Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

У листопаді 2017 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] (далі по тексту - ФОП [PERSON] , відповідач) про розірвання договору підряду, стягнення коштів за невиконане зобов`язання, а саме: авансу в сумі 30 000 грн.; трьох процентів річних в сумі 404,38 грн.; індексу інфляції в сумі 314,70 грн.; пені в сумі 226 320 грн.; процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 1 711,23 грн.; реальних збитків у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6 000 грн.; упущеної вигоди в сумі 2 426,30 грн. та відшкодування моральної шкоди в сумі 10 000 грн. До початку розгляду справи по суті позивач відмовився від вимог про стягнення штрафних санкцій, нарахованих відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України (трьох процентів річних та індексу інфляції), та збільшив розмір позовних вимог в частині стягнення пені до 369 900 грн., процентів за користування чужими грошовими коштами до 5 250,80 грн. і упущеної вигоди до 6 080 грн. Позов з урахуванням заяви про часткову відмову від позову та збільшення розміру позовних вимог обґрунтований такими обставинами. 17.06.2017 між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір № 28. За даним договором відповідач зобов`язалася у строк до 60 календарних днів виготовити та встановити позивачу комплект кухонних меблів загальною вартістю 46 000 грн. На виконання умов договору позивач сплатив відповідачу аванс в розмірі 30 000 грн. Станом на 01.10.2018 з моменту підписання договору минуло 411 днів, проте своїх зобов`язань відповідач не виконала. За таких обставин позивач вправі відмовитися від договору, вимагати повернення авансу, сплати пені в розмірі трьох відсотків вартості послуги за кожний день прострочення та процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі облікової ставки НБУ, що передбачено статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та статтями 651, 693, 536 ЦК України. Для захисту своїх законних інтересів позивач змушений був звернутися за допомогою до юридичної компанії, за послуги якої сплатив 6 000 грн., що відноситься до реальних збитків. Також позивачем втрачено дохід у вигляді відсотків по депозиту, який він би мав можливість отримати від суми вкладу в розмірі 30 000 грн. Невиконання відповідачем договірних зобов`язань заподіяло позивачу моральну шкоду, компенсація якої оцінюється ним у розмірі 10 000 грн. Відповідач ФОП [PERSON] позов не визнала пославшись на те, що її вини у невиконанні зобов`язання у встановлений договором строк немає, оскільки залучений нею до виконання робіт столяр був не у змозі їх виконати у зв`язку з відсутністю спеціального обладнання, яке залишилось на тимчасово окупованій території Луганської обл., що є форс-мажорною обставиною. Про цю обставину вона дізналась незадовго до закінчення визначеного договором строку. Про обставини прострочення вона повідомила позивача, і коли 13.11.2017 замовлення було виконано, запропонувала позивачу його доставити. Однак позивач зажадав сплати йому компенсації за затримку виконання у розмірі, який був для неї неприйнятним. 31.01.2018 вона офіційно листом повідомила замовника про причину затримки виготовлення меблів та просила погодити день доставки, проте позивач відмовився отримувати листа. З 13.11.2017 виготовлений комплект меблів зберігається на складі. До того ж відповідно до умов договору вона є продавцем, а не виробником меблів, а отже брала на себе зобов`язання лише доставити товар замовнику у відповідному асортименті, кількості та по ціні. Вважала також необґрунтованими вимоги про стягнення пені і відшкодування збитків вказуючи, що прострочення виконання замовлення склало лише 90 днів, вимоги статті 536 ЦК України та статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносини не поширюються, а належних доказів понесення реальних витрат та упущеної вигоди позивачем не надано. Ухвалою від 23.05.2018 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання. 14.05.2018 позивач подав заяву про зміну позовних вимог. 08.11.2018 відповідач подала заперечення (відзив) на позов. 12.11.2018 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. 27.11.2018 позивач подав відповідь на відзив. Заслухавши учасників справи, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 17.06.2017 ФОП [PERSON] (підрядник) та [PERSON] (замовник) уклали договір № 28, предметом якого є доставлення підрядником замовнику комплекту кухонних меблів. Згідно з умовами, визначеними пунктом 1. договору, його ціна становить 46 000 грн. При цьому договір визначає порядок розрахунків, відповідно до якого замовник здійснює попередню оплату в розмірі не менше 70% від загальної вартості товару, що становить 30 000 грн. Відповідно до пункту 2.1. договору строк виконання замовлення складає від 50 до 60 днів з дати попередньої оплати. На виконання вищенаведених умов договору позивач сплатив відповідачу 30 000 грн., що підтверджується товарним чеком на вказану суму від 17.06.2017. Зі змісту договору вбачається, що його невід`ємною частиною є погоджені з позивачем документ під назвою «замовлення» та ескізне зображення, які відображають технічні характеристики об`єкта замовлення. Судом встановлено, що у встановлений договором строк меблі позивачу не були доставлені. 31.10.2017 позивач направив відповідачу досудову претензію про здійснення поставки меблів у п`ятиденний строк та зменшення розміру остаточного розрахунку на суму штрафних санкцій - неустойки за прострочення виконання зобов`язання на 133 дні, процентів за користування чужими грошовими коштами, індексу інфляції та трьох процентів річних, проте вимоги позивача відповідач не виконала. Виходячи із загальних ознак зобов`язань, зафіксованих в укладеному сторонами договорі, які характеризуються особливостями об`єкта цих зобов`язань - виконання однією стороною (підрядником), який здійснює підприємницьку діяльність, за завданням другої сторони (замовника) певної роботи, призначеної для задоволення побутових потреб, за плату, суд дійшов висновку, що між [PERSON] та ФОП [PERSON] виникли зобов`язання побутового підряду, які врегульовані нормами глави 61 ЦК України. Так, відповідно до положень статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. За договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (частина 1 статті 865 ЦК України). У договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення (частина 1 статті 843 ЦК України). Строки виконання роботи або окремих її етапів встановлюються у договорі підряду (частина 1 статті 846 ЦК України). Доводи відповідача про те, що умови договору не передбачали зобов`язання по виготовленню меблів, а лише їх доставку замовнику, не заслуговують на увагу з таких підстав. По перше, використані у даному договорі назви його сторін (підрядник, замовник) відповідають загальноприйнятому та традиційному визначенню сторін договору підряду. По друге, і це є головним, порівняння змісту окремих частин самого договору, зокрема, пунктів 1 і 5, та змісту додатків до нього (замовлення та ескізного зображення), дає підстави дійти до цілком логічного висновку, що метою договору було як виготовлення відповідачем за замовленням позивача комплекту кухонних меблів, так і їх доставка за адресою позивача. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України). За приписом статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (частина 1 статті 530 цього Кодексу). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. За приписом статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Сторони договору погодили, що у випадку вступу в силу форс-мажорних обставин терміни виконання даного договору переносяться на час дії цих обставин, а сторони зобов`язані в короткий термін провести перемовини з метою вияву альтернативних способів виконання даного договору (пункт 8.2. договору). Водночас жодних доказів виникнення форс-мажорних обставин, які перешкодили виконанню відповідачем договору у встановлений строк, суду не надано. Не ґрунтуються на законі і доводи відповідача про те, що затримка з виконанням договору виникла з незалежних від неї обставин внаслідок дій третьої особи (столяра, якого вона залучила до виконання замовлення), оскільки за правилом частини 1 статті 838 ЦК України підрядник має право залучити до виконання роботи інших осіб, при цьому він залишається відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи. Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Такими наслідками є, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків (частина 3 статті 612 ЦК України). Згідно з частиною 2 статті 849 ЦК України прострочення підрядника кореспондує праву замовника відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Відповідно до частини 2 статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої ним шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Частина 1 статті 854 ЦК України передбачає загальне правило про оплату роботи замовником після остаточної її здачі. Водночас закон не забороняє сторонам домовитися про інший порядок розрахунків, зокрема, про видачу підряднику авансу чи завдатку. Визначення авансу чинне законодавство не містить, проте з огляду на зміст положень частини 2 статті 570, частини 2 статті 854 ЦК України наявні підстави вважати, що авансом є сума, яка сплачується в рахунок грошового зобов`язання і не має забезпечувального характеру, властивого завдатку. Аванс сплачується боржником в момент настання обов`язку платежу, тобто виконує функцію попередньої оплати, а відтак боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. Отже з огляду на встановлені обставини та вищенаведені положення цивільного закону суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про розірвання договору підряду з підстав істотного порушення його умов підрядником та стягнення авансу в сумі 30 000 грн. Статтею 624 ЦК України передбачено, що якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Укладеним сторонами договором неустойка (пеня) не встановлена, проте вимоги позивача про її стягнення обґрунтовані посиланням на положення частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно частини 3 статті 865 ЦК України до відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Частина 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі, коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Зважаючи на вищенаведене суд дійшов висновку, що позивач має право на стягнення пеніза прострочення виконання зобов`язання, яке виникло на підставі договору підряду, в розмірі трьох відсотків від суми сплаченого ним авансу. За період з 16.08.2017 (крайнього строку виконання зобов`язання) по 01.10.2018 (дата подання заяви про зміну позовних вимог) прострочення виконання відповідачем договірного зобов`язання склало 411 днів, а отже розмір пені за вказаний період становить 369 900 грн. (30000х3%х411). Разом з тим, згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже ураховуючи, що розмір нарахованої позивачем неустойки значно перевищує розмір збитків, суд, виходячи з принципів розумності та справедливості, вбачає підстави для зменшення розміру неустойки до розміру переданого позивачем відповідачу авансу, тобто до 30 000 грн. На обґрунтування вимог про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами позивач посилається на положення статті 693 ЦК України, яка застосовується до правовідносин, що випливають з договору купівлі-продажу. Однак зазначені відносини не є подібними за змістом, а тому посилання на зазначену норму суд вважає безпідставним. Разом з тим положення статті 1212 ЦК України, яка регулює зобов`язання, що виникають у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, регулюють відносини, є подібними відносинам, що є предметом розгляду цієї справи. Судом встановлено, що відповідачем на виконання умов договору підряду в якості авансу були набуті грошові кошти в розмірі 30 000 грн. за рахунок позивача, і з огляду на невиконання відповідачем зобов`язань за договором підряду підстава, на якій були набуті грошові кошти, відпала. Судом встановлено, що відповідачем на виконання умов договору підряду в якості авансу були набуті грошові кошти в розмірі 30 000 грн. за рахунок позивача, і з огляду на невиконання відповідачем зобов`язань за договором підряду підстава, на якій були набуті грошові кошти, відпала. За таких обставин до даних правовідносин суд застосує положення частини 2 статті 1214 ЦК України, яка передбачає, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Статтею 536 ЦК України встановлене загальне правило, згідно з яким за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. При визначенні розміру процентів суд також застосує аналогію закону, а саме: положення частини 1 статті 1048 ЦК України, яка визначає, що у разі не встановлення договором розміру процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно з наданим позивачем розрахунком, здійсненим з урахуванням облікової ставки Національного банку України, за період з дати закінчення дії договору підряду (16.08.2017) по 01.10.2018розмір процентів становить 5 250,80 грн. Вказаний розрахунок суд покладає в обґрунтування рішення, оскільки він виконаний за вірною формулою, з урахуванням даних про розмір облікової ставки Національного банку Україниза вищевказаний період та не спростований відповідачем. Вимоги про стягнення коштів в сумі 6 000 грн., які позивач вважає реальними збитками, не ґрунтуються на законі, оскільки ці кошти сплачені позивачем за надання йому професійної правничої допомоги у даній справі. Такі витрати законодавець відніс до судових витрат, а відтак в даному випадку повинна діяти спеціальна процесуальна норма, яка визначає порядок та спосіб розподілу судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). При вирішенні вимог про відшкодування упущеної вигоди та моральної шкоди суд керується загальними засадами цивільного права та положеннями цивільного законодавства, які регулюють питання відшкодування збитків та моральної шкоди як способів захисту суб`єктивних цивільних справ. Так, відповідно до частини 2 статті 22 ЦК України упущена вигода є одним із видів збитків, які визначаються як доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. З аналізу зазначеної норми матеріального закону вбачається, що для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення:1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, проте належних і допустимих доказів наявності усіх елементів цивільного правопорушення позивач не надав. Вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються лише на нічим не підтвердженому припущенні, що в разі несплати відповідачем авансу він міг би внести кошти на депозитний рахунок в банківську установу і отримати при цьому доходи у розмірі 18% річних. Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені статтею 23 ЦК України закріплює визначаючи, що моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до статті 1167 цього Кодексу моральна шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Отже з огляду на зміст зазначених норм матеріального права зобов`язання з відшкодування шкоди виникає при наявності таких складових: протиправної поведінки відповідача; настання шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою; вини завдавача шкоди. Проте доказів, які б підтверджували наявність усіх вищенаведених складових, позивачем не надано. Окрім того положення цивільного закону, які регулюють правовідносини, що виникають з договору підряду, не передбачають такий спосіб захисту порушеного права як відшкодування моральної шкоди. За таких обставин суд відмовляє у позові про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю і безпідставністю вимог. Отже з огляду на встановлені обставини та вищенаведені положення закону, суд визнає обґрунтованими і доведеними вимоги [PERSON] в загальному розмірі 65 250,80 грн., що включає суму авансу - 30 000 грн., пеню - 30 000 грн. та проценти за користування чужими грошовими коштами - 5 250,80 грн. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас в судовому засіданні представник позивача заявив про існування додаткових доказів на підтвердження розміру понесених судових витрат, а тому питання про їх розподіл буде вирішуватись в іншому судовому засіданні шляхом ухвалення додаткового рішення. На підставі викладеного,

Outcome: partial