Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

У листопаді 2014 року КЕВ м.Житомира звернувся до суду з позовом. Просив виселити [PERSON] та [PERSON] з кімнати [ADDRESS] без надання іншого житла. При цьому посилався на те, що після розлучення з військовослужбовцем [PERSON] відповідачка [PERSON] з дитиною залишилася проживати в гуртожитку. Проте, відповідачі ніякого відношення до військової служби не мають, не зареєстровані в спірному житловому приміщенні, а тому не мають права на проживання в ньому. У січні 2015 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом. Просила визнати за нею та її неповнолітньою донькою [PERSON] право на проживання та користування кімнатою [ADDRESS] . Свої вимоги обгрунтовувала тим, що вони з донькою вселилися в спірне житло як члени сімї військовослужбовця, та відповідно до ст.125 ЖК не можуть бути виселені без надання іншого житла. Рішенням Житомирського районного суду від 25 травня 2015 року КЕВ м.Житомира відмовлено в задоволенні позову до [PERSON] , [PERSON] про виселення без надання іншого жилого приміщення. Цим же рішенням зустрічний позов задоволено. Визнано за [PERSON] та [PERSON] право на проживання та користування кімнатою [ADDRESS] . У поданій апеляційній скарзі Квартирно-експлуатаційний відділ м.Житомира порушує питання про скасування зазначеного рішення з ухваленням нового про задоволення його вимог та відмову в зустрічному позові. При цьому посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що лише на підставі резолюції командира військової частини на рапорті колишнього чоловіка та батька відповідачок [PERSON] від 12 липня 1999 року відповідачі вселилися в кімнату №13 в колишньому профілакторії (а.с.44). Рішенням виконкому Новогуйвинської селищної ради від 20 грудня 2012 року приміщенню профілакторію по [ADDRESS] надано статус гуртожитку та будівля передана на баланс КЕВ (а.с.12,16). Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі як колишні члени сімї військовослужбовця не втратили право на проживання у спірному жилому приміщенні. Проте погодитись з такими висновками суду неможливо, оскільки в даному випадку суд не зясував, чи на законних підставах вселилися відповідачі в спірне приміщення. Так, до 2012 року будівля, де проживали відповідачі, взагалі не мала статусу житлової. Відповідно до ст.127 ЖК Української РСР, п.2 Примірного положення гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Пленум Верховного Суду України в п.22 постанови від 12 квітня 1985р. №2 «Про деякі питання, що виникли\~ в практиці застосування судами ЖК України» розяснив, що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з`ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку. Згідно з ч.2 ст.128, ст.129 ЖК УРСР, ч.1 п.10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Отже, законом встановлено, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі в гуртожитку. Проте, відповідачі не надали доказів про видачу їм ордера на право вселення у спірну кімнату, а отже, не набули такого права на законних підставах. Крім того, матеріали справи свідчать про те, що відповідачі ніколи не були зареєстровані в гуртожитку та зареєстровані в іншому населеному пункті в приватному будинку матері відповідачки [PERSON] (а.с.69). Пунктом 17 Примірного положення також передбачено, що вселення громадянами, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, інших членів сім`ї, крім своїх неповнолітніх дітей, в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету, установи, організації та письмової згоди членів сім`ї громадянина, які проживають разом з ним. Право користування жилим приміщенням у гуртожитку такого члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання на період її роботи. В даному випадку сторони визнали,що сам військовослужбовець [PERSON] у спірній кімнаті не проживає, хоча і продовжує проходити військову службу. Крім того, згідно з ч.ч.2,3 ст.132 ЖК Української РСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у ст.125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Отже, за змістом наведеного ст.125, ч.3 ст.132 ЖК УРСР застосовуються до житлових правовідносин, одним із суб`єктів яких є особа, яка перебувала з підприємством, установою чи організацією у трудових відносинах. Тому закріплені в ст.125 і ч.3 ст.132 ЖК УРСР гарантії не можуть бути застосовані при вирішенні спору про виселення з гуртожитку громадян, які не перебували чи не перебувають з організацією у трудових відносинах. За наведених обставин доводи позивачки за зустрічним позовом про неможливість її виселення з підстав, передбачених ст.125 ЖК, не заслуговують на увагу, оскільки вона є цивільною особою та ніякого відношення до військової служби не має .\~ Крім того, згідно зі ст.6 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. \~ Відповідно до ч.2 статті 1 Закону «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» цей Закон не поширюється на громадян, які проживають у гуртожитках, призначених для тимчасового проживання у зв`язку з навчанням, перенавчанням чи підвищенням кваліфікації у навчальних закладах та у зв`язку з роботою (службою) за контрактом; осіб, які мешкають у гуртожитку без законних підстав (без офіційної реєстрації місця проживання); громадян, які проживають у спеціальних гуртожитках, призначених для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі і потребують поліпшення житлових умов, або жила площа яких тимчасово заселена, або повернути колишнє жиле приміщення яким немає можливості; а також на осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз; на осіб, які проживають у гуртожитках, що мають статус соціальних на момент набрання чинності цим Законом. Тобто, на законодавчому рівні закріплено, що захисту підлягає лише право, набуте на законних підставах. За наведених обставин суд першої інстанції без належного зясування всіх обставин справи помилково вважав, що відповідачі не підлягають виселенню із спірної кімнати та безпідставно визнав за ними право на користування нею. У звязку з цим та відповідно до п.1 ч.1 ст.309 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Outcome: dismissed