Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-15 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] звернулася до суду із вищенаведеним позовом до [PERSON] В поданому позові [PERSON] просить стягнути з відповідача на її корить аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 1243,90 грн. щомісячно, починаючи стягнення з дня предявлення позову і до досягнення дитиною повноліття, а також на утримання [PERSON], [INFO], у розмірі 1178,80 грн. щомісячно, починаючи з дня предявлення позову і до закінчення нею навчання, але не більше ніж до 23 років. Окрім того позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти за минулий час у розмірі 136000 грн. В обґрунтування доводів позову позивач посилається на те, що вони з відповідачем з 23 листопада 1996 року перебувають у шлюбі, який було зареєстровано Стрілківською сільською радою Генічеського району Херсонської області. Від цього шлюбу мають двох дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. З січня 2015 року вони з відповідачем проживають окремо, спільне господарство не ведуть, діти проживають разом з нею та знаходяться на її утриманні. Оскільки відповідач не має постійного місця роботи, але є особою працездатного віку, інших дітей не має, позивач вважає за можливе стягувати аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 70% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. [PERSON] з 2014 року навчається у Національній металургійній академії України та вартість навчання склала 35400 грн., у звязку із чим остання потребує матеріальної допомоги від батька. Починаючи з січня 2015 року позивач неодноразово зверталася до відповідача з приводу матеріальної допомоги на утримання родини, однак останній ніяких дій не вчинив, а тому з відповідача підлягають стягненню аліменти за період з січня 2015 року по листопад 2017 року у розмірі 136000 грн. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 листопада 2017 року указана цивільна справа 01 грудня 2017 року передана судді Ходаківському М.П. (а.с. 1) Перевірка позовної заяви проводилася за правилами Цивільного процесуального кодексу України в редакції від 03 серпня 2017 року, яка діяла на час пред'явлення позову. Згідно із вимогами ч. 3 ст. 122 ЦПК України, в редакції чинній станом на день подачі позову, суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача фізичної особи (а.с.10). До суду 15 грудня 2017 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.11). Ухвалою судді від 19 грудня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.12-13). До Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська 10 січня 2017 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що жодних звернень від позивача щодо сплати аліментів він не отримував, він щомісячно надавав грошову допомогу дітям. Крім того, позивач не навела обґрунтувань та розрахунків щодо розміру аліментів, які підлягають стягненню. Позивач вважає справедливим та прийнятним для себе розмір аліментів на утримання дітей Нікіти та Дарї у розмірі 713 грн. та 842 грн. відповідно. Щодо позовних вимог позивача про стягнення аліментів за минулий час відповідач вважає їх недоведеними (а.с.17-22). 15 січня 2018 року [PERSON] надала відповідь на відзив відповідача, у якій зазначає, що заперечення відповідача проти позову є його спробою уникнути від обовязку утримувати дітей (а.с.54-56). Також 15 січня 2018 року до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська представником позивача надано попередній розрахунок суми судових витрат, згідно з яким витрати на професійну правничу допомогу склали 10000 грн. (а.с.48). Згідно з запереченнями, наданими відповідачем [PERSON] 13 лютого 2018 року, останній вважає заявлений позов недоведеним належними та достовірними доказами, а тому задоволенню не підлягає. Також позивач не надала доказів на підтвердження того, що між сторонами існує спір та її права щодо утримання дітей реально порушувались, що є підставою для закриття провадження у справі (а.с.89-93). Представники позивача, що діють на підставі договорів про надання правової допомоги (а.с.49-51), у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, а також у відповіді на відзив, позовні вимоги просили задовольнити у повному обсязі. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву, а також заперечення, що наявні у матеріалах справи. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що позивач та відповідач перебувають у шлюбі з 23 листопада 1996 року, який було зареєстровано Стрілківською сільською радою Генічеського району Херсонської області (а.с.8). Від цього шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.7), а також повнолітню доньку [PERSON], [INFO] (а.с.5). Шлюбні відносини між сторонами припиненні, вони проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Діти проживають разом з позивачем. [PERSON] є студенткою 4 курсу денної форми навчання гуманітарного факультету ДВНЗ «Національна металургійна академія України», форма навчання контрактна, термін навчання 30 червня 2018 року (а.с.6). Відповідач [PERSON] постійного місця роботи не має, є особою працездатного віку, інших дітей на утриманні не має. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від\~20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 2 ст. 182 Сімейного кодексу України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 1 статті 183 Сімейного кодексу України передбачено, що частка доходу батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину визначається судом. Законом України «Про державний бюджет на 2018 рік» встановлений прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 01 січня 2018 року у розмірі 1860 грн., з 1 липня - 1944 грн., з 1 грудня - 2027 грн.\~ При визначені розміру аліментів, який відповідач має сплачувати позивачу на утримання їхньої неповнолітньої дитини, суд враховує положення ст. 182 та ст. 183 Сімейного кодексу України, а також встановлені обставини, у звязку із чим суд приходить до висновку про можливість стягнення із відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 1000 грн. щомісяця. Відповідно до ст. 199 Сімейного кодексу України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобовязані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідно до ч. 1 ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення аліментів на утримання повнолітнього доньки [PERSON], ураховуючи означені правові норми, а також те, що остання будучи повнолітньою особою продовжує навчання, у звязку із чим не має можливості самостійно заробляти грошові кошти на своє утримання, суд приходить до висновку про можливість щомісячного стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання повнолітньої доньки у розмірі 1000 грн щомісяця до закінчення дитиною навчання, але не більше ніж до 23 років. Відповідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Ураховуючи вимоги ст. 191 СК України суд вважає необхідним стягувати аліменти з відповідача на користь позивача з 30 листопада 2017 року. Пунктом 7 ч. 1 ст. 267 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Суд може постановити рішення про стягнення аліментів за минулий час, якщо буде встановлено, що позивач вживав заходів щодо одержання коштів на утримання від відповідача, але не міг їх одержати внаслідок ухилення останнього від їх сплати. Таким чином, суд має встановити, що мали місце: 1) дії позивача, спрямовані на одержання коштів на утримання від відповідача; 2) дії відповідача по ухиленню від надання утримання. Ухилення від сплати аліментів слід розуміти як пряму відмову від надання утримання, так і різні дії (бездіяльність) зобов'язаної особи, спрямовані на повне або часткове ухилення від сплати аліментів: приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплати аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов'язку по утриманню. Факт ухилення від надання утримання може мати місце тоді, коли особа має у своєму розпорядженні які-небудь кошти, але не бажає їх надавати. Ухилення від сплати аліментів завжди припускає винні навмисні дії (бездіяльність) відповідача. Тому позивач має подати суду докази того, що, діючи тим або іншим способом, відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов'язку по утриманню. Заходи, які має вживати позивач щодо одержання аліментів, можуть полягати у спробах установити місцезнаходження, місце роботи зобов'язаної особи, укласти договір про сплату аліментів тощо. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими вона обґрунтовувала заявлені позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дітей за минулий час, суд вважає їх не доведеними у зазначеній частині та такими, що не підлягають задоволенню. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 3 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як вбачається з матеріалів справи, 20 жовтня 2017 року між позивачем [PERSON] та адвокатом [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги (а.с.49). Також у матеріалах справи міститься додаткова угода № 2 до договору про надання правової допомоги від 12 січня 2018 року, згідно з яким послуги на правову допомогу склали 10000 грн., що сплачені повністю (а.с.50). Окрім того, між [PERSON] та адвокатом [PERSON] 25 жовтня 2017 року укладено договір про надання правової допомоги (а.с.51) У матеріалах справи міститься попередній розрахунок суми судових витрат, згідно з яким вартість послуг адвоката за надання правової інформації, консультації і розяснень з правових питань, вивчення нормативної бази склала 2000 грн., за позовну заяву та відповідь на відзив 4000 грн., участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції 2000 грн., клопотання та заяви з процесуальних питань 2000 грн., в всього 10000 грн. (а.с.48). Однак у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази сплати позивачем витрат на правову допомогу у розмірі, що зазначений у додатку до договору про надання правової допомоги, у звязку із чим суд прийшов до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на оплату послуг адвоката. Обговорюючи питання розподілу судових витрат,

Outcome: partial