Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

У листопаді 2013 р. [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у спілкування та у вихованні малолітнього сина [PERSON], [INFO], і просив надати йому можливість спілкуватися з сином щовівторка з 18-00год. до 20.00 год. і щосуботи з 10-00 год. до 12-00 год. поза місцем його поживання та без присутності відповідачки. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на порушення його батьківських прав з боку відповідачки - матері дитини, яка всупереч рішенню виконкому Ніжинської міської ради від 07 червня 2012 р. не дозволяє зустрічатись із сином, спілкуватись з ним та брати участь у вихованні дитини. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 03 січня 2014 року позов задоволений, способом участі позивача у вихованні сина [PERSON] визначені щотижневі побачення кожного вівторка з 18-00 год. до 20-00 год. та кожної суботи з 1-00 год. до 12-00 год. за місцем проживання дитини та поза місцем його проживання а також в присутності [PERSON] та без її присутності. В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення про відмову у позові, вважаючи рішення суду незаконним, постановленим на підставі неповно з'ясованих обставин, які мають значення для справи, та з порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, відповідач посилається на порушення судом першої інстанції вимог ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» та Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, внаслідок чого рішення суду першої інстанції постановлене за відсутності письмового висновку органу опіки і піклування щодо розв'язання спору між батьками. На думку відповідача, рішення місцевого суду не відповідає інтересам дитини, а його виконання може зашкодити здоров'ю дитини, а суд не взяв до уваги рекомендації лікаря. Позивач скаргу не визнав, посилаючись на неправомірні дії позивача, які позбавляють його можливості спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні. Вислухавши доповідь судді, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні, виходячи з наступного. Задовольняючи вимоги позивача про можливість спілкування з дитиною поза місцем її проживання та без присутності матері, суд першої інстанції послався на те, що спілкування дитини з батьком поза місцем постійного проживання дитини та без присутності матері не заборонений рішенням виконкому Ніжинської міської ради від 07 червня 2012 року. Такі висновки суду не можна визнати цілком обґрунтованими, враховуючи наступне. Судом першої інстанції встановлено, що з боку відповідача чиняться перешкоди у спілкуванні позивача з власною малолітньою дитиною, що є порушенням законних прав позивача. Відповідно, суд визначив спосіб участі позивача у вихованні дитини та спілкування з сином. Зважаючи на правильне встановлення судом обставин справи та обґрунтований висновок про необхідність захисту порушених прав позивача, вимога відповідача про скасування рішення суду і відмову у позові не може бути задоволена. Доводи апеляційної скарги щодо відсутності висновку органу опіки і піклування не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки неповнота розгляду справи (відсутність органу опіки і піклування у суді першої інстанції) усунута на стадії апеляційного розгляду. Висновок щодо розв'язання спору між батьками малолітнього [PERSON], затверджений рішенням виконкому Ніжинської міської ради № 57 від 06 березня 2014 р., наданий апеляційному суду, що не суперечить положенням ст. 19 Сімейного Кодексу України. Однак, рішення суду у даній справі не може бути залишене без змін, виходячи з того, що його резолютивна частина не відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України та Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». Відповідно до п. 13 названої Постанови Пленуму Верховного Суду України, резолютивна частина рішення повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у ст.ст. 215-217 ЦПК України. Рішення суду у даній справі не відповідає зазначеним вимогам, оскільки в його резолютивній частині не чітко та неоднозначно викладені висновки про спосіб участі батька у вихованні дитини та спілкування з дитиною, а саме зазначено, що зустрічі з дитиною дозволені за місцем проживання дитини та поза місцем його проживання а також в присутності матері та без її присутності, що унеможливлює примусове виконання рішення суду. Крім того, визнаючи можливим спілкування батька з дитиною поза місцем проживання дитини, суд не врахував вік дитини та стан її здоров'я. Дитині 03 березня 2014 р. виповнилось лише три роки, за станом здоров'я дитині необхідне постійне дієтичне харчування, а тому в інтересах дитини доцільно визначити місцем спілкування батька з дитиною за місцем проживання дитини і, відповідно, у присутності матері. У зв'язку з наведеним з резолютивної частини рішення суду слід виключити вказівку на можливість спілкування позивача з дитиною поза місцем проживання дитини та без присутності матері. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Outcome: partial