Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

У липні 2021 року позивачка звернулась до суду із позовною заявою про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначає, що їй на підставі рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23.11.2006 року належить житловий будинок [ADDRESS] , що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.12.2006 року. У зазначеному будинку зареєстрована відповідачка [PERSON] разом зі своєю неповнолітньою донькою [PERSON] , які не проживають у будинку з 2018 року по теперішній час, не оплачують комунальних послуг та не беруть участі в утриманні житла. Ніякого майна зазначених осіб у будинку позивачки немає, вони по своїй волі не стали проживати в будинку. Перешкод у користуванні житлом позивачка їм не чинила. Вони з серпня 2018 року проживають у Російській Федерації, є громадянами цієї країни та мають у власності житло у якому зареєстровані. Реєстрація відповідачки з дитиною у будинку позивачки тягне за собою збільшення оплати за комунальні послуги та не дозволяє їй оформити субсидію. На підставі викладеного, просила визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позивачка у судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи міститься клопотання її представника - адвоката Конупа І.М. про можливість розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги [PERSON] підтримав та наполягав на їх задоволенні. Відповідачка у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Із заявою про розгляд справи у її відсутність та з повідомленням причин неявки до суду не зверталася. Відзиву на позовну заяву до суду не надавала. Представник третьої особи Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради Бартош Н.О., що діє на підставі довіреності, у судове засідання не з`явилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вважає за необхідне проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. З урахуванням ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини. Відповідно до ст.41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Судом встановлено, що позивачці на підставі рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23.11.2006 року належить житловий будинок [ADDRESS] , що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.12.2006 року за № 12885808. У відповідності до інформації Відділу аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради №099-99.02-19356 від 22.09.2021 року у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстрованими значаться: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 13.05.2019 року [PERSON] , [INFO] , отримала паспорт громадянина РФ та зареєстрована в [ADDRESS] . 25.06.2019 року [PERSON] , [INFO] , отримала закордонний паспорт [NUMBER] . У відповідності до копії свідоцтва № 54 про реєстрацію місця проживання від 13.01.2020 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована в [ADDRESS] . Також в матеріалах справи мається копія нотаріально посвідченої згоди батьків неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , [PERSON] та [PERSON] про дачу згоди про зняття з реєстрації їхньої дитини у житловому будинку [ADDRESS] . У відповідності до акту про фактичне проживання № 361 від 15.06.2021 року виданого головою КСН мікрорайону МКР «Курчатово» вбачається, що з серпня 2018 року у житловому будинку [ADDRESS] не мешкають [PERSON] та [PERSON] . Органом опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради надано відповідний висновок № 011-23-232 від 23.10.2021 року, яким вважають можливим визнання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316.317,319,321 ЦК України). Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Відтак, вищезазначені статті передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а як вбачається з матеріалів справи відповідачка не була членом сім`ї позивача. Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова ВСУ від 15 травня 2017 р. у справі № 6-2931цс16) право відповідача на користування чужим майном (спірною квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2ст. 406 ЦК. Відповідно до вимог ч.2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Враховуючи викладене, а також те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідачка разом з дитиною з 2018 року не проживає за адресою: [ADDRESS] , суд вважає, що вони втратили право користування житловим приміщенням за вказаною адресою на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України. У відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Outcome: approved