Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

У липні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою [ADDRESS] та виселити їх з вказаного жилого приміщення. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він є власником квартири [ADDRESS] , яка належить йому на підставі свідоцтв від 30.05.2019 року, посвідчених приватним нотаріусом КМНО Ткаченко В.Л., зареєстрованих в реєстрі за №№646,643,644,645. Вказану квартиру він придбав на електронних торгах ДП «СЕТАМ», що підтверджується протоколом №396917 від 05.04.2019 року на підставі актів про реалізацію предмета іпотеки, затверджених приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Яцишиним А.М. від 23.04.2019 року. Після цього, позивач звернувся до обслуговуючих будинок організацій та уклав споживчі договори на своє ім`я для оплати комунальних послуг, крім того, на нього було переведено особовий рахунок. Колишні власники квартири - відповідачі у справі добровільно не бажають залишити квартиру [ADDRESS] , в зв`язку з чим він був вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.07.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 11.03.2020 року зупинено провадження у даній цивільній справі до вирішення спору по іншій цивільній справі. Постановою Київського апеляційного суду від 27.04.2020 року скасовано ухвалу суду першої інстанції від 11.03.2020 року. Ухвалою суду від 20.05.2020 року поновлено провадження у справі, призначено судовий розгляд справи. Позивач в судовому засіданні повністю підтримав вимоги позову, просив суд про їх задоволення у повному обсязі з підстав, що викладені в позовній заяві. Представник позивача у судовому засіданні просив позов задовольнити, зазначив, що відповідачі не є власниками спірної квартири, не є членами сім`ї позивача, а тому просив визнати їх такими, що втратили право користування нею, виселити відповідачів з квартири, позивача вселити у квартиру. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, посилаючись на те, що її довірителем на даний час оспорюються виконавчі написи №№11053,2367 вчинені ПНКМНО Чуловським В.А. та Паракудою І.В . Інші відповідачі та представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, повідомлялися про день та час розгляду справи судом належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд, вислухавши вступне слово позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до актів про реалізацію предмета іпотеки, складених 19.04.2019 року, 22.04.2019 року, 23.04.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Яцишиним А.М. при примусовому виконанні виконавчих написів, складених ПНКМНО Чуловським В.А. було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , що в рівних долях належала на праві власності відповідачам у справі (а.с. 25-28). Позивач у справі [PERSON] згідно з протоколом проведення електронних торгів №396917 став переможцем торгів, що були проведені ДП «СЕТАМ», придбавши квартиру [ADDRESS] (а.с. 23). Відповідно до свідоцтв від 13.05.2019 року (зареєстрованих в реєстрі за №646,643,644,645), приватний нотаріус Ткаченко В.Л. відповідно до ст. 61 ЗУ «Про виконавче провадження», ст. 41 ЗУ «Про іпотеку» та на підставі акту про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого приватним виконавцем Виконавчого округу м. Києва Яцишиним А.М. 23.04.2019 року, посвідчила, що відповідачам у справі кожному, належить на праві власності майно, що складається з ј частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яке придбане [PERSON] , що раніше належало [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 13.01.1998 року відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської райради м. Києва. (а.с. 15-22). Після цього, позивач звернувся до обслуговуючих будинок організацій та уклав споживчі договори на своє ім.»я для оплати комунальних послуг, крім того, на нього було переведено особовий рахунок по квартирі. (а.с. 30-34, 37-38). Як зазначив в судовому засіданні позивач, колишні власники квартири - відповідачі у справі відмовляються добровільно звільнити житлове приміщення, двері йому не відчиняють, тому він був вимушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права власності. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В судовому засіданні встановлено, що незважаючи на наявність зареєстрованого права власності на квартиру [ADDRESS] , а також норм ст. 317 ЦК України, відповідно до якої власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, відповідачі своїми протиправними діями створюють позивачу перепони для користування квартирою. Пунктом 7 ст. 92 Конституції України встановлюється, що правовий режим власності визначається виключно законами України. Стаття 321 ЦК України встановлює непорушність права власності. Зокрема, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Засади захисту права власності передбачені ст. 386 ЦК України, зокрема власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд прийшов до висновку про можливість задоволення позову частково, а саме в частині виселення відповідачів з квартири [ADDRESS] та вселення в неї позивача, оскільки позивач на даний час, як власник квартири не має можливості користуватися та в повній мірі володіти своїм житлом, а відповідачі вчиняють перешкоди у розпорядженні позивачем його власністю. Щодо вимог позову про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, то суд приходить до висновку про відмову в задоволенні таких позовних вимог, оскільки як встановлено в судовому засіданні на момент розгляду справи судом, останні проживають в ній. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial