Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-18 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та моральної шкоди. В обґрунтування позову вказувала, що в період по 15.04.2015 року працювала на ПАТ «Азовзагальмаш», після чого була звільнена за власним бажанням. При звільнені остаточний розрахунок проведений не був. Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 02.06.2015 року на користь [PERSON] було стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 11 777,36 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 16.04.2015р. по 02.06.2015 року в сумі 4 263,30 гривень, з утриманням ПАТ «Азовзагальмаш» з цих сум передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті, та моральну шкоду в сумі 300,00 грн. Зазначена сума заборгованості була фактично виплачена відповідачем лише 08 липня 2015 року. У зв'язку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення та після винесення рішення суду на підставі ст. 117 КЗпП України просить стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 03.06.2015 року по 08.07.2015 року, що в сумі за 25 робочих днів із середньоденною заробітною платою 142,11 грн. складає 3 552,75 грн. Позивачка у судове засідання не з'явилася, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач надав витребувані документи щодо дати остаточного розрахунку із позивачем. Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин, тому за наявності письмової згоди позивача суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов'язки, в рівній мірі кореспондується обов'язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивачка в період з 06.06.2013 року по 15.04.2015 року перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Азовзагальмаш», що підтверджується даними трудової книжки та встановлено рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 02.06.2015 року, що набрало законної сили. За цей період їй нараховувалась і виплачувалась заробітна плата. В квітні 2015 року позивачка звернулася до суду з позовом до ПАТ «Азовзагальмаш» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та моральної шкоди. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02.06.2015 року, позовні вимоги [PERSON] задоволені частково і на її користь з відповідача ПАТ «Азовзагальмаш» стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 11 777,36 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.04.2015р. по 02.06.2015 року в сумі 4 263,30 гривень, з утриманням ПАТ «Азовзагальмаш» з цих сум передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті, та моральну шкоду 300,00 грн. Розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно мотивувальної та резолютивної частини рішення суду проводився за період з 16.04.2015р. по 02.06.2015 року, виходячи із середньоденної заробітної плати позивача за останні два календарні місяці роботи в розмірі 142,11 грн. Рішення суду набрало законної сили. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В силу вказаних положень ст. 61 ЦПК України наведені вище обставини є преюдиціальними, вважаються доведеними та обов'язковими для врахування судом. Фактично остаточний розрахунок був проведений відповідачем лише 30.06.2015 року, що не заперечувалося відповідачем та підтверджується банківськими платіжними дорученнями відповідача про перерахування грошових коштів на банківський рахунок Іллічівського ВДВС Маріупольського ММУЮ. Відповідно до банківської виписки особового рахунку [PERSON] грошові кошти у виді заробітної плати були перераховані Іллічівським ВДВС Маріупольського ММУЮ на її рахунок 08.07.2015 року. Визначаючи дату остаточного розрахунку відповідачем, суд не погоджується із заявленою в позові датою 08.07.2015 року, оскільки з банківських платіжних доручень ПАТ «Азовзагальмаш» від 30.06.2015 року вбачається, що остаточний розрахунок та рішення суду було виконано та проведено банком саме 30.06.2015 року. Відповідно до статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» грошові суми, стягнуті з боржника, зараховуються державним виконавцем на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби. За письмовою заявою стягувача - фізичної особи чи його представника (за наявності відповідних повноважень) стягнуті грошові суми можуть бути перераховані державним виконавцем на зазначений ним рахунок у банку або в іншій фінансовій установі чи надіслані на адресу стягувача поштовим переказом, що здійснюється за його рахунок, крім переказу аліментних сум. Та обставина, що Іллічівським ВДВС Маріупольського ММУЮ була організована виплата отриманих коштів на банківський рахунок стягувача не в той же день після їх отримання від боржника, не свідчить про порушення з боку відповідача. В цьому випадку відповідальність за статтею 117 КЗпП України не може покладатися на ПАТ «Азовзагальмаш» та вимоги про стягнення середнього заробітку за період перебування грошових коштів на банківському рахунку Іллічівського ВДВС є безпідставними. За таких обставин датою остаточного розрахунку по заробітній платі з боку відповідача є дата перерахування коштів на банківський рахунок Іллічівського ВДВС тобто 30.06.2015 року, а тому по цей день має нараховуватися середній заробіток згідно статті 117 КЗпП України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обов'язок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок при звільненні своєчасно проведений не був, що було встановлено рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 02.06.2015 року. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В своєму рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 Конституційний суд роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільнені всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вказані норми та висновки Конституційного суду України свідчать, що невиплата звільненому працівнику всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника невиплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права, про що також було зазначено в постанові Верховного суду України від 22.01.2014 року справа №6-159цс13. Отже після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати працедавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У зв'язку із тим, що остаточний розрахунок із позивачем був проведений лише 30.06.2015 року, тому на відповідача покладається обов'язок виплатити середній заробіток з 03.06.2015р. по день фактичного розрахунку 30.06.2015 року. Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 02.06.2015 року встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи до дня звільнення складала 142,11 грн., що також не заперечується відповідачем. В силу вказаних положень ст. 61 ЦПК України наведена обставина щодо розміру середньоденного заробітку є преюдиціальною, вважаються доведеною та обов'язковою для врахування судом і не потребує повторному доведенню. За даними листа Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 р. N 10196/0/14-14/13 середньостатистична кількість робочих днів на 2015 рік за період з 03.06.2015р по 30.06.2015р. складає 19 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 03.06.2015р по 30.06.2015р. складає - 2 700,09 грн. (19 днів х 142,11 грн.). Законних підстав, передбачених статтею 117 КЗпП України, для зменшення сум середнього заробітку у суду не має, оскільки відсутній спір між сторонами про розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем. За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 2 700,09 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не своєчасної виплати відповідачем позивачу заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні, позивачу була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 5000,00 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, зокрема: характер порушення прав позивача, період виниклої заборгованості по заробітній платі, розмір заборгованості, що утворилася, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 100 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 243,60 гривень за вимоги майнового характеру та 243,60 грн. - за вимоги немайнового характеру.

Outcome: partial