Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 3 % річних, інфляційних витрат у звязку з невиконанням рішення суду. Позов мотивовано тим, що рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29.03.2012 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя було стягнуто з відповідача на користь позивачки 169 805,35 грн.. 16.08.2012 року судом було видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] зазначеної суми, який був спрямований для його виконання до державної виконавчої служби. 23.10.2012 року державним виконавцем ВДВС Димитровського міського управління юстиції була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження. У звязку з невиконанням самостійно судового рішення 19.11.2012 року державним виконавцем була винесена постанова про звернення стягнення на доходи боржника та направлена за місцем роботи відповідача у Красноармійську територіальну раду профспілки працівників вугільної промисловості, де відповідач працює головою. Проте, рішення суду належно не виконується, протягом перших чотирьох місяців кошти не сплачувались, у наступні 9 місяців в період з березня 2013 року по грудень 2013 року боржник сплачував на власний розсуд визначену ним суму по 500 грн. щомісячно, що значено менше від суми, яку необхідно було сплачувати. У листопаді 2013 року представником [PERSON] було подано заяву про перерахування коштів на виконання рішення на рахунок, відкритий у ПАТ «Фідо Банк», державний виконавець довів вказані банківські реквізити [PERSON] та посадовим особам за місцем його роботи. У квітні 2016 року були відкриті рахунки у ЗАТ «Приватбанк», про які також було повідомлено боржника та посадових осіб за місцем його роботи. Однак, [PERSON] протягом 2 років 11 місяців умисно перераховував на власний розсуд визначену суму 500 грн. на недійсні банківські рахунки, незважаючи на те, що кожного разу платіжні доручення повертались працівниками банку із зазначенням про невірно вказані банківські реквізити. Таким чином, відповідач умисно вчиняв дії, що унеможливлюють та ускладнюють виконання рішення суду, не виконує рішення суду та вимоги державного виконавця. Остання сума у розмірі 500 грн. була отримана від [PERSON] у грудні 2014 року. Уточнивши позовні вимоги, представник [PERSON] просив на підставі ст. 625 ЦК України стягнути з відповідача на користь позивачки три відсотки річних від простроченої суми боргу за період з 1.01.2014 року по 03.11.2016 року в сумі 14 048, 97 грн. та суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за увесь час прострочення виконання рішення в сумі 328 457,06 грн., а також судові витрати в сумі 4 018,52 грн.. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 30 січня 2017 року, з урахуванням ухвали цього суду про виправлення описки від 30 січня 2017 року, позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивачки грошові кошти у сумі 342 506 гривень, з яких: 14 048,97 грн. - три відсотки річних від простроченої суми боргу за період з 01 січня 2014 року по 03 листопада 2016 року та 328 457, 06 грн. - сума боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання рішення суду з 01 січня 2014 року по 03 листопада 2016 року та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4 018,52 грн.. У апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Посилається на порушення та неправильне застосування норм матеріального права. Зокрема, зазначає, що суд невірно застосував статтю 625 ЦК України до виниклих правовідносин. Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29 березня 2012 року, на невиконання якого посилався представник позивача, ухвалене не за зобовзальними правовідносинами, а тому вказана норма застосована бути не може. В порушення норм процесуального закону суд розглянув справу за його відсутності, не повідомив його про розгляд справи 30 січня 2017 року, позбавивши його прав, як учасника процесу, щодо подання доказів. Натомість він 24 січня 2017 року повідомив суд про його хворобу, про те, що він перебуває на лікарняному, та, ймовірно, буде перебувати на лікарняному приблизно два тижні та просив перенести розгляд справи з 26 січня 2017 року на іншу дату. В засіданні апеляційного суду відповідач та його представник адвокат [PERSON] підтримували апеляційну скаргу та наполягали на її задоволенні. Представник позивача [PERSON] проти скарги заперечував та просив рішення залишити без зміни. Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення відповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Задовольняючи позов суд виходив із того, що відповідач, будучи обізнаним про свій обовязок сплатити грошову компенсацію [PERSON] та про початок виконання цього обовязку жодних дій для виконання рішення суду у добровільному порядку не вчинив, водночас чинив перешкоди державному виконавцю щодо стягнення з нього відрахувань по виконавчому листу у примусовому порядку. У звязку зі стягненням з [PERSON] на користь [PERSON] компенсації частки спільної сумісної власності подружжя у сумі 169 805, 35 грн. на підставі рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29.03.2012 року, між сторонами виникло грошове зобовязання, яке зводиться до сплати грошей, відтак невиконання такого зобовязання зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України. З вказаним висновком суду погодитись неможливо, оскільки він не відповідає вимогам матеріального закону. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29.03.2012 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя визнано спільною сумісною власністю сторін кошти, набуті у зареєстрованому шлюбі, які знаходяться на рахунках в установах банків, всього на загальну суму 443 183,16 грн., поділено грошові кошти, які є спільною сумісною власністю сторін шляхом виділення кожному із сторін 1/2 частини вказаних коштів, а саме по 221 591,35 грн. кожному, стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] грошову суму 221 591,35 грн. та судові витрати в сумі 4 048, 10 грн.. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 24 липня 2012 року апеляційна скарга [PERSON] задоволена частково. Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29.03.2012 року в частині визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя на розрахунковому рахунку № [NUMBER], відкритому у Красноармійському відділенні №1 Донецької обласної дирекції публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» скасоване, а в частині поділу грошових коштів змінено. [PERSON] відмовлено у задоволенні позову про визнання спільною сумісною власністю подружжя грошових коштів на розрахунковому рахунку № [NUMBER], відкритому у Красноармійському відділенні №1 Донецької обласної дирекції публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» в сумі 103 572,46 грн.. Визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на грошові кошти в сумі по 169 805,35 грн. за кожним. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 169 805,35 грн.. На підставі вищевказаного рішення суду 16.08.2012 року було видано виконавчий лист № 2/529/6/2012 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 169 805,35 грн.. Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 34869272 від 23.10.2012 року старшим державним виконавцем відділу ДВС Димитровського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 169 805,35 грн.. Згідно постанови ВП № 34869272 від 19.11.2012 року звернено стягнення на доходи боржника [PERSON] по виконавчому листу № 2/529/6/2012 від 16.08 2012 року. Постанова направлена за місцем роботи відповідача, який працює головою Красноармійської територіальної ради профспілки працівників вугільної промисловості. У позовній заяві представник позивача посилався на те, що рішення не виконується, за увесь час виконання рішення [PERSON] самостійно сплатив лише 5 000 грн. із визначених судом 169 805,35 грн., тому просив стягнути з відповідача на користь позивачки 3% річних та суму боргу з врахуванням індексів інфляції за увесь час прострочення виконання рішення суду, посилаючись на ст. 625 ЦК України. Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобовязання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід зясувати: чи існує зобовязання між сторонами, чи це зобовязання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобовязання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобовязання (стаття 625 ЦК України). Така правова позиція висловлена Верховним Судом України 20 січня 2016 року під час розгляду справи № 6-2759цс15. Згідно ч.2 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Оскільки рішенням суду, у звязку із невиконанням якого позивач просив застосувати статтю 625 ЦК України, з відповідача на користь позивачки було стягнено кошти у справі щодо розподілу спільно нажитого майна, тобто рішення ухвалене у справі щодо сімейних правовідносин, до правовідносин з приводу виконання такого рішення не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобовязання. Посилання представника позивача на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду України №6-2168цс15 від 30.03.2016 року, 6-1946цс15 від 06.07.2016 року, 3-610гс16 від 15.06.2016 року безпідставні, оскільки у жодній з цих справ обставини не свідчили про виконання рішення, ухваленого при розгляді справи з сімейних правовідносин. Так, у справі №6-2168цс15 від 30.03.2016 року вирішувалось питання про застосування ст. 625 ЦК у звязку із невиконанням зобовязань із сплати коштів, стягнених рішенням суду за позовом про стягнення авансу за попереднім договором купівлі продажу жилого будинку. У справі № 6-1946цс15 від 06.07.2016 року вирішувалось питання про застосування ст. 625 ЦК у звязку із невиконанням зобовязань із сплати коштів, стягнених рішенням суду за позовом про поділ будинку між співвласниками, що регулюється Цивільним Кодексом України. У справі 3-610гс16 від 15.06.2016 року стаття 625 ЦК України застосована у звязку з простроченням виконання рішення суду, яким стягнено грошову суму за договором підряду. У всіх цих справах правовідносини регулювались Цивільним Кодексом України, а не Сімейним Кодексом України. Отже, доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування судом ст. 625 ЦК України є обґрунтованими. Тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. На підставі ст. 88 ЦПК України у звязку із задоволенням апеляційної скарги з позивачки на користь відповідача слід стягнути судові витрати, понесені ним при поданні апеляційної скарги у розмірі 110% від суми, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, а саме в сумі 3 767, 57 грн. ( ціна позову згідно із заявою про збільшення та уточнення позовних вимог 342 506 грн., судовий збір при подання позовної заяви 3 425, 06 грн., 110% від цієї суми - 3 767, 57 грн.). Згідно з п. п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права є підставою для скасування рішення і ухвалення нового рішення.

Outcome: approved