Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила з урахуванням уточнених позовних вимог визнати за нею право власності на житловий будинок № 42 з господарськими та побутовими надвірними спорудами, що знаходяться по вулиці Озірна в селі Здорівка Васильківського району Київської області, на земельну ділянку кадастровий номер 3210700000:11:016:0037 площею 0,1103 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої в селі Здорівка Васильківського району Київської області та припинити право власності [PERSON] на житловий будинок № 42 з господарськими та побутовими надвірними спорудами, що знаходяться по вулиці Озірна в селі Здорівка Васильківського району Київської області, та земельну ділянку кадастровий номер 3210700000:11:016:0037 площею 0,1103 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої в селі Здорівка Васильківського району Київської області. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 09 вересня 2005 року вона з відповідачем уклала шлюб. До укладання шлюбу, у її особистій приватній власності знаходилась квартира [ADDRESS], яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності від 29.10.2003 р. 30.10.2007р. з метою покращення своїх житлових умов, подружжя придбало у власність житловий будинок № 42 по вул. Озірна в с. Здорівка Васильківського району Київської області та земельну ділянку, площею 0,1329 га. на території с. Здорівка Васильківського району Київської області, кадастровий номер № 3210700000:11:016:0037 із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, вартість придбаного майна склала 1111000,00 гривень. На купівлю вказаного майна було укладено договір про надання споживчого кредиту №2 11234546000 від 30.10.2007р. на вказану суму 220000 доларів США (1111000,00 гривень), строк дії якого становив 20 років, тобто до 30.10.2027р. Однак, вона, 31.10.2008р. продала вище згадану квартиру з метою погашення заборгованості за даним кредитним договором. 31.10.2008р. було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], за яким вона отримала грошові кошти в сумі 198000 доларів США, то на той час становило 990000.00 гривень та в той же день, відразу після отримання грошових коштів, вона внесла їх у сумі 170000 доларів США (979268,00 гривень) на рахунок АКІБ «Укрсиббанк» для погашення кредиторської заборгованості згідно кредитного договору № 0000011234546, про що свідчить квитанція № 46 від 31.10.2008р. На її думку її частка у вказаному майні (будинок та земельна ділянка), що є її особистою приватною власністю становить 88,14%. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги з урахуванням уточнених та просив їх задовольнити. [PERSON] у судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву в якій просив розглянути справу без його участі, також зазначив, що уточнення позовних вимог від 17.03.2017 року він отримав, позов визнає у повному обсязі, про що надав до суду нотаріально завірену заяву (а.с. 87-88). Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно зясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню Судом встановлено, що 09 вересня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії 1-БК№098656 виданий відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві, прізвище дружини після реєстрації шлюбу «Яковенко» (а.с.5). Як вбачається з копії свідоцтва про право власності серії САА №868040 від 29 жовтня 2003 року, що квартира №141, яка розташована в м. Києві по просп. Григоренка, буд. 26-а, загальною площею 78,7 кв.м. належить [PERSON] на праві приватної власності (а.с.6-7) Відповідно до договору про надання споживчого кредиту №11234546000 від 30 жовтня 2007 року Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» надав [PERSON] кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 220000,00 доларів США (а.с. 8-20). Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 30 жовтня 2007 року [PERSON] купив житловий будинок під номером 42 з господарськими та побутовими надвірними спорудами, що знаходиться в селі Здорівка, Васильківського району Київської області по вул. Озірній (а.с. 21). Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 жовтня 2007 року [PERSON] купив земельну ділянку загальною площею 0,1329 га, розташовану на території села Здорівка Васильківського району Київської області, кадастровий номер 3210700000:11:016:0037 (а.с. 22-23). Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №966543 вбачається, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1329 га, розташованої: Київська область, Васильківський район, с. Здорівка, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.25-26). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 31 жовтня 2008 року [PERSON] передала, а покупець прийняв у власність квартиру під номером 141, що знаходиться в будинку під номером 26-а по проспекту Григоренка в місті Києві (а.с.32-33). Згідно квитанції №46 від 31 жовтня 2008 року [PERSON] передала кошти у розмірі 979\~268 грн. отримувач [PERSON] банк отримувача Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» в рахунок погашення кредиторської заборгованості за кредитним договором (а.с.34). Відповідно до ч.1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч.2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1, ч.3 ст.348 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, вказаною нормою права та нормами статті 60 Сімейного Кодексу України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 07.06.2016 року по справі №6-801цс16. У відповідності до положень Пленуму Верховного Суду України Постанови №14 від 18 грудня 2009 року, за змістом ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняти його судом. Приймаючи до уваги, що в матеріалах справи є докази правомірного набуття позивачем права на вище вказане нерухоме майно, яке було набуте за час шлюбу відповідачем, але за особисті кошти позивача, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні, а також визнання відповідачем, вимог позову, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому, таке визнання може бути прийнято судом та суд приходить до висновку про припинення відповідача права у спільній сумісній власності подружжя, задоволення позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved