Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

У листопаді 2016р. [PERSON] звернулася до суду із позовом, уточненим в подальшому до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приват Банк» (далі - ПАТ КБ «Приват Банк») в особі філії «Южне Головне регіональне управління» ПАТ КБ «[PERSON]», посилаючись на те, що з 2014року вона є клієнтом ПАТ КБ «Приват Банк», та на її імя було випущено платіжні картки №5168757253026092 (карта для виплат - зарплатна) та №5168755368394686 (універсальна - кредитна). Фінансовим номером був визначений номер мобільного телефону оператора мобільного звязку ПрАТ «Київстар GSM» +380987973534. Згідно з абзацом 2 пп.1.1.1.130 Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк» (далі - Умови та правила), розміщених на офіційному Інтернет-сайті банку, фінансовий телефон клієнта це номер мобільного телефону, який зазначений і підтверджений клієнтом як номер телефону, за допомогою якого можуть проводитись фінансові операції, а також підтверджується клієнтом під час активації продукту за допомогою POS-терміналу співробітника (у відділенні Банку), в банкоматі, терміналі самообслуговування з підтвердженням ПІН-коду картки і СМС паролем, а також в [PERSON] 24 (у разі зміни логіна користувача). Позивачка вказала, що 28 лютого 2016року приблизно о 19 годині відносно неї групою осіб було вчинено розбійний напад, за фактом якого було відкрито кримінальне провадження. Зазначала, що після розбійного нападу, того ж дня, об 20:50 годин бригадою швидкої медичної допомоги її у стані коми І ступеня було доставлено до відділення реанімації та інтенсивної терапії Багатопрофільного медичного центру «Університетська клініка №1 Одеського Національного медичного університету», де вона перебувала у ніч з 28 лютого 2016року по 29 лютого 2016року, а потім з 29 лютого 2016року продовжила курс стаціонарного лікування в КУ «Міська лікарня №8». Стверджувала, що в результаті скоєння розбійного нападу, невідомі особи заволоділи належним їй майном, а саме її службовим посвідченням, платіжними картками ПАТ КБ «Приват Банк» та мобільним телефоном, в якому знаходились сім-картки із абонентськими номерами +380662647443 та +380987973534. Крім того, на час її перебування на лікуванні, 29 лютого 2016року об 0:50 годин, особами, що вчинили стосовно неї розбійний напад було здійснено операцію з отримання грошей в банкоматі готівкою у сумі 200,00грн. та об 01:40 проведено розрахунок в магазині на суму 122,93грн. Окрім зазначеного, 29 лютого 2016року о 13:30 хвилин вказаними особами за допомогою сервісу «Оплата частинами» укладено договір №16022903130926 купівлі ноутбуку на суму 24999,94грн., за яким доручено ПАТ КБ «Приват Банк» встановити регулярний платіж з картки №5168755368394686 на погашення заборгованості, у кількості 7 платежів у розмірі 3571,42грн., перший з яких 29.02.2016року, останній 29.08.2016року. Крім того, перед купівлею ноутбуку невідомою особою поповнено її картку на суму 2000,00грн. та 1600,00грн. Зазначала, що 29 лютого 2016року її брат [PERSON] повідомив банк про факт викрадення у неї платіжних карток та мобільного телефону, а 01 березня 2016року вона особисто отримала нові картки у відділенні банку, замість вкрадених. Стверджувала, що неодноразово, а саме 28 березня 2016року, 18 травня 2016року та 03 листопада 2016року письмово повідомляла банк про обставини заволодіння невідомими особами її карток та телефону, проте відповідач її звернення ігнорує. Посилаючись на те, що договір №18022903130926 від 29 лютого 2016року укладений не уповноваженою на його укладення особою, в результаті оману та помилки, позивачка посилаючись на ст.ст. 215, 229, 230 ЦК України, просила суд визнати недійсним кредитний договір №16022903130926 (SAMDNWFC00002913424) від 29.02.2016р., укладений шляхом обману в магазині «Ельдорадо» (ТОВ «Дієса»), розташованому в м. Одесі по вул. Новощепний ряд,2, від імені позивачки без її на то згоди, усупереч її волі, не уповноваженими на його вчинення особами, використовуючи сервіс ПАТ КБ «Приватбанк» «Оплата частинами» за її платіжною карткою №5168755368394686, викраденою 28.02.2016року під час вчинення стосовно неї розбійного нападу, за фактом якого здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №12016160500001727 за ч.1 ст.15 і п.6 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України; відновити становище, яке існувало до порушення, визнавши [PERSON], 12.07.1983року народження, такою, що не мала та не має будь-яких зобовязань, заборгованості тощо перед ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором №16022903130926 (SAMDNWFC00002913424) від 29.02.2016р., укладений шляхом обману в магазині «Ельдорадо» (ТОВ «Дієса»), розташованому в м. Одесі по вул. Новощепний ряд,2, від імені позивачки без її на то згоди, усупереч її волі, не уповноваженими на його вчинення особами, використовуючи сервіс ПАТ КБ «Приватбанк» «Оплата частинами» за її платіжною карткою №5168755368394686, викраденою 28.02.2016року під час вчинення стосовно неї розбійного нападу, за фактом якого здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №12016160500001727 за ч.1 ст.15 і п.6 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України, у тому числі щодо відсотків по ньому, пені, штрафних санкцій та всіх інших будь-яких нарахувань, проведених ПАТ КБ «Приват Банк» за цим договором, та стягнути з відповідача судові витрати. Позивачка та її представник, діючий за довіреністю від 29 квітня 2016року в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити (т.1 а.с.104). Представник відповідача ПАТ КБ «Приват Банк» діючий на підставі довіреності від 28 грудня 2016року в судовому за сіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на їх необґрунтованість та незаконність. Раніше до суду були надані письмові заперечення проти позову, в обґрунтування яких представник відповідача зазначав, що позивачкою невірно обрано спосіб захисту свого порушеного права, оскільки договір, який не підписувався вважається неукладеним і не може бути предметом вимог про визнання договору недійним ( т.1 а.с. 143-145,146-147). Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, пояснення свідків, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договору недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення, слід відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, правовідносини, які виникли між сторонами регулюються розділом 2 главами 52, 53, 71 книги пятої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини. Судом встановлено, що 21 березня 2014р. позивачка підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ «КБ «Приватбанк», якою підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правила користування платіжною картою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06 березня 2010р. та «Тарифи Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та банком договір, що підтверджується її підписом у заяві (т.1 а.с.175). З матеріалів справи вбачається, що 02 березня 2016року у Єдиному реєстрі досудових розслідувань була зареєстрована заява [PERSON], 12 липня 1983року народження, яка проживає у [INFO], про те що 28 лютого 2016року приблизно о 19 годині у приміщенні кафе-бару «У Гелі», розташованого у м. Одесі на розі вул. Базарної та Преображенської на неї невстановленими особами було вчинено розбійний напад, шляхом отруєння її невстановленою на той час слідством психотропною речовиною, після чого потерпіла втратила свідомість. Нападниками, [PERSON] було вивезено в парк Савицького, де заволодівши її особистим майном, залишили біля зупинки громадського транспорту по вул. Мельницькій у м. Одесі. Цього ж дня, 28 лютого 2016року приблизно о 20:50 [PERSON] у стані непритомності у терапії багатопрофільного медичного центру «Університетська клініка Одеського національного медичного університету», а з 29 лютого 2016року потерпіла перебувала на стаціонарному лікуванні у КУ «Міська лікарня №8». Сума матеріальних збитків, складає 60500,00 грн., що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 02 березня 2016року (т.1 а.с.32). Із змісту супровідного листа вбачається, що [PERSON] доставлена в ЛПЗ 28 лютого 2016року о 20:50годин за викликом №524, прийнятим о 20:15годин(т.1 а.с.33). Факт перебування позивачки 28 лютого 2016року на лікуванні також підтверджується довідкою «Університетська клініка №1 Одеського національного медичного університету», випискою із історії лікування №783/205 КУ «Міська лікарня №8» (т.1 а.с.34,35). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив суду, що він є батьком позивачки, з її пояснень йому стало відомо, що вона вийшла у неділю 28 лютого 2016року на роботу, та повернулась додому тільки у понеділок, коли він зустрів її на сходовій клітині біля її квартири. Донька пояснила йому, що щодо неї був здійснений розбійний напад та отруєння, її знайшли у парку в непритомному стані, звідки вона на кареті швидкої допомоги потрапила до лікарні, та звідки її вигнали (т.1 а.с.242). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила суду, що вона працює судмедекспертом, проводила огляд [PERSON], у який спочатку було встановлений діагноз передозування психотропними препаратами, кома 2 степені, алкогольне отруєння, після чого, в результаті проведення повторної експертизи встановлено наявність снодійного препарату в сечі(т.1 а.с.241). З копії листа ПАТ КБ «Приват Банк» від 13 листопада 2016 року №30.1.0. 0/2-3050809783 вбачається, що 29 лютого 2016 року між позивачкою та ПАТ КБ «Приват Банк» було укладено кредитний договір №SAMDNWFC00002913424, згідно умов якого останній надав позивачці кредит зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом (т.1 а.с.77). З змісту копії чека від 29 лютого 2016 року вбачається, що [PERSON] підтвердила зобовязання за договором 16022903130926 від 29 лютого 2016 року та доручила банку встановити регулярний платіж з картки 5168……..4686 на погашення заборгованості за карткою 2233……..4557, кількість платежів: 7, щомісячний платіж 3571,43. Перший платіж 29 лютого 2016року, останній платіж 29 серпня 2016року. Крім того, в даному письмовому документі зазначено, що з умовами та правилами надання банківських послуг ознайомлений і згоден, клієнт, підпис (а.с.76). З листа директора ТОВ «Дієса» вбачається, що 29 лютого 2016 року в магазині «Ельдорадо», який знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Новощепний ряд, 2 була здійснена покупка ноутбуку «LENOVO IdeaPad Z51-70 (80К6013NUA), Страхування товару «Універсальна безпека» Коробка «Універсальна безпека» на суму 25009,94, яку клієнт [PERSON] оплатила 24999,94 як оплату частинами на 7 міс. та 10,00 грн. готівкою (т.1 а.с.75). Позивачка [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти укладення нею договору №16022903130926 купівлі ноутбуку на суму 24999,94грн., за яким доручено ПАТ КБ «Приват Банк» встановити регулярний платіж з картки №5168755368394686 на погашення заборгованості, у кількості 7 платежів у розмірі 3571,42грн., перший з яких 29 лютого 2016року, останній 29 серпня 2016року. Стверджувала, що вона цей договір не підписувала, оскільки на час укладення вказаного договору знаходилася на стаціонарному лікуванні в КУ «Міська лікарня №8» у звязку з вчиненням щодо неї розбійного нападу невстановленими особами. Крім того, [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог, посилалася на те, що кредитний договір повинен бути визнати недійсним, оскільки вчинений під впливом помилки та обману, так як вона даний договір не укладала, стороною в цих договорах виступали особи, які щодо неї скоїли злочин і не мали права на їх укладення. На підтвердження вказаних обставин, позивачка надала суду копії документів, з яких вбачається, що, що слідчим відділом СУ ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №12016160500001727 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України за фактом розбійного нападу на [PERSON] (т.1 а.с.125). З змісту копії ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 01 вересня 2016 року вбачається, що досудовим розслідуванням встановлено, що 01 березня 2016 року у кафе «У Гели», по вул. Базарна,92 в м. Одесі, невстановлені особи підлили [PERSON] невідому речовину в напій, після того вона втратила свідомість та заволоділи її майном, золотими прикрасами, а саме ланцюжком, чотирьма каблучками, жіночою сумкою, гаманцем з грошима, службовим посвідченням працівника поліції на імя [PERSON], печаткою з відбитком ОВС, двома мобільними телефонами моделей «Самсунг» та «Нокіа», банківськими картками ПАТ КБ «Приватбанк» рахунок №5168755368394686 та №516257253026092, та зникли у невідомому напрямку. Після вчинення злочину невстановленими особами відносно [PERSON] з метою подальшої реалізації викраденого майна, а саме отримання грошових коштів з викрадених банківських карток ПАТ КБ «Приватбанк» 29 лютого 2016 року здійснили незаконну операцію з рахунків №5168755368394686 та №51625725302609, попередньо звязавшись з сервісним центром ПАТ КБ «Приватбанк» з викрадених абонентських номерів у потерпілої №+3809879733534 та №+380662647443, що закріплені за вказаними рахунками ПАТ КБ «Приватбанк» та повідомивши оператора що забули пароль входу отримали доступ до інформації, яка є банківською таємницею та яка надала останнім можливість незаконно заволодіти грошовими коштами, які належать потерпілій [PERSON] та зберігалися у ПАТ КБ «Приватбанк» (т.1 а.с.125-126). Відповідно до\~ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є\~\~умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.\~ За змістом ч.1 ст.638 ЦК недосягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов договору свідчить про те, що договір не є укладеним, а згідно з ч.1 ст.215 ЦК України недійсним може бути визнано лише укладений договір. Відповідно до ч.1 ст.\~628, ст.\~629 ЦК\~зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погодженні між ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Цивільний кодекс прямо не визначає будь-яких істотних умов кредитного договору, але зі змісту ст.1054 ЦК вбачається, що істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, проценти за його використання та обовязок позичальника повернути суму кредиту, що повинен бути виконаний у певний час. Зі змісту кредитного договору, укладеного між банком та позивачкою, вбачається що сторони, підписавши чек, досягли згоди щодо всіх істотних умов, необхідних для кредитних договорів. Отже, договір, який був укладений між сторонами, відповідав всім вимогам законодавства України, яке діяло на час його укладення. Загальними правовими підставами визнання правочину недійсним є порушення умов його дійсності. Відповідно до ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. \~ \~ \~ Дані положення закону при укладенні Договору були дотримані і не порушені. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких необхідно для чинності правочину. Тобто правочин є недійсним, якщо він укладений із порушенням вимог закону. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Саме до цього зводяться розяснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 8 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9. Виходячи з розяснень п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. розяснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Таким чином, вирішуючи спори про визнання недійсними договорів, судам слід здійснювати розмежування понять неукладеного, дійсного, недійсного (оспорюваного чи нікчемного) договору, враховувати те, що недійсним може бути визнаний лише укладений договір, а недодержання сторонами вимог щодо форми правочину чи порядку його укладення не може бути підставою для оспорювання такого правочину в судовому порядку, оскільки в силу закону такий правочин вважатиметься або неукладеним, або нікчемним. Крім того, в абзаці третьому п. 8 ППВСУ № 9 зазначено, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення відсутня згода за всіма істотними умовами договору. Суд вважає, що укладений та підписаний від імені позивачки у вигляді чека від 29 лютого 2016 року договір №16022903130926 купівлі ноутбуку на суму 24999,94грн., за яким доручено ПАТ КБ «Приват Банк» встановити регулярний платіж з картки №5168755368394686 на погашення заборгованості у кількості 7 платежів у розмірі 3571,42грн., перший з яких 29 лютого 2016року, останній 29 серпня 2016року, відповідає вимогам цивільного законодавства, а саме ст.203 ЦК України. Висновком службового розслідування ПАТ КБ «Приватбанк» від 15 грудня 2016року, проведеного за заявою [PERSON] встановлений факт шахрайства по карті №5168755368394686 клієнта [PERSON] на сервісі «Оплата частинами» вважається підтвердженим та таким, що відбувся з вини клієнта (а.с.23-26). Згідно Правил та умов надання банківських послуг, клієнт зобовязаний: 1.1.2.10. Вживати заходи з запобігання втрати (крадіжки) Карт, стікера, PayPass, PIN-коду (персонального ідентифікаційного номеру), а також, інформації, нанесеної на Картку та магнітну полосу, чи їх незаконне використання. 1.1.2.11. [PERSON], а також правоохоронні органи про факти втрати Карти, стікера, PayPass, PIN-коду, сім-карти, мобільного телефону чи про отримання повідомлень про їх незаконне використання. У випадку настання вищевказаних випадків необхідно звернутись до відділення Банку, в якому обслуговується картка, чи по телефонам 0\~800\~500\~003(безкоштовно) по Україні, [NUMBER] (для дзвінків з-за кордону). Згідно п.1.1.5.29. Держатель несе відповідальність за всіма операціями, що супроводжуються авторизаціями, включаючи операції, що супроводжуються правильним введенням нанесених на картку даних, до моменту письмового звернення держателя про блокування коштів на картрахунку та за всі операції, які не супроводжуються авторизація ми, до моменту постановки статусу на картки («не обслуговувати», «втрачена»/ «вкрадена»). Суд вважає, що доказів, які обґрунтовують позовні вимоги та спростовують факт укладення позивачкою кредитного договору № 16022903130926 купівлі ноутбуку на суму 24999,94грн від 29 лютого 2016 року, остання суду не надала, будь-які інші дані на підтвердження доводів про те, що підпис на чеці від 29 лютого 2016 року не належить позивачці, матеріали справи не містять. Клопотань про призначення почеркознавчої експертизи щодо підписання кредитного договору у вигляді чека від 29 лютого 2016 року, іншою особою, позивачка в суді не заявляла. Відповідно до розяснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 8 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9 суди, встановивши, що спірний договір, який за формою і змістом відповідає вимогам закону, але експертизою підтверджено, що одна із сторін його не підписувала, мають виходити з того, що такий договір є вчиненим. У цьому випадку п. 8 ППВСУ №\~9 про невчинення чи неукладення договору не застосовується. Зазначене вище є підставою для визнання договору недійсним згідно зі\~статтями 203, 215 ЦК у звязку з підписанням договору особою, яка не має на це повноважень, та відсутністю волевиявлення власника, якщо власник у подальшому не схвалив такого правочину. Відповідно до розяснень п. 12 постанови Пленума Верховного Суду України №\~9 не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (ч. 2 ст.\~937, ч. 3 ст. 949 ЦК). За таких обставин, у суду не має підстав вважати, що вказаний договір підписаний не [PERSON] Крім того, в обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалася на вимоги ст.229,230 ЦК України, а саме що вище вказаний кредитний договір вчинений під впливом помилки та обману. Відповідно до статей 229 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин, вчинений під впливом помилки, належить до оспорюваних. Помилка це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Істотність помилки встановлює суд. Істотне значення має помилка не щодо будь-яких властивостей та якостей речі, а саме таких, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Неправильне уявлення про будь-які інші обставини, крім тих, які зазначені в законі, не може бути підставою для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом помилки. Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто в причинах, які спонукали до його вчинення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до правового висновку ВСУ, викладеного у постанові від 13\~квітня 2016 року у справі № 6-2953цс15 істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина статті 229 цього Кодексу»), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тобто, вимоги, щодо визнання правочинів недійсними на підставі ст.ст. 229, 230 ЦК України свідчить про укладення правочину. Виходячи із вимог ст.ст.229,230, суд вважає, що позивачка всупереч вимогам статей 10, 57 60 ЦПК не надала належних та допустимих доказів на підтвердження навмисного введення особи в оману щодо обставин, які впливають на вчинення нею 29 лютого 2016 року спірного правочину. Що стосується, наданих позивачкою в обґрунтування своїх позовних вимог копій документів з кримінального провадження, то дані копії документів не можуть бути взяти судом в якості доказів, оскільки вони не на завірені судом, а тому не можуть бути доказами в розумінні ст. 57 ЦПК України. Згідно ст.57 доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦК України вирок у кримінальному провадженню, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справі про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Оскільки досудове розслідування у кримінальному провадженні №12016160500001727 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України за фактом розбійного нападу на [PERSON] на день винесення вказаного судового рішення не закінчено, вирок за даним кримінальним провадженням відсутній, то у суду не має правових підстав вважати надані копії документів з досудового кримінального провадження, належними та допустимими доказами. Відповідно до ст.16 ЦК, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач згідно ст. 10 ЦПК зобовязаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. За таких обставин суд прийшов до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог не встановлено, оскільки позивачка не навела підстави недійсності кредитного договору від 29 лютого 2016року, відповідно до вимог ст.203 ЦК України, не довела обґрунтованість своїх позовних вимог та не надала суду доказів, які б підтверджували недійсність укладеного нею Кредитного договору з підстав, зазначених у позові.

Outcome: dismissed