Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

У квітні 2021 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила ухвалити рішення, яким: -визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] : автомобіль марки RENAULT KANGOO, 2005 року випуску, об`єм двигуна 1870 см. куб., зареєстрований 14 листопада 2014 року; автомобіль марки LEXUS RX 2002 року випуску, об`єм двигуна 2995 см. куб., зареєстрований 29 червня 2017 року; автомобіль марки TOYOTA PRADO, 2006 року випуску, номер, шасі, (кузова, рами) - VIN - [NUMBER] , тип - ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ-В, об`єм двигуна 2694 см.куб., колір чорний, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований РП РЕВ 4-го MB ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області, 07.09.2007 року; -визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаного майна, а саме: автомобіль марки RENAULT KANGOO, 2005 року випуску, об`єм двигуна 1870 см. куб., зареєстрований 14 листопада 2014 року; автомобіль марки LEXUS RX 2002 року випуску, об`єм двигуна 2995 см. куб., зареєстрований 29 червня 2017 року; автомобіль марки TOYOTA PRADO, 2006 року випуску, номер, шасі, (кузова, рами) - VIN - [NUMBER] , тип - ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ-В, об`єм двигуна 2694 см.куб., колір чорний, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований РП РЕВ 4-го MB ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області, 07.09.2007 року; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в розмірі ринкової вартості 1/2 частини: за квартиру [ADDRESS] - 253179 грн. 50 коп.; за автомобіль марки RENAULT KANGOO - 197017 грн. 50 коп.; за автомобіль марки LEXUS RX - 93431 грн. 00 коп.; за автомобіль марки TOYOTA PRADO - 54656 грн. 50 коп.; а всього: 598284 грн. 50 коп., а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат. В обґрунтування позову, позивач вказала на те, що з 19 грудня 2003 року по 21 січня 2020 року сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу, подружжя придбало за рахунок спільних накопичених грошових коштів на ім`я [PERSON] : квартиру за [ADDRESS] ; автомобіль марки RENAULT KANGOO, автомобіль марки LEXUS RX 2002 року випуску, об`єм двигуна 2995 см. куб., зареєстрований 29 червня 2017 року на ім`я [PERSON] , автомобіль марки TOYOTA PRADO, 2006 року випуску. На теперішній час [PERSON] особисто користується автомобілями: RENAULT KANGOO, 2005 року випуску, LEXUS RX, 2002 року випуску, TOYOTA PRADO, 2006 року випуску. В 2018 році [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] та до теперішнього часу компенсацію в розмірі 1/2 грошових коштів від продажу квартири [PERSON] в добровільному порядку надавати відмовляється. Згоду на продаж даної квартири [PERSON] було надано у відповідній заяві приватному нотаріусу. [PERSON] не відомо за яку суму була продана вказав квартира. Крім, того [PERSON] не надавала згоду на продаж спільного сумісного майна подружжя, а саме: автомобіля марки RENAULT, автомобіля марки LEXUS та автомобіля марки TOYOTA PRADO. На пропозиції щодо поділу або компенсації вартості спільного сумісного майна подружжя [PERSON] не реагує, внаслідок чого, позивач звертається до суду із зазначеною позовною заявою. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 12 травня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 12.05.2021 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались. Відповідач у встановлений судом строк надав суду відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення позову заперечував, звертав увагу суду на ті обставини, що квартиру було придбано ним до укладення шлюбу, автомобіль LEXUS RX був придбаний на його особисті кошти, які він запозичив та повернув позику вже після розлучення, окрім того, продаж автомобіля TOYOTA PRADO відбувся зі згоди та відома позивачки, яка надала відповідну довіреність, а кошти від продажу були витрачені на потреби сім`ї. Відповідач не заперечує проти задоволення позову в частині визнання спільним сумісним майном подружжя автомобіля RENAULT, який у дійсності коштує 68067,94 грн., однак позивач, відповідно до ч.4-5 ст.71 СК України, заперечує проти стягнення з нього компенсації вартості 1/2 частки вказаного автомобіля на користь позивачки та прохає суд визначити ідеальні частки без його реального поділу. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, що 19 грудня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданим 19 грудня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Красногвардійського районного управління юстиції м.Дніпропетровська. 21 січня 2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , видане 21 січня 2020 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м .Дніпро). Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України). Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція також висловлена у постановах Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі 6-843цс17 та Верховного Суду від 06.02.2018 року 61-2446св18, 07.02.2018 року у справі 61-524св18, 19.06.2019 року у справі 621/302/15-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17. Як вбачається з матеріалів справи, в період шлюбу подружжям придбано: на ім`я [PERSON] - автомобіль марки RENAULT KANGOO, 2005 року випуску, об`єм двигуна 1870 см. куб., зареєстрований 14 листопада 2014 року; автомобіль марки LEXUS RX 2002 року випуску, об`єм двигуна 2995 см. куб., зареєстрований 29 червня 2017 року; та на ім`я [PERSON] : автомобіль марки TOYOTA PRADO, 2006 року випуску, номер, шасі, (кузова, рами) - VIN- [NUMBER] , тип - ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ-В, об`єм двигуна 2694 см.куб., колір чорний, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований РП РЕВ 4-го MB ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області, 07.09.2007 року. Обставини спільного придбання вказаних транспортних засобів під час шлюбу, та як наслідок, поширення режиму спільної сумісної власності подружжя на автомобілі сторонами у справі не заперечується, а тому, відповідно до ст.81 ЦПК України, додатковому доказуванню не підлягають. Як вбачається з листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області від 16.09.2020 року, [PERSON] 24.07.2020 року було відчужено автомобіль LEXUS RX 2002 року випуску та перереєстровано на нового власника, на підставі договору купівлі-продажу №1242/2020/2115974. Окрім того, сторонами не заперечувалося, що відповідачем, за довіреністю від позивача від 10.07.2019 року, було продано автомобіль марки TOYOTA PRADO, 2006 року випуску, VIN - [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідно до Звітів, виготовлених ТОВ «Укрспецекспертиза» від 12 жовтня 2020 року та від 14 листопада 2020 року, наданих позивачем, ринкова вартість спірного автомобіля марки LEXUS RX 2002 року становить - 186862 грн., спірного автомобіля марки TOYOTA PRADO - 394035 грн. Також, згідно вказаних звітів, ринкова вартість спірного автомобіля марки RENAULT KANGOO, становить - 109313 гривень 00 копійок. В свою чергу, відповідачем [PERSON] було надано суду висновок судового експерта №01/06/21 від 07.06.2021 року, який суд приймає у якості належного доказу, відповідно до якого, ринкову вартість спірного автомобіля марки RENAULT KANGOO визначено у розмірі 68067,94 грн. Заперечення відповідача, стосовно наданих позивачем звітів, в частині визначення вартості автомобілів LEXUS RX та TOYOTA PRADO - судом відхиляються, оскільки зазначені звіти відповідачем не спростовані, власних належних доказів, щодо вартості вказаних транспортних засобів відповідачем надано не було, а тому відповідні посилання відзиву зводяться до припущень. Доводи [PERSON] у відзиві, щодо придбання автомобіля LEXUS RX на особисті запозичені кошти та самостійного повернення позики після розлучення сторін - не можуть бути підставою для спростування презумпції спільності права власності подружжя на вказане майно, яке набуте ними в період шлюбу, оскільки надана відповідачем копія договору позики від 23.06.2017 року, укладеного між відповідачем та [PERSON] можуть підтверджувати лише передачу коштів 23.06.2017 року відповідачу, а не використання саме цих коштів для придбання саме спірного автомобіля LEXUS RX. Окрім того, відповідачем жодними доказами не підтверджено також спільне використання подружжям отриманих відповідачем коштів від продажу автомобіля TOYOTA PRADO, зокрема тих обставин, що зазначені кошти були витрачені на потреби сім`ї. За таких обставин, [PERSON] не спростовано презумпції спільності права власності подружжя на вказані транспортні засоби, зокрема не доведено, що спірні автомобіль було придбано саме за його особисті кошти, отримані в позику і що ці автомобілі було придбано лише за ці кошти, а також не доведено спільне використання коштів, отриманих внаслідок продажу відповідачем спільних автомобілів, що б унеможливлювало визнання їх об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Посилання в позовній заяві [PERSON] на придбання в період шлюбу квартири [ADDRESS] - судом відхиляються, оскільки Позивачкою вказані обставини, зокрема час придбання квартири - належними доказами, як того вимагають норми ст.ст.76-81 ЦПК України, не доведені та судом не встановлені, внаслідок чого, у суду відсутні підстави для визнання його спільним майном подружжя. Отже, судом встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме сторін у справі були автомобілі марки LEXUS RX та TOYOTA PRADO, які були продані відповідачем по справі [PERSON] , та автомобіль RENAULT KANGOO, який знаходиться у користуванні відповідача. Отже сторони мають право на поділ вищевказаного майна (та коштів від продажу автомобілів), але за взаємною згодою сторін вказане майно не поділено. При поділі майна, частки сторін є рівними, оскільки іншого не визначено домовленістю між ними та підстав для відступлення від рівності часток не вбачається. Таким чином, оскільки спірні автомобілі було придбано сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, в період сумісного проживання та ведення спільного господарства, не надання відповідачем доказів, які б свідчили про те, що вони є його особистою власністю відповідно до положень ч.1 ст.57 СК України, суд приходить до висновку про обгрунтованість та необхідність задоволеннях позовних вимог позивачки в частині визнання спірних транспортних засобів спільною сумісною власністю сторін, як колишнього подружжя. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшень, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Аналогічної правової позиції також дотримується і Верховний Суд в постановах від 03.10.2018 року у справі №127/7029/15-ц та від 09.01.2019 року у справі №643/4589/15-ц. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 р. у справі № 464/7011/16-ц. В свою чергу, внаслідок встановлених обставин відчуження відповідачем автомобілів марки LEXUS RX (ринковою вартістю 186862 грн.) та TOYOTA PRADO (ринковою вартістю 394035 грн.), на користь позивачки підлягає стягненню грошова сума у розмірі 1/2 частини від ринкової вартості відчужених транспортних засобів, що відповідно складає 93431 грн. та 197017,50 грн. При вирішенні питання про поділ спільного сумісного майна, суд також враховує, що автомобіль RENAULT KANGOO є річчю неподільною та перебуває у фактичному користуванні відповідача. Аргументи відповідача про те, що вирішуючи питання про поділ майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суд має застосувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України, є неспроможними з огляду на таке. Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому, залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц та від 09 червня 2021 року у справі № 760/789/19-ц. Таким чином, аналізуючи наведені норми закону та беручи до уваги спосіб захисту, обраний позивачкою у позові, суд дійшов висновку, що придбаний сторонами під час шлюбу автомобіль RENAULT KANGOO, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу саме шляхом визнання за [PERSON] права власності на зазначений автомобіль та стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації 1/2 частини вартості цього автомобіля, що становить суму в розмірі 34033,97 грн. (68 067,94 грн. (ринкова вартість автомобіля згідно висновку експерта) / 2 = ). Саме такий спосіб поділу транспортного засобу RENAULT KANGOO не буде виходом за межі позовних вимог та буде відповідати закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки позивач буде позбавлений його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування, а відповідач, в свою чергу, набуває право власності на автомобіль у цілому. У зв`язку з зазначеним, не підлягають задоволенню вимоги позову [PERSON] , в частині визнання права власності на 1/2 частину автомобіля RENAULT KANGOO, оскільки одночасне стягнення компенсації вартості частини автомобіля та визнання права власності на вказану частку за позивачем, порушить відповідні права відповідача. Окрім того, вимоги позову про визнання права власності на 1/2 частини автомобілів LEXUS RX та TOYOTA PRADO також задоволенню не підлягають, оскільки на даний час останні відчужені та належать іншим особам, а отже, в свою чергу, судом стягується половина їх вартості на користь позивачки. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, знайшли своє підтвердження, оскільки, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд вважає позов частково обґрунтованим, а тому, підлягає частковому задоволенню. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позову, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 3244,82 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial