Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

У липні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з вказаним позовом,посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору №19К від 20.07.2006 року [PERSON] отримав кредит в розмірі 68000дол.США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 16% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 19.07.2011 року. З метою забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором, між банком та [PERSON] 20.07.2006 року укладено договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №1884. Відповідно до договору іпотеки відповідач передав в іпотеку належний йому на праві приватної власності житловий будинок, загальною площею 310,60кв.м. , житловою площею 159,70кв.м., що знаходиться за адресою: Донецька обл., м. Словянськ, вул. Шевченка, буд.5а. В порушення умов кредитного договору та ст.526 ЦК України відповідач свої зобовязання виконав частково. Банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та 22.05.2012 року суд прийняв рішення звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок, загальною площею 310,60кв.м., житловою площею 159,70кв.м., що знаходиться за адресою: Донецька обл., м. Словянськ, вул. Шевченка, буд.5а, шляхом продажу Банком вказаного предмета іпотеки. Посилаючись на ст.34 Закону України «Про іпотеку» просив передати в управління ПАТ КБ «Приватбанк» нерухомість, щодо якої 22.05.2012 року прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок, загальною площею 310,60кв.м., житловою площею 159,70кв.м., що знаходиться за адресою : Донецька область, м. Словянськ, вул. Шевченка, буд.5а, на період до його реалізації або повного виконання умов кредитного договору №19К від 20.07.2006року; зобовязати [PERSON], на період до реалізації іпотеки або повного виконання умов кредитного договору №19К від 20.07.2006 року, повністю вивільнити від будь-яких осіб та їх майна (у т.ч. власних присутності та майна) предмет іпотеки, а саме: житловий будинок, загальною площею 310,60кв.м., житловою площею 159,70кв.м., що знаходиться за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Шевченка, буд.5а. Рішенням Словянського міськрайонного суду від 23 березня 2017 року позовні вимоги задоволені. В управління ПАТ КБ «ПриватБанк», ЄДРПОУ 14360570, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпро, вул. Набережна Перемоги, будинок № 50, передано нерухомість щодо якої 22 травня 2012 року у справі №2/0554/1061/2012 ухвалено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок, загальною площею 310,6кв.м, житловою площею 159,7кв.м, що знаходиться за адресою: Донецька обл., м. Слов`янськ, вул. Шевченка, буд. №5а, на період до його реалізації. [PERSON] зобовязано на період до реалізації предмету іпотеки, а саме: житлового будинку, загальною площею 78,00кв.м, житловою площею 32,3кв.м, що знаходиться за адресою: Донецька обл., м.Слов`янськ, вул. Шевченка, буд.№5а, або повного виконання умов кредитного договору №19К від 20 липня 2006 року повністю вивільнити від будь-яких осіб та майна житловий будинок, загальною площею 310,60кв.м, житловою площею 159,70кв.м, що знаходиться за адресою: Донецька обл., м.Слов`янськ, вул. Шевченка, буд.№5а. Вирішено питання про судові витрати. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Вважає рішення суду необґрунтованим. Зазначив, що суд помилково застосував до спірних правовідносин ст.1029 ЦК України, оскільки вимоги цієї статті регулює правовідносини із управління майном, які виникають не на підставі Закону України «Про іпотеку», який є спеціальним нормативним актом. Крім того, відповідно до ст.1031 ЦК України договір управління майном укладається в письмовій формі, а договір управління нерухомим майном підлягає нотаріальному посвідченню. Також згідно ст.1034 ЦК України вигоди від майна, що передане в управління, належать установникові управління власникові майна, а відповідно до ст.34 Закону України «Про іпотеку» продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотеко держателя, тобто управителя. Відповідно до ст. 1035 ЦК України істотними умовами договору управління є, в тому числі, розмір і форма плати за управління майном. Однак, суд в рішенні не зобовязав його укласти письмовий договір та посвідчити його нотаріально, про управління його майном позивачем. Апелянт звертає увагу на те, що до цього часу не виконане рішення Словянського міськрайонного суду від 22 травня 2012 року, що набрало законної сили, щодо звернення стягнення на предмет іпотеки належний йому будинок №5а по вул. Шевченка у м. Словянську Донецької області шляхом його продажу ПАТ КБ «Приватбанк» будь-якій особі покупцеві, з наданням банку усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу будинку в рахунок погашення його заборгованості. Продукція, плоди і доход, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотеко держателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду. Але договором іпотеки не передбачена можливість отримати іпотечне майно в управління. На порушення вимог ст.ст.10,60 ЦПК України позивач не зазначив з якою метою ставиться питання про передачу предмета іпотеки в управління банку; не наведено в позовній заяві та не підтверджено належними та допустимими доказами, що після рішення Словянського міськрайонного суду від 22 травня 2012 року, що набрало законної сили, щодо звернення стягнення на предмет іпотеки до теперішнього часу ПАТ КБ «Приватбанк» вживав заходи для реалізації предмета іпотеки; не вказані які саме перешкоди в реалізації предмета іпотеки житлового будинку він використовує його для ведення господарської діяльності та отримання доходів, однак кошти на погашення кредитної заборгованості не направляє. Також банком в позовній заяві не зазначено,яку продукцію, плоди та доходи він планує отримувати із житлового будинку, що належить йому, а також не надав доказів того, що ним неналежно використовується житловий будинок. Проте суд в порушення вимог ст.34 Закону України «Про іпотеку» ухвалив рішення про передачу його майна в управління банку без зазначення умов цього управління. Вважає, що надання банку права продажу вказаного предмету іпотеки, з укладенням від його імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням банку усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, достатньо для захисту порушеного права банку як іпотеко держателя. Доцільність застосування передачі майна в управління шляхом вилучення в нього спірного житлового будинку на період до його реалізації банком не обґрунтована та не доведена. Вказав, що ні договором іпотеки, ні Законом України «Про іпотеку» та іншим законодавством України не передбачений обовязок іпотекодавця на період до реалізації предмету іпотеки (як зазначено в позові) повністю вивільнити від будь-яких осіб та їх майна житловий будинок, який є предметом іпотеки. Належним способом захисту інтересів позивача є вимога саме про виселення осіб із житлового будинку, на який звернуто стягнення на підставі рішення суду. Фактично банк просить суд зобовязати його виселитись із іпотечного будинку самому та примусово виселити інших мешканців, однак відповідно до ст.9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» №1669-18 від 02.09.2014 року протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належать громадянам України та перебуває в іпотеці, зупиняється дія статті 37,38,40, 41,43-47 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до розпорядження КМУ від 02.12.2015 року №1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розряджень КМУ», м. Словянськ віднесено до території, на якій здійснювалась антитерористична операція. Тому вважає, що в теперішній час у позивача немає законних підстав вимагати виселення його з будинку, який знаходиться в іпотеці у ПАТ КБ «Приватбанк». Також зазначив, оскільки існує рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та розпочато процедуру його примусового виконання, застосовується порядок звільнення мешканцями житлового будинку чи житлового приміщення, що передане в іпотеку та щодо якого здійснюється процедура звернення стягнення, передбачений ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України. Крім того, позивачем не надано доказів, що спірний будинок займають будь-які сторонні особи та там знаходиться його або їх майно, та не наведено передбачених Законом підстав для покладання на нього зобовязання вивільнення спірного житлового будинку від цих осіб та їх майна. Вважає, що покладення на нього обовязку звільнити спірний будинок від інших осіб, які в ньому зареєстровані та мешкають, фактично зобовязує його здійснювати примусові заходи відносно сторонніх осіб, які мешкають в його будинку, що не передбачено законодавством, не може встановлюватись рішенням суду та є відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» виключним правом державних виконавців. В судове засідання з`явилися представник ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] та [PERSON]. Апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно ч.1ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Передаючи в управління ПАТ КБ «ПриватБанк» предмет іпотеки у вигляді житлового будинку, що знаходиться за адресою: Донецька обл., м. Слов`янськ, вул. Шевченка, буд. №5а, на період до його реалізації суд першої інстанції виходив з того, що банк вправі вимагати передання в управління іпотечного майна.Такий висновок відповідає вимогам закону та встановленим обставинам. Судом першої інстанції встановлено, що між ЗАТ «ПриватБанк» та [PERSON] 20 липня 2006 року укладено кредитний договір. Виконання зобовязань за даним договором забезпечене іпотечним договором від 20 липня 2006 року, згідно з яким предметом іпотеки є житловий будинок № 5 «а» по вул. Шевченко у м. Словянську. Рішенням Словянського міськрайонного суду від 22.05.2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 238245,65дол.США, звернуто стягнення на житловий будинок буд. 5 «а» по вул.Шевченко в м.Словянськ,який належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19 липня 2006 року, шляхом укладення іпотекодержателем від свого імені договору купівлі-продажу на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцю. 03 червня 2016 року банк направляв на адресу [PERSON] вимогу про добровільне звільнення житлового будинку разом з усіма членами сімї та іншими мешканцями. Відповідно до статті 34 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду. Частиною 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, серед іншого, заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні. Виходячи з наведеного, слід зробити висновок, що після прийняття рішення Словянським міськрайонним судом від 22.05.2012 року про звернення стягнення на предмет іпотеки , а саме на житловий будинок загальною площею 310,6 кв.м., житловою площею 159,7 кв.м., який розташований за адресою: Донецька обл., м.Словянськ, вул.Шевченко, буд. 5 «а», ПАТ КБ «Приватбанк» має право на управління нерухомістю на період її реалізації або повного виконання умов кредитного договору №19К від 20 липня 2006 року. За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у звязку з цим банк вправі вимагати передання в управління вказаного обєкту нерухомості та позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. В цій частині рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону та підстави для його скасування відсутні. Доводи, приведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду. Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги в частині зобовязання відповідача на цей період повністю вивільнити від будь яких осіб та їх майна (у тому числі власних присутності та майна) предмет іпотеки, а саме: житловий будинок загальною площею 310,6кв.м., житловою площею 159,7кв.м., який розташований за адресою: Донецька обл., м.Словянськ, вул.Шевченко, буд. 5 «а», суд першої інстанції не врахував, що у випадку, коли існує рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та розпочато процедуру його примусового виконання застосовується порядок звільнення мешканцями житлового будинку чи житлового приміщення, що передане в іпотеку та щодо якого здійснюється процедура звернення стягнення, передбачений ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України. Згідно з вимогами ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ч. 2 ст. 109 ЖК України, виселення осіб із предмета іпотеки без надання ним іншого житлового приміщення можливо тільки тоді, коли іпотечне житло було придбане за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Саме така правова позиція викладена в постанові від 18 березня 2015 року № 6-39цс15 Верховного Суду України. Крім того, позивачем не надано доказів, що спірну квартиру займають будь-які сторонні особи та там знаходиться їх майно, та не наведено передбачених законом підстав для покладання на [PERSON] зобов»язання вивільнення спірної квартири від цих осіб та їх майна. Такого способу захисту прав позивача не передбачають ні договір іпотеки, укладений 20 липня 2006 року між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» і [PERSON], ні частина перша ст. 34 Закону України «Про іпотеку», на яку посилався позивач в обґрунтування вимог. Судом першої інстанції встановлено,що житловий будинок під №5а по вул. Шевченка у м. Словянську не був придбаний за рахунок кредиту. Право власності на нього відповідач набув на підставі договору купівлі-продажу від 19 липня 2006 року, та переданий в іпотеку відповідачем 20 липня 2006 року. Вимоги Банку про зобовязання відповідача повністю вивільнити від будь-яких осіб та їх майна (у тому числі власної присутності та майна) предмет іпотеки - будинок фактично зводяться до виселення відповідача з житла, яке він придбав до укладення договору іпотеки, а тому задоволенню не підлягають через відсутність правових підстав. За встановлених обставин, рішення суду першої інстанції в частині зобовязання відповідача повністю вивільнити від будь-яких осіб та їх майна із житлового будинку, який розташований за адресою: Донецька обл., м.Словянськ, вул.Шевченко, буд. 5 «а», підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Outcome: partial