Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

У листопаді 2013 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні власністю та виселенні. В обґрунтування позову зазначила, що відповідно до договору купівлі-продажу від 30.11.2005 року вона є власником квартири [ADDRESS] На даний час зареєстрованими в квартирі значаться вона, її колишня невістка - відповідачка [PERSON] та малолітній онук - [PERSON], [INFO]. Відповідачка була прописана у спірній квартирі разом з онуком з 05 вересня 2007 року як дружина сина позивачки - [PERSON] 19 березня 2013 року рішенням Ленінського районного суду м. Донецька шлюб між сином позивачки та відповідачкою розірвано, однак звільнити квартиру та знятися з реєстрації у добровільному порядку [PERSON] не бажає, має заборгованість по сплаті комунальних послуг. У позові просила суд усунути перешкоди в користуванні і розпорядженні належною їй власністю шляхом виселення відповідачки разом з онуком зі спірної квартири; позбавити відповідачку та її малолітнього сина права користування цією квартирою, зобов'язавши [PERSON] надати від неї ключі. Вирішити питання судових витрат. Рішенням Ленінського районного суду м. Донецька від 03 лютого 2014 року відмовлено у задоволені вказаного позову. Не погодившись з рішенням позивачка, [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити повністю позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. В обґрунтування скарги зазначає, що у заяві, яку вона особисто писала 05.09.2007 року на ім'я директора КП ЖЕК № 4 Ленінського району м. Донецька, зазначено, що вона не заперечувала проти реєстрації у належній їй квартирі дружини сина - [PERSON], а також те, що спільне господарство з сином і його дружиною позивачка не веде і разом з ними не проживає, членами її сім'ї вони не являються. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлений позов. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] проти скарги заперечували, просили рішення суду залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Судом першої інстанції встановлено, що позивачка, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Право власності на вказану квартиру зареєстровано за позивачкою з 13 грудня 2005 року у Комунальному підприємстві Бюро технічної інвентаризації м. Донецька на підставі договору купівлі-продажу(а.с.11-13). Згідно довідки з Комунального підприємства «Керуюча компанія Ленінського району міста Донецька» від 16.05.2013 року за вих. 913 у квартирі [ADDRESS] на даний час зареєстровані позивачка, її колишня невістка - відповідачка [PERSON] та малолітній онук - [PERSON], [INFO] року народження (а.с.19). Відповідачка була прописана у вищевказану квартиру разом з малолітнім онуком позивачки з 05 вересня 2007 року, так як на той час вона знаходилася у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що доказів щодо систематичного руйнування відповідачкою жилого приміщення, або використання його не за призначенням та таке інше відповідно до положень ст. 116 ЖК України позивачкою суду не надано. Позивачка, як власниця спірної квартири, не заперечувала проти реєстрації у ній [PERSON], що вбачається з її заяви. Доводи позивачки щодо неможливості розпорядження своїм майном при наявності реєстрації в спірній квартирі відповідачки, безпідставні і не ґрунтуються на законі. Однак погодитися з таким рішенням не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального й процесуального права. Права власника житлового будинку чи квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту зазначених правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим житлом існує лише при наявності у власника права власності на це майно. Отже, апеляційний суд приходить до висновку про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим житлом та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на це майно, а, відтак, припинення права власності особи на це житло припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком (квартирою). Як вбачається з заяви від 05.09.2007 року на ім'я директора КП ЖЕК № 4 Ленінського району м. Донецька позивачка, [PERSON], як власниця спірної квартири [ADDRESS] не заперечувала проти реєстрації у вищевказаній квартирі відповідачки, [PERSON], зазначивши, що сама вона в даній квартирі не зареєстрована, є лише її власником, спільне господарство з сином і його дружиною позивачка не веде, разом з ними не проживає і вони не є членами її сім'ї. (а.с. 48). Установивши, що [PERSON] була вселена у спірну квартиру для спільного проживання із чоловіком [PERSON], який не був власником квартири, після припинення шлюбних відносин вони спільно не проживають і її колишній чоловік не має права на спірну квартиру, а [PERSON] не була і не є членом сім'ї власника квартири - позивачки, суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про те, що відповідачка, яка вселилася з дозволу позивачки, має право на користування нею. При цьому не звернув уваги на те, що ч. 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку (квартири), а [PERSON] не була і не є членом сім'ї матері її колишнього чоловіка - [PERSON] Ці висновки не є порушенням ст. 47 Конституції України чи ст. 9 ЖК України, оскільки право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції дано невірну оцінку доказам, наявним в матеріалах справи, висновки суду суперечать діючому законодавству, в зв'язку із чим апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити повністю. Відповідно до ст. 88 ЦПК України документально підтверджені судові витрати, які складаються із судового збору за подання позовної заяви в сумі 229 грн. 41 коп. та судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 121 грн. 40 коп., а всього 351 грн. 21 коп. слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON]

Outcome: partial