Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-16 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], Вознесенської міської ради про визнання прав та обов'язків забудовника в порядку спадкування. В подальшому надав суду уточнений позов в якому вказував, що [INFO] року помер його батько - [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку [ADDRESS] Будівництво вказаного будинку здійснене [PERSON] на відведеній йому для цієї мети земельній ділянці та на підставі всіх необхідних дозволів, в тому числі й на будівництво, відповідно до затвердженої технічної документації, проте за життя забудовник не встиг здійснити відповідні дії, необхідні для прийняття майна в експлуатацію, не отримав правовстановлюючий документ щодо нерухомості та не зареєстрував право власності щодо спірного майна. [PERSON], як спадкоємець першої черги за законом, належним чином прийняв спадщину. Проте нотаріус відмовив позивачу в оформленні спадкових прав на будинок в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа, що підтверджує належність спірного майна спадкодавцю та відсутністю реєстрації права власності на будинок за останнім. Враховуючи вказані обставини [PERSON] просив визнати за ним права та обов'язки забудовника житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, проте надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, проте надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає повністю. Представник відповідача - Вознесенської міської ради - в судове засідання не з'явився, проте надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, вирішення питання щодо задоволення позову залишив на розсуд суду. Представник третьої особи - Управління державної архітектурно-будівельної інспекції - в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив. Оскільки матеріали справи містять достатньо відомостей про права та взаємовідносини сторін, а тому суд вважав можливим розглядати справу у відсутності осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що [INFO] року помер батько позивача - [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді невведеного в експлуатацію житлового будинку [ADDRESS] Будівництво вказаного будинку здійснене [PERSON] на відведеній йому для цієї мети земельній ділянці та на підставі всіх необхідних дозволів, в тому числі й на будівництво, відповідно до затвердженої технічної документації (1956-1959 роки), проте за життя забудовник не встиг здійснити відповідні дії, необхідні для прийняття майна в експлуатацію, не отримав правовстановлюючий документ щодо нерухомості та не зареєстрував право власності щодо спірного майна. В зв'язку з цим позивач, як спадкоємець першої черги за законом, прийнявши спадщину, позбавлений можливості належним чином оформити свої спадкові права на це майно в нотаріальному порядку. У період будівництва питання набуття права власності на житловий будинок регулювалися Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність на підставі Указу Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт побудови будинку з додержанням вимог законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Водночас 31 січня 1966 року Міністерством комунального господарства Української РСР була затверджена «Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР». Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Аналогічним чином діючі на час відкриття та прийняття спадщини «Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року №56 вказували, що оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності за зразком, наведеним в додатку N 12 місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування фізичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна при наявності акта про право власності або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та при наявності акта державної комісії про прийняття об'єкта і введення його в експлуатацію (п. 4.1.). Тобто, як діючим на час забудови, так і на час відкриття спадщини законодавством обов'язковою підставою (однією з підстав) виникнення у забудовника права власності на побудований будинок було закінчення будівництва з прийняттям будівлі в експлуатацію. Як раніше встановлено судом, [PERSON] за життя не здійснив дій, необхідних для прийняття майна в експлуатацію, а тому не набув права власності на будинок, як окремий об'єкт цивільних прав, залишившись власником будівельних матеріалів, конструкцій, а також відповідних майнових прав (зокрема права на забудову). Відповідно до ст. 525 ЦК України 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. За загальним правилом до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (в тому числі майнові права). Водночас згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо будівництво здійснювалось згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 524 ЦК України 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого (ч. 1 ст. 529 ЦК України 1963 року). З положень ст. 548 ЦК України 1963 року вбачається, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 ЦК України 1963 року спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня її відкриття він подав відповідну заяву про прийняття спадщини або вчинив дії, що свідчать про вступ у володіння або управління спадковим майном. Як раніше встановлено судом, [PERSON] прийняв спадщину після смерті батька в установленому законом порядку (шляхом подачі заяви до нотаріальної контори). Інших спадкоємців, які прийняли спадщину або мають право на її обов'язкову частку, судом не виявлено. При цьому спадкування повинно здійснюватися за законом, оскільки в своєму заповіті від 01 грудня 1992 року [PERSON] здійснив розпорядження на випадок своєї смерті, заповівши своїм дітям - [PERSON], [PERSON] в рівних частках житловий будинок [ADDRESS], однак на час відкриття спадщини вказаного майна (як окремого об'єкта) не існувало. В зв'язку з наведеним заповіт не приймається судом до уваги. Враховуючи встановлені обставини, а також те, що позивач не має іншої можливості захистити своє право на спадщину, зокрема через органи нотаріату, а тому суд вважає, що відповідно до ст. 16 ЦК України цивільне право останнього підлягає захисту шляхом визнання його власником прав та обов'язків забудовника в порядку спадкування за законом. За такого вимоги [PERSON] до Вознесенської міської ради є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Водночас суд вважає, що [PERSON], як спадкоємець першої черги за законом, який не прийняв спадщину та не претендує на неї, не є належним відповідачем по справі, а тому в позові до нього слід відмовити.

Outcome: approved