Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

У листопаді 2015 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним Договору позики грошових коштів від 08 липня 2014 року в сумі 300 080,00 грн., укладеного між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник), та застосування наслідків недійсності правочину у вигляді визнання недійсним Договору застави автомобіля від 08 липня 2014 р., укладеного між [PERSON] (заставодержатель) та [PERSON] (заставодавець), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Демчук Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3171, яким забезпечено виконання зобов'язань [PERSON] за договором позики грошових коштів від 08 липня 2014 року. Свої вимоги позивач мотивує тим, що у жовтні 2015 р. вона отримала письмову вимогу від відповідачки [PERSON] про сплату заборгованості у сумі 2 610 740 (два мільйони шістсот десять тисяч сімсот сорок) гривень 55 коп., обумовлену тим, що 08 липня 2014 року між [PERSON] (позичальник) та [PERSON] (позикодавець) було укладено письмовий договір позики, у відповідності до умов якого відповідачка [PERSON] передала позивачці [PERSON], грошові кошти в сумі 272 222,07 грн. (двісті сімдесят дві тисячі двісті двадцять дві гривні 07 коп.), що за курсом НБУ (1 долар США = 11,784505 грн.) на день укладення вказаного договору було еквівалентно 23100 (двадцять три тисячі сто) доларів США, а [PERSON] зобов'язалась повернути [PERSON] таку ж суму грошових коштів в строк до 08.08.2014 р. Разом з тим позивачка зазначала, що вона не підписувала та ніколи не укладала з відповідачкою [PERSON] ніяких договорів позики, а договір позики від 08 липня 2014 р. насправді є підробленим, оскільки підписаний не позивачкою [PERSON], а іншою особою. Вказувала, що жодних розписок або інших документів, які б посвідчували і підтверджували передання Відповідачем вищезазначеної грошової суми, Позивачем також не підписувалось і не видавалось. Представник позивача - адвокат Винокуров Олександр Вікторович надав до суду заяву, в якій просив провести заочний розгляд справи та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явилась, заперечень проти позову не надала, свого представника для участі у судовому засіданні не направила, хоча була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Суд, вивчивши заяву представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 08 липня 2014 р. було укладено договір позики, згідно умов якого [PERSON] (позикодавець), від імені та в інтересах якої на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяв представник [PERSON], передала у власність [PERSON] (позичальник) грошові кошти в сумі 300 080, 00 грн. (триста тисяч вісімдесят гривень 00 коп.), що за курсом НБУ (1 долар США = 12,400 грн.) на день укладення вказаного договору було еквівалентно 24 200 (двадцять чотири тисячі двісті) доларів США, а позичальник зобов'язався повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Кінцевий строк погашення позики - 08 вересня 2014 року (п. 1.1. Договору позики). В якості забезпечення виконання зобов'язань позивачки, як позичальника за Договором позики від 08 липня 2014 р., було укладено Договір застави автомобіля від 08 липня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Демчук Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 3171, відповідно до якого [PERSON] (заставодавець) передала, а [PERSON] (заставодержатель) прийняла в якості застави рухоме майно, а саме: автомобіль марки - MERSEDES-BENS, модель GL 550, тип - універсал легковий-В, колір-чорний, випуску 2009 року, номер шасі «[NUMBER]», державний реєстраційний номер «[NUMBER]», зареєстрований 19.02.2014 року (№ реєстрації 8005). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Форма договору є формою відображення згідності волі осіб, що його уклали, у відношенні його умов. У разі, коли договір укладено у письмовій формі, одним із обов'язкових реквізитів договору є підпис сторін. Водночас відсутність підпису під договором унеможливлює констатацію надання договору письмової форми. Підпис учасника правочину є актом волевиявлення особи на вчинення правочину та засвідчує той факт, що правочин відповідає внутрішній волі сторони. Відсутність підпису Позивача на договорі означає, що сторона не здійснила такого акту волевиявлення. З метою експертного дослідження підпису позивачки в Договорі позики грошових коштів від 08.07.2014 р. ухвалою суду від 23 травня 2016 року у справі за клопотанням представника позивача було призначено судову почеркознавчу експертизу з подальшим направленням матеріалів вищезазначеної справи до Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України для виконання вказаної ухвали суду. У вересні 2016 року матеріали справи повернуто до суду із складеним висновком експерта від 29.08.2016 № 96, згідно якого: «Вирішити питання чи виконано підпис від імені [PERSON] на договорі позики грошових коштів в сумі 24200 дол. США [PERSON] або іншою особою?», «Чи виконаний запис літер «А» та «К» у підписі [PERSON] або іншою особою?», «Чи виконано підпис однією і тією ж особою, якою виконані вільні та експериментальні зразки?», не виявляється можливим у зв'язку із тим, що підпис від імені [PERSON] в договорі позики грошових коштів від 08.07.2014 р. незпідставний за транскрипцією зі зразками підпису [PERSON] Разом з тим, судовим експертом встановлено, що рукописні записи «[PERSON]» в графі «Позичальник» біля підпису в договорі позики грошових коштів в сумі 24 200 доларів США виконані, ймовірно, не [PERSON], а іншою особою. При цьому, вирішити питання в категоричній формі не виявилось можливим у зв'язку з недостатньою кількістю порівняльного матеріалу (порівняльних за часом вільних зразків почерку [PERSON]). За таких обставин, суд приходить до висновку, що спірний Договір позики грошових коштів від 08.07.2014 року не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, оскільки такий договір не підписувався та не укладався Позивачкою, а отже відсутнє волевиявлення особи, а правочин не відповідає внутрішній волі позивачки. Щодо вимоги про визнання недійсним Договору застави автомобіля від 08 липня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Демчук Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 3171, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. Статтею 3 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання. Це означає, що забезпечення не може існувати, коли відсутній предмет забезпечення. А тому, якщо основне зобов'язання є недійсним, не має юридичної сили і забезпечення. Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність визнати недійсним договір застави автомобіля від 08 липня 2014 р. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Частина 3 ст. 203 ЦК України встановлює, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Водночас відповідачем у справі не надано суду жодних доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому виходячи з засад справедливості, добросовісності та розумності суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно з ч.1 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Частиною 1 статті 56 ЦПК України передбачено, що правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. На підставі викладеного,

Outcome: approved