були враховані премії які були отримані відповідачем за особисті досягнення, а саме: премія за активну громадську позицію, досягнення у навчанні, участь у суспільному житті університету «художня самодіяльність, волонтерська робота» у розмірі 800,00 грн., відповідно до наказу №1258-с від 11.12.2015; премія за перемогу в університетському коркурсі «Студент року - 2015» у розмірі 800,00 грн., відповідно до наказу №1174-с від 16.11.2015; премія за активну участь у громадському житті університету у розмірі 542,12 грн., відповідно до наказу №1258-с від 23.12.2014; матеріальна допомога мешканцям Донецької та Луганської області у розмірі 500,00 грн., відповідно до наказу №1215-с від 12.12.2014; премія за перемогу в університетському коркурсі «Студент року - 2014» у розмірі 730,00 грн., відповідно до наказу №1103-с від 12.11.2014; премія за сумлінне виконання обов`язків студентського самоврядування, відповідно до наказу №947-с від 06.12.2013; премія за перемогу в університетському коркурсі «Студент року - 2013» у розмірі 730,00 грн., відповідно до наказу №892-с від 20.11.2013; матеріальна допомога у розмірі 500,00 грн., відповідно до наказу №665-с від 20.09.2013; премія за сумлінне виконання обов`язків студентського самоврядування у розмірі 400,00 грн., відповідно до наказу №898-с від 17.12.2012; премія за перемогу в університетському коркурсі «Студент року - 2012» у розмірі 700,00 грн., відповідно до наказу №830-с від 14.11.2012; матеріальна допомога у розмірі 500,00 грн., відповідно до наказу №768-с від 26.10.2012; матеріальна допомога у розмірі 500,00 грн відповідно до наказу №889-с від 19.12.2011. Разом з цим, суд вважає, за неможливе стягнення не лише стипендії, яка являє собою премію за результати навчання студента, а і персональних премій та виплаченої матеріальної допомоги під час навчання, які виплачуються за особливі особисті досягнення студента, та не відноситься до вартості навчання. З урахуванням зазначеного, суд доходить до висновку про те, що отримана випускником вищого навчального закладу під час навчання академічна стипендія, премія та матеріальна допомоги не входять до вартості навчання, оскільки вони не є складовими витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові у разі неприбуття за направленням або відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням. Щодо доводів представника відповідача про те, що угода про підготовку фахівця з вищою освітою від 01.09.2010 №б/н була підписана [PERSON] , який на час підписання угоди був неповнолітнім, без згоди батьків, то суд зазначає, що відповідач не порушував питання недійсності вказаного правочину, ні в окремому позовному провадженні, ні подавав зустрічної позовної заяви, а відтак суд не приймає до уваги вказане заперечення за недоведеністю та необґрунтованістю. Разом з тим, у відзиві на позовну заяву, відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до позовних вимог Запорізького державного медичного університету. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Згідно листа ТМО Михайлівського району Департаменту охорони здоров`я Запорізької ОДА Михайлівського району №250 від 03.04.2019, [PERSON] у 2018 році після закінчення інтернатури не з`явився до ТМО Михайлівського району для працевлаштування. Відповідно до Указу Президента України від 23 січня 1996 № 77 (77/96) «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» та Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 № 992 (992-96-п ), затверджено Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого МОЗ України від 25 грудня 1997 року № 367, зареєстровано в міністерстві юстиції України 15 квітня 1998 року № 246/2686 (далі Порядок). Відповідно до п. 8.4 Порядку визначення місця працевлаштування персонально кожного випускника вищого медичного (фармацевтичного) закладу освіти проводиться комісією з працевлаштування випускників не пізніше ніж за 4 місяці до закінчення ними державного вищого закладу освіти. До складу цієї комісії входять: ректор закладу освіти - голова комісії, проректори, декани, завідувачі кафедр, представники студентського самоврядування та студентської профспілки, відповідальні працівники Міністерства охорони здоров`я України та установ, що є державними замовниками, які мають повноваження вирішувати усі питання, що виникають під час визначення місця працевлаштування випускників. Відповідно до п. 11 Порядку оформлення випускникам направлень на роботу (додаток 3) проводиться державними замовниками на підставі витягів із протоколів персонального працевлаштування випускників, що надсилає до них заклад освіти, не пізніш як за 1 місяць до випуску. Пунктом 12 Порядку передбачено, що керівники державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти III - IV рівнів акредитації здійснюють чіткий контроль за своєчасним прибуттям випускників до місця проходження інтернатури, а закладів I - II рівнів акредитації - до місця роботи. Відповідно до п. 20 Порядку вручення випускникові диплома про закінчення вищого закладу освіти, направлення на роботу (додаток 3) та видача належних йому коштів, які перераховані до вищого закладу освіти замовником, здійснюється протягом семи днів після закінчення ним вищого закладу освіти. Направлення на роботу є підставою для укладення трудового договору між випускником і замовником. На керівників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти покладається персональна відповідальність за своєчасне вручення випускникові диплома, направлення на роботу або довідки про надання можливості самостійного працевлаштування. Пункт 21 Порядку передбачає, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. Отже, виходячи з положень Порядку, контроль за своєчасним прибуттям випускника (в даному випадку відповідача) до місця роботи покладено на керівника державного вищого медичного закладу освіти. При цьому, виходячи з вимог Порядку, випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. В даному випадку, суд доходить до висновку, що у разі порушення випускником покладеного на нього обов`язку прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу, цивільне правопорушення випускника (відповідача) не є триваючим, а обов`язок контролю щодо його своєчасного прибуття до місця призначення покладено саме на керівника медичного закладу освіти. Так, з направлення на роботу №20 вбачається, що [PERSON] повинен був прибути до ТМО Михайлівського району Департаменту охорони здоров`я Запорізької ОДА Михайлівського району для роботи на посаді «Лікаря-офтальмолога» 01.08.2016. Так, після того, як [PERSON] не прибув 01.08.2016 до ТМО Михайлівського району Департаменту охорони здоров`я Запорізької ОДА Михайлівського району для роботи на посаді «Лікаря-офтальмолога» розпочався перебіг строку позовної давності за позовними вимогами у даній справі, Твердження представника позивача про те, що Запорізькому медичному університету стало відомо про те, що [PERSON] після закінчення інтернатури не з`явився до ТМО Михайлівського району для працевлаштування лише з листа ТМО Михайлівського району Департаменту охорони здоров`я Запорізької ОДА Михайлівського району №250 від 0-3.04.2009, а тому саме з цієї дати повинен відраховуватися строк позовної давності не заслуговує на увагу, оскільки контроль за своєчасним прибуттям випускника (в даному випадку відповідача) до місця роботи покладено саме на керівника державного вищого медичного закладу освіти - Запорізького державного медичного університету. Викладене свідчить, що про порушення свого права Запорізький державний медичний університет мав довідатися в силу свого обов`язку після своєчасного не прибуття випускника (в даному випадку відповідача) до місця роботи ще у серпні 2016 року. Отже, перебіг позовної давності в даному конкретному випадку за позовними вимогами Запорізького державного медичного університету розпочався з 02 серпня 2016 року, тобто з часу коли відповідач [PERSON] не прибув до місця роботи у визначений у направленні на роботу строк. Доводи представника позивача про те, що [PERSON] повинен був прибути після закінчення інтернатури у 2018 році також є безпідставними, оскільки згідно єдиного направлення для працевлаштування, яке міститься в матеріалах справи відповідач повинен був прибути до ТМО Михайлівського району саме 01.08.2016. Інших направлень на роботу Запорізьким медичним університетом [PERSON] , в тому числі і після закінчення останнім інтернатури у КЗ «Міська клінічна лікарня № 3» м. Запоріжжя, не видавалось, що було підтверджено представником позивача у судовому засіданні. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити про те, що проходження відповідачем інтернатури у іншому медичному закладі, ніж був визначений у направленні на роботу, не змінює строк прибуття відповідача до визначеного у направленні місця роботи, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що після проходження інтернатури відповідачу було видано інше направлення на роботу до ТМО Михайлівського району, із зазначенням іншої дати прибуття, аніж 01.08.2016. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення ЄСПЛ від 20 грудня 2007 року за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку, що позивачем у даній справі пропущено строк звернення до суду з позовними вимогами про стягнення фактичних витрат на навчання за державним замовленням у розмірі 69\~165 грн., оскільки Запорізькому державному медичному університету мало бути відомо, в силу покладеного на керівника державного вищого медичного закладу освіти обов`язку здійснювати чіткий контроль за своєчасним прибуттям випускників до місця роботи (п. 12. Порядку), одразу після невиконання відповідачем обов`язку прибути за місцем направлення на роботу. В даному випадку позивач довідався або принаймні повинен був довідатися про порушення свого права коли відповідач [PERSON] не прибув до місця роботи у визначений у направленні на роботу строк, ще 01 серпня 2016 року, проте, із позовом до суду позивач звернувся лише у квітні 2020 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності. Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і неналежний контроль з боку уповноважених осіб державного вищого медичного закладу за виконанням відповідачем умов договору, в частині відпрацювання у замовника за місцем призначення не менше трьох років після закінчення навчання, не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу позовної давності. За таких обставин, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог Запорізького державного медичного університету про стягнення виплачених відповідачу стипендій, премій та матеріальних допомог у сумі 65\~519 грн. 25 коп. слід відмовити у зв`язку з безпідставністю цих позовних вимог, а в частині стягнення фактичних витрат на навчання у розмірі 69\~165 грн. слід відмовити у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності, оскільки із вказаними вимогами позивач звернувся до суду лише у квітні 2020 року, тобто через 3 роки і 7 місяців після невиконання відповідачем умов типової угоди в частині обов`язку прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення та відпрацювати не менше трьох років, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то витрати по сплаті судового збору слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed