Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

У листопаді 2014 року [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до підприємства «Полтавські магістральні електричні мережі», в якому просила стягнути з останнього 200000 грн. моральної шкоди, завданої внаслідок нещасного випадку, пов'язаного з виробництвом. В обґрунтування позову посилалася на те, що з 2003 року по даний час вона працює техніком підстанції 330 кВ м.Миргорода. В її трудові обов'язки не входила здача місячного звіту бухгалтерії відповідача з поїздкою в м.Полтава, але в порядку виконання вимоги керівництва вона для здачі місячного звіту 24.02.10р. рейсовим автобусом прибула в м.Полтаву, де під час пересування по тротуару біля автобусної зупинки «Нафтобаза» впала на тротуар, внаслідок чого отримала закритий перелом 2, 3-4 плюсневих кісток лівої стопи. По факту травмування 17.03.2010р. було складено акт № 1 форми Н-1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом. Внаслідок травмування позивачці у 2011 році було зроблено ендопротезування лівого кульшового суглобу з приводу асептичного некрозу голівки, за що позивачкою сплачено 12000 грн. В неї розвилось захворювання - нейропатія лівого стегнового нерву, помірний порез лівої нижньої кінцівки з порушенням функції ходьби. В зв'язку з травмуванням 03.10.2013р. вона визнана інвалідом 3 групи, до цього часу переносить сильні болі, практично не може ходити. Вважала, що внаслідок порушення відповідачем вимог ст.31 КЗпП України, а саме покладення на неї обов'язку, який не передбачений посадовою інструкцією, вона була травмована, стала інвалідом 3 групи, систематично проходить стаціонарне лікування, переносить сильні болі, морально страждає, втратила нормальні життєві зв'язки, так як не може нормально ходити, витрачає власні кошти на лікування, тому відповідач повинен відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодувати їй моральну шкоду, яку вона оцінила у 200000 грн. Ухвалою суду від 26 грудня 2014 року відповідач «Полтавські магістральні електричні мережі» замінений належним відповідачем - Державним підприємством «Національна енергетична компанія «Укренерго» (а.с.75). В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснила, що звернулась до суду тільки зараз через те що внаслідок травмування тяжко хворіє, неодноразово знаходилась на стаціонарному лікуванні, а також в зв'язку з тим, що зверталась з цього питання до Миргородської прокуратури. Представник відповідача Панарін А.В., що діє на підставі довіреності (а.с.40, 41) в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, вказував на їх безпідставність, просив у їх задоволенні відмовити з тих підстав, що позивачка пропустила строк позовної давності для звернення до суду, встановлений ст.233 КЗпП України та не має поважних причин на його поновлення; позивачка під час нещасного випадку виконувала обов'язки, передбачені її посадовою інструкцією та розпорядчими документами Полтавських МЕМ і ніяких порушень законодавства про працю з боку відповідача у відношенні неї не було, отже законні права позивачки ним не порушені і підстав для відшкодування їй моральної шкоди немає, крім того позивачкою не обгрунтовано розмір моральної шкоди та наявність причинно-наслідкового зв'язку між травмою і захворюванням лівого кульшового суглобу. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Як встановлено судом, позивачка з 09.01.2003 року по даний час працює на посаді техніка ПС 330 кВ «Миргород» відокремленого підрозділу «Полтавські магістральні електричні мережі» Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго», що підтверджується копією трудової книжки (а.с.7-8) та копією положення про відокремлений підрозділ (а.с.45-50). 24 лютого 2010 року, на підставі телефонограми № 5 від 19.02.2010р. (а.с.55) та наказу про відрядження № 63 від 22.02.2010р. (а.с.56), перебуваючи у відрядженні (а.с.57-58), позивачка прибула у м.Полтаву для здавання планово-звітної документації за лютий 2010 року до бухгалтерії Полтавських МЕМ, на зупинці «Автовокзал» помилково сіла на «кільцевий» автобус, що рухався через Юрівку, та вирішила зійти на наступній зупинці і пересісти на зворотній автобус. Після сходу на зупинці «Нафтобаза» та переходу вулиці і пересування по тротуару, не посипаному піском, сталося падіння позивачки на тротуар біля зупинки «Нафтобаза». При цьому вона отримала травму - закритий перелом 2, 3, 4 плюсневих кісток лівої стопи. По факту травмування був складений акт № 1 форми Н-1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом. Вказане підтверджується матеріалами справи (а.с.9, 10-12, 59-60) та сторонами не оспорюється. Статтею 173 КЗпП України визначено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно із ст. 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відмовляючи в позові суд виходить з того, що позивачкою не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів в обґрунтування того що відповідачем було порушено приписи норм законодавства про працю, внаслідок чого стався нещасний випадок на виробництві. Посилання позивачки на порушення вимог ст. 31 КЗпП України суд вважає безпідставним, оскільки п.2.9 посадової інструкції техніка ПС 330 кВ «Миргород», яка діяла станом на 24.02.2010 року (а.с.51-54) та з якою позивачка ознайомлена 10.08.2006р., передбачений обов'язок техніка вести облік робочого часу працівників ПС, табель та журнал обліку часу, відпрацьованого в шкідливих та тяжких умовах праці, облік відпрацьованого часу і використання інших днів відпочинку (відгулів) по ПС ПМЕМ, а розпорядженням директора ПМЕМ № 07/01 від 22.01.2010р. зобов'язано відповідальних за складання табелів обліку робочого часу подавати їх до бухгалтерії до 25 числа поточного місяця за підписом відповідальної особи, керівника підрозділу, провідного економіста, інженера з підготовки кадрів (а.с.62). Доказів того, що вказане розпорядження оскаржувалося та визнане незаконним позивачкою не надано, отже суд, враховуючи зміст п.п.5, 9 телефонограми № 5 від 19.02.2010р., вважає що позивачка була направлена у відрядження для виконання роботи, обумовленої трудовим договором. Право власника направляти працівників у відрядження для виконання роботи, обумовленої трудовим договором, за загальним правилом, не обмежується. Воно обмежується тільки щодо окремих категорій працівників, доказів належності до яких позивачкою також не надано. Крім того, судом враховується, що в акті № 1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, затвердженому директором Полтавських електричних мереж І.М.Чорним 17.03.2010р., в розділі 6 «Обставини, за яких стався нещасний випадок», зазначено, що [PERSON] прибула в м.Полтаву для здавання місячного звіту до бухгалтерії згідно посадових обов'язків техніка підстанції. У розділі 7 «Причини нещасного випадку» зазначено невиконання п.3.2.3 посадової інструкції техніка підстанції 330 кВ Миргород - дбати про особисту безпеку і здоров'я, а також про безпеку і здоров'я оточуючих людей під час виконання будь-яких робіт під час перебування на території, а у пункті 10 «Особи які допустили порушення законодавства про охорону праці» зазначено - технік підстанції Миргород - [PERSON] порушила посадову інструкцію техніка підстанції 330 кВ, а саме п.2.3.2. (а.с.10-12). Доказів того що вказаний акт на даний час скасований або до нього внесені зміни під час розгляду справи не надано, отже він є дійсним і суд приймає до уваги встановлені у визначеному законом порядку та викладені в ньому обставини і причини нещасного випадку. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що будь-яких порушень законодавства про охорону праці та інших порушень законодавства про працю з боку відповідача, які б привели до нещасного випадку на виробництві не встановлено, а тому вини відповідача, як роботодавця, у тому що з позивачкою стався нещасний випадок, немає. Крім того, позивачка у позовній заяві та під час судового розгляду справи зазначала що моральна шкода полягає у настанні інвалідності 3-ї групи, втраті нормальних життєвих зв'язків, моральних і фізичних стражданнях, яких вона зазнає через хворобу, яка розвилась внаслідок травмування - коксартроз лівого кульшового суглобу і в подальшому його ендопротезування (а.с.13-19, 22, 23), але жодних доказів зв'язку між травмою і подальшим захворюванням та інвалідністю до суду не надала, в т.ч. після роз'яснення судом її права заявити клопотання про проведення відповідної судово-медичної експертизи. Навпаки, відповідно до наданого позивачкою листа Департаменту охорони здоров'я Полтавської обласної державної адміністрації від 15.04.2013р. (а.с.27) на поставлені нею питання стосовно взаємозв'язку отриманої нею виробничої травми (від 24.02.2010 року) із захворюванням лівого кульшового суглобу повідомлено, що комісія Департаменту не вбачає причинно-наслідкового зв'язку між травмою і захворюванням, тому що коксартроз відноситься до деструктивно-дегенеративних захворювань, має власний анамнез та тривалий перебіг і не пов'язаний з травматичними ушкодженнями ступні. Не зазначений цей зв'язок і у довідці МСЕК від 31.01.2013р. про встановлення позивачці інвалідності (а.с.21). На підставі викладеного позов до задоволення не підлягає. Відповідно до ч.4 ст. 88 ЦПК України судові витрати на судовий збір, від сплати якого звільнена позивачка, слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed