Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

У липні 2014 р. позивач звернувся із зазначеним позовом, у якому просив стягнути з відповідачів на користь позивача суму страхового відшкодування у розмірі 8 818,76 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 1 500,00 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн., суму франшизи в розмірі 1 000,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що 28 лютого 2014 року з вини [PERSON] сталася дорожньо-транспортна пригода, в якій пошкоджено автомобіль марки ЗАЗ, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Відповідальність заподіювача шкоди згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів [NUMBER] застраховано СТзДВ «Гарантія». Позивачу повідомлено про ДТП та надано документи СТз ДВ «Гарантія» і 01.04.2014 р. подано заяву про виплату страхового відшкодування. Сума страхового відшкодування складає 8881,76 грн. Передбачені законодавством України зобов,язання страховою компанією не виконані. Згідно з договором обов,язкового страхування, цивільної відповідальності, який укладено між СТз ДВ «Гарантія» та [PERSON] сума франшизи складає 1000 грн. і підлягає стягненню з винної особи. Позивачем сплачені судові витрати та проведено оплату за надання правової допомоги у розмірі 1500,00 грн. Представник позивача у останнє судове засіданні не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник СТзДВ «Гарантія» у судове засідання жодного разу не з'явився, повідомлявся по час та місце розгляду справи належним чином, заяв про відкладення справи розглядом або про розгляд справи за його відсутності суду не надав. [PERSON] у останнє судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов у частині стягнення з нього суми франшизи у розмірі 1000 грн. визнав. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що 28.02.2014 року з вини [PERSON] сталася дорожньо-транспортна пригода, в якій пошкоджено автомобіль марки ЗАЗ, державний номерний знак [NUMBER], що належить позивачу. [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності, про що свідчить постанова Жовтневого районного суду м. Харкова від 18.03.2014р. по справі про адміністративне правопорушення № 639/2137/14-п, яка набрала чинності. Між СТз ДВ «Гарантія» та [PERSON] укладено договір обов,язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів [NUMBER], відповідно до якого було застраховано транспортний засіб ВАЗ 2101 державний номерний знак с8747 ХА. Згідно звіту № 06092 вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу ЗАЗ ТF699Р (державний номер [NUMBER]) в результаті пошкодження КТЗ в ДТП) розмір завданих збитків [PERSON] за пошкоджений транспортний засіб складає 9 818,76 грн. (а.с. 53-75). Відповідно з положенням ст.ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищаю права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні й суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України. Перелік можливих способів захисту міститься в ст. 16 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Приписами норми ст. 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності,інше речове право, договір підряду,оренди тощо) володіє транспортним засобом. Джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадяни, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Відповідно до пунктів 1.4.,1.6.,1.7 ст. 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-ІУ (далі - Закон) особи, відповідальність яких застрахована,- це визначені в договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності особи, цивільно-правова відповідальність яких застрахована згідно з цим договором, або, залежно від умов договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, будь-які особи, що експлуатують забезпечений транспортний засіб: власники транспортних засобів - це юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди, довіреності або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах; забезпечений транспортний засіб- наземний транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, будь-який наземний транспортний засіб, який експлуатується особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, на законних підставах. Статтею 3 Закону передбачено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності з метою забезпечення шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та (або) майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно ст. 6 цього ж Закону страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів та іншим. Згідно з нормами ст.ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч.2 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч.2 ст.59 цього ж кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні засобами доказування,не можуть бути підтвердженні іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них,що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Як вбачається із відповіді національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, яка надавалася у зв,язку із розглядом скарги позивача на дії СТз ДВ «Гарантія» за результатами проведеної позапланової комплексної перевірки Нацкомфінпослуг було встановлено ознаки порушення страховою компанією вимог, щодо нездійснення йому виплати страхового відшкодування ( а.с.45). Суд вважає, що позивачем підтверджено факт настання дорожньо-транспортної пригоди, що остання сталася з вини [PERSON], цивільно-правова відповідальність якого застрахована у Страховому товаристві з додатковою відповідальністю «Гарантія», що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (заявою про виплату страхового відшкодування, листом від нацфінпослуг, висновком про вартість матеріального збитку), позовні вимоги в частині стягнення з СТз ДВ «Гарантія» страхового відшкодування у сумі 8 818,76 грн. Згідно до ч. 36.5 Закону Страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. Між СТзДВ «Гарантія» та [PERSON] укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів [NUMBER], відповідно до якого застраховано транспортний засіб ВАЗ 2101, державний реєстраційний номер с8747ХА. Згідно даного договору сума франшизи складає 1000,00. [PERSON] не була виплачена вказана франшиза. Як вбачається із заяви відповідача [PERSON], він заявлені вимоги визнав, що відповідно до вимог ст..174 ЦПК України є підставою для задоволення позову. Стосовно вимог щодо стягнення з відповідача судових витрат, які складаються з судового збору в сумі 243,60 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 1 500,00 грн., то суд також вважає за необхідне їх задовольнити. Згідно ст.12 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатом або іншим фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи належить витрати на правову допомогу (ст.79 ч.3п.2 ЦПК України). Згідно ч.1.ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. З аналізу зазначених норм вбачається, що правовою допомогою в цивільному процесі визначається допомога правового характеру адвоката або іншого фахівця у галузі права. Крім того, судові витрати, в тому числі на правову допомогу, повинні бути пов'язані тільки з розглядом конкретної цивільної справи, що розглядається судом. Під час розгляду даної справи інтереси позивача представляв адвокат за договором про надання юридичних послуг № 29 від 04.07.2014р. Матеріалах справи містять квитанцію до прибуткового касового ордеру №29 від 04.07.2014р., яка підтверджує сплату витрат на правову допомогу в сумі 1500,00 грн. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Аналогічне застереження міститься і у Постанові Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 509 «про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», якою затвердженні граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ. На підставі викладеного,

Outcome: approved