Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: пров. [ADDRESS]; витребувати у [PERSON] 1/2 частину зазначеного житлового будинку та передати позивачу, як законному власнику. Свої вимоги позивач обгрунтовувала тим, що вона була власником 1/2 частки житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: пров. [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. На підставі рішень Прилуцького міськрайонного суду від 26 травня 2015 року та апеляційного суду Чернігівської області від 10 грудня 2015 року Прилуцький ВДВС відкрив виконавче провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 14 326,67 грн та наклав арешт на 1/2 частину житлового будинку по пров. [ADDRESS] Чернігівської області. 08 серпня 2016 року Державним підприємством «СЕТАМ» через електронні торги було реалізовано належну позивачу частину житлового будинку [PERSON] Ухвалою Верховного суду України від 07 вересня 2016 року задоволено заяву [PERSON] про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2016 року, скасовано рішення апеляційного суду та рішення Прилуцького міськрайонного суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення витрат на проведення ремонтних робіт, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Позивач вказувала, що реалізація будинку відбулася поза її волею на підставі судових рішень про стягнення з неї грошових коштів, які у подальшому були скасовані Верховним Судом України згідно постанови від 7 вересня 2016 року, а тому її порушені права підлягають судовому захисту. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06 березня 2017 року позов задоволено; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами за [ADDRESS]; вирішено витребувати у [PERSON] 1/2 частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами за [ADDRESS] та передати [PERSON]; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати, понесені на оплату судового збору, в сумі 551 грн 20 коп.; стягнуто з [PERSON] на користь держави недоплачений судовий збір в сумі 551 грн 20 коп. В апеляційній скарзі ДП «СЕТАМ» просить скасувати зазначене рішення суду та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем було обрано невірний та передчасний спосіб захисту про витребування майна з незаконного володіння без визнання недійсним документів, на підставі яких відбувся перехід права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] до [PERSON], а тому суд не мав правових підстав для задоволення позову. Заслухавши доповідача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивача поза його волею, оскільки відбулося на виконання судового рішення, яке в подальшому було скасовано, а тому позивач має право витребувати це майно від добросовісного набувача, яким є відповідач на підставі ст.ст.330, 387, п.3 ч.1 ст. 388, п.2 ч.1, 3 ст. 1212, ст. 1213 ЦК України. Та обставина, що на час розгляду справи продаж частини будинку належного позивачу не було визнано незаконним не може бути підставою, яка б свідчила про правомірність володіння спірним майном добросовісним набувачем, оскільки відповідач незаконно володіє майном, належним позивачу. Такі висновки суду не грунтуються на матеріалах справи та не відповідають вимогам закону. Згідно із статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача За змістом цієї статті випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Норми статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Отже, норми статей 1212 та 388 ЦК України можуть застосуватись у випадках, коли певна вимога власника майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання або збереження майна без достатньої правової підстави. При цьому підстави застосування положень статті 1212 ЦК України є більш широкими, ніж статті 388 цього Кодексу. Наявність підстав для витребування майна за статтею 388 ЦК України не виключає застосування положень статті 1212 цього Кодексу в частині, що не суперечать положенням статті 388 ЦК України. Враховуючи вище зазначене, суд першої інстанції у порушення ст.ст. 212-214 ЦПК України не звернув увагу на те, що спірні правовідносини регулюються нормами ч.2 ст.388 ЦК України, помилково застосувавши норми ст. 330,387, п.3ч.1 ст. 388, п.2 ч.1,3ст. 1212, ст. 1213 ЦК України, які не підлягають застосуванню. По справі встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23 січня 2014 року була власником 1/2 частини житлового будинку з належною частиною господарсько-побутових будівель, який розташований за адресою: [ADDRESS], (а.с.6,7). Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 26 травня 2015 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аванс в сумі 3600 грн, витрати, понесені на придбання матеріалів для проведення ремонту будинку, в сумі 2830,40 грн та витрати, понесені на оплату судового збору, в сумі 243,60 грн, а в іншій частині позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 10 грудня 2015 року зазначене рішення суду першої інстанції було змінено в частині розміру стягнутих витрат на проведення ремонтних робіт і стягнуто їх в сумі 9375,88 грн та зменшено розмір судових витрат. Зазначені рішення звернуто до примусового виконання. В межах виконавчого провадження належну позивачу частину будинку по провулку [ADDRESS] було реалізовано на електронних прилюдних торгах, власником якої став [PERSON], що підтверджується свідоцтвом від 26 серпня 2016 року та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.8, 9,39-47, 64-67). 30.08.2016 року державним виконавцем Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження щодо виконання виконавчого листа № 2/742/762/15 виданого 29.12.2015 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів. ( а.с.83) Постановою Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року рішення апеляційного суду від 10 грудня 2015 року та рішення Прилуцького міськрайонного суду від 26 травня 2015 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення витрат на проведення ремонтних робіт скасовані і справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 04 січня 2017 року було скасовано рішення Прилуцького міськрайонного суду від 26 травня 2015 року в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 2830,40 грн, витрачених на матеріали для проведення ремонту будинку, і в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення 12711 грн, як відшкодування вартості проведених витрат на поліпшення 1/2 частини житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] відмовлено. Про відкриття виконавчого провадження виконавчою службою по виконанню рішення суду щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів позивачка була обізнана, як і обізнана про накладення арешту на належну їй на праві власності 1/2 частину будинку по провулку [ADDRESS] Чернігівської області. Крім того, позивачка була обізнана про проведення виконавчих дій, пов'язаних з реалізацією майна. (а.с.206) Доказів зупинення виконання рішення суду про стягнення грошових коштів з [PERSON] на користь [PERSON] у порядку ст.360 ЦПК України, після відкриття провадження 23 березня 2016 року Верховним Судом України по перегляду Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів, матеріали справи не містять. Крім того, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] містили дві вимоги про повернення авансу та відшкодування коштів за проведені ремонтні роботи і рішення суду про стягнення авансу у сумі 3600 набрало законної сили та виконане за рахунок коштів отриманих від реалізації будинку по провулку [ADDRESS]. Тому доводи апеляційної скарги, що позивачем було обрано невірний та передчасний спосіб захисту про витребування майна з незаконного володіння заслуговують на увагу, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06 березня 2017 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача. Оскільки апеляційну скаргу ДП «СЕТАМ» задоволено, то судові витрати підлягають розподілу з урахуванням вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved