Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

У квітні 2021 року приватний підприємець [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості з орендної плати. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказував на те, що 05 січня 2019 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір управління нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , яка є власністю [PERSON] 08 січня 2019 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір оренди вказаної квартири з оплатою за місяць 30635 грн, що еквівалентно 1100 доларів США. Вказана сума повинна вноситись до 08 числа кожного наступного місяця. 09 січня 2020 року договір пролонговано на тих же умовах до 08 січня 2022 року. У зв`язку з пандемією COVID-19 відповідачу була зроблена знижка в розмірі 20% до 01 листопада 2020 року. Однак станом на 20 жовтня 2020 року [PERSON] допустила заборгованість з орендної плати за 4 місяця. Наймач посилалася на проблеми з банком, арештом рахунків в банку, обіцяючи кожний місяць оплату, в тому числі в письмовій формі. Так 29 жовтня 2020 року позивач видала розписку, згідно з якою зобов`язувалась оплатити заборгованість до 31 грудня 2020 року, однак оплату не внесла. Крім того, відповідач не платила також і комунальні платежі за опалення. У подальшому відповідач обіцяла оплатити борг до 07 лютого 2021 року, однак заборгованість не оплатила. Згідно з умовами договору оренди загальна сума заборгованості за договором складає 193160 грн, що еквівалентно 6898 доларів США. На вказану суму є згода відповідача, яка підтверджена розпискою. Крім того, заборгованість за централізоване опалення та за обслуговування вузла обліку становить 24357 грн. В той же час, відповідно до ст. 549, ч. 2 ст. 625 ЦК України, Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» відповідачем підлягає сплаті неустойка, яка складається з пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних, а всього 23325 грн. Посилаючись на викладене, позивач просив про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача витрат з оплати судового збору. Ухвалою судді від 09 квітня 2021 року відкрито провадження у справі для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відзив від відповідача не надійшов. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила. Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі заочного рішення та часткового задоволення позовних вимог. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Стаття 79 ЦПК України визначає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд установив, що 05 січня 2019 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір управління нерухомим майном, а саме: квартирою [ADDRESS] , яка є власністю [PERSON] 29 грудня 2018 року [PERSON] передала, а [PERSON] прийняв залогову суму за оренду квартири [ADDRESS] в сумі 400 доларів США, що підтверджується розпискою. 08 січня 2019 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір оренди вказаної квартири з оплатою за місяць 30 635 грн, що еквівалентно 1100 доларів США. Вказана сума повинна вноситись до 08 числа кожного наступного місяця. 09 січня 2020 року сторони продовжили дію договору оренди до 08 січня 2022 року на умовах вказаного договору, про що написали розписку на договорі оренди. 29 жовтня 2020 року [PERSON] визнала заборгованість з орендної плати за 4 місяці (липень, серпень, вересень, жовтень) 2020 року, яку зобов`язалась погасити до 31 грудня 2020 року, про що написала розписку на договорі оренди. Пунктом 2.5 договору передбачено, що наймач зобов`язується дотримуватись умов договору у відношенні своєчасності і повноти внесення орендної плати й інших платежів. Згідно з пунктом 3.1 договору оренди за домовленістю сторін щомісячна плата за користування об`єктом нерухомості вноситься у грошовій формі авансовим платежом і складає 30635 грн (розрахунок у гривні за поточним курсом продажу долара США, установленому НБУ). На момент укладення даного договору, щомісячна орендна плата еквівалентна 1100 доларам США за поточним курсом продажу долара США, установленим НБУ, що з метою мінімізації можливих інфляційних процесів є орієнтиром для корекції суми щомісячної плати, зазначеної в п. 3.1 даного договору (пункт 3.1.1 договору). Зміна сторонами договору розміру орендної плати, а також корекція, передбачена п. 3.1.1 протягом терміну дії даного договору, можлива тільки за згодою сторін і закріплюється додатковими угодами. Оплата комунальних послуг, що відноситься до об`єкта нерухомості здійснюється за рахунок наймача (пункт 3.1.3 договору). Розрахунок з орендної плати за об`єкт нерухомості здійснюється сторонами до 8 числа поточного місяця. Під час передачі квартири та майна наймач зобов`язується виплатити наймодавцю плату за перший місяць дії договору та страховий депозит, що становить суму в розмірі 30635 грн, що еквівалентно 1100 доларів США за курсом НБУ, який не повертається у разі дострокового розірвання договору без попередження наймодавця за 2 місяця до розірвання та/або порушення умов договору. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 626 ЦК України). Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статей 810,811 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Договір найму житла укладається у письмовій формі. Згідно зі ст. 812 ЦК України предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Помешкання має бути придатним для постійного проживання у ньому. Відповідно до ст. 815 ЦК України наймач зобов`язаний використовувати житло лише для проживання у ньому, забезпечувати збереження житла та підтримувати його в належному стані. Наймач не має права провадити перевлаштування та реконструкцію житла без згоди наймодавця. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Звертаючись до суду із позовом, [PERSON] вказував про те, що [PERSON] допустила заборгованість із орендної плати за 4 місяці, що відповідач визнала, видавши 29 жовтня 2020 року розписку, в якій зобов`язувалась сплатити борг до 31 грудня 2020 року, а також не сплатила борг до закінчення терміну дії договору. Факт наявності указаної заборгованості та її розмір відповідачем під час розгляду справи не спростовано. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача заборгованості із орендної плати в сумі 98560 грн, за період з 08 липня 2020 року до 08 листопада 2020 року з розрахунку 24640 грн (з урахуванням знижки 20%) х 4, в сумі 92400 грн за період з 08 листопада 2020 року до 08 лютого 2021 року із розрахунку 30800 грн х 3 місяці та 2200 грн за період з 09 до 10 лютого 2021 року з розрахунку 30800 грн: 28 днів х 2 дні, а всього - 193160 грн. Крім того, відповідно до статті 815 ЦК України та згідно з розділом 3 договору оренди відповідач на орендаря покладено обов`язок зі сплати комунальних послуг, в тому числі за послуги з централізованого опалення. Згідно із рахунком-повідомленням комунального підприємства «Київтеплоенерго» за послуги з централізованого опалення у спірному жилому приміщенні значиться борг в сумі 23200,66 грн та 44,64 грн за послуги з обслуговування вузла комерційного обліку, а всього 24357 грн. Отже, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача за послуги з централізованого опалення та за послуги з обслуговування вузла комерційного обліку підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних, то суд виходить з наступного. Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував на те, що відповідно до ст. 549, ч. 2 ст. 625 ЦК України, Закону України від 22 листопада 1996 року N 543/96-ВР «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» підлягає сплаті неустойка в сумі 23325 грн, яка складається з пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина перша статті 550 ЦК України). Частиною другою статті 551 ЦК України передбачено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Оскільки договором оренди, укладеним сторонами, розмір неустойки не встановлений, підстави для її стягнення відсутні. Посилання позивача на Закон України від 22 листопада 1996 року N 543/96-ВР «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» щодо стягнення пені відповідно до норм цього закону є безпідставними, оскільки цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, в той час як стороною договору оренди є фізична особа - [PERSON] , яка не є суб`єктом підприємницької діяльності. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Ураховуючи те, що внаслідок невиконання [PERSON] передбаченого умовами договору оренди нерухомого майна від 08 січня 2019 року зобов`язання зі сплати грошових коштів за користування квартирою, з неї разом з основним боргом підлягають стягненню три проценти річних відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Верховного Суду від 27 травня 2019 року по справі№ 910/20107/17 міститься висновок про те, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі, якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи, при цьому, за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Так, три проценти річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 193160 грн, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 09 липня 2020 року до 30 квітня 2021 року, що становить 296 днів помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році), тобто 193160 грн х 296 день х 3 : 100 : 365 = 4699,34 грн. Що стосується стягнення з відповідача інфляційних втрат, то суд виходить з наступного. На момент укладення даного договору сторони погодили, що місячна орендна плата еквівалентна 1100 доларам США за поточним курсом продажу долара США, установленим НБУ, що з метою мінімізації можливих інфляційних процесів є орієнтиром для корекції суми щомісячної плати, зазначеної в п. 3.1 даного договору (пункт 3.1.1 договору). За змістом пункту 3.2.1 договору оренди орендна плата здійснюється в гривні по курсу продажу долара в офіційних обмінних пунктах на момент оплати. Ураховуючи те, що офіційний індекс інфляції це знецінення - зниження купівельної спроможності грошової одиниці України - гривні, в той час як сторони договору оренди передбачили сплату орендної плати в гривнях, що еквівалентна 1100 доларам США по курсу продажу долара в офіційних обмінних пунктах на момент оплати, тому у вказаному зобов`язанні сума орендної плати індексації не підлягає, а отже й відсутні підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Таким чином, слід дійти висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення основного боргу, витрат за житлово-комунальні послуги та трьох процентів річних згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено (п.35). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну (п.36). Звертаючись до суду із позовом позивач просив стягнути з відповідача основний борг в сумі 193160 грн, 24357 грн витрати за послуги з централізованого опалення та неустойку, що складається з пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних в сумі 23325 грн, а всього 240842 грн. Разом з тим, до задоволення підлягають позовні вимоги про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 193160 грн, 24357 грн витрат за послуги з централізованого опалення та 4699,34 грн як три проценти річних, а всього 222216,34 грн, що складає орієнтовно 92,27 % від суми 240 842 грн. Отже, сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 92,27 % х 2409 грн : 100% =2222,78 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial