Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. Позивач в своїй позовній заяві зазначила, що у шлюбі сторони прожили п`ять років. При цьому, вперше їх шлюб був зареєстрований 01.08.2009 року, в подальшому, шлюб був розірваний. 19 грудня 2015 року сторони вдруге зареєстрували свої шлюбні стосунки. В процесі спільного проживання між сторонами виникали суперечності, які, в подальшому, переросли в стійкі конфліктні стосунки, що призвело до втрати кохання та неможливості жити разом та займатись веденням спільного господарства, у зв`язку з чим, просила суд розірвати шлюб. Під час спільного проживання сторонами набута квартира [ADDRESS] , частину якої позивач просила виділити в особисту приватну власність. В обґрунтування своєї вимоги про поділ майна подружжя, позивач посилалась на те, що сторонами в шлюбі придбано майно за спільні кошти, однак, сторони не можуть дійти згоди щодо його розподілу. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Гребенюку В.В. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 25.06.2019 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. До початку судового засідання 22.10.2019 р. сторони дійшли згоди щодо розірвання шлюбу, про що ними були подані заяви про розгляд справи без їх участі, в яких просили позовні вимоги про розірвання шлюбу задовольнити. З огляду на обставини справи, зміст позовних вимог, з метою ефективного виконання завдань цивільного судочинства, суд прийшов до висновку про необхідність роз`єднання позовних вимог розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, виділивши вимогу про поділ майна подружжя в самостійне провадження (Ухвала від 22.10.2019 р. про роз`єднання позовних вимог у самостійні провадження). Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 Постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки, відповідач позов в частині розірвання шлюбу визнав і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині розірвання шлюбу. Що стосується компенсації витрат на правову допомогу, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні таких вимог з урахуванням наступного. Позивачем заявлено стягнення з відповідача на правову допомогу у розмірі 15 тисяч гривень. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин першої п`ятої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36),від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано наступні документи: договір про надання правничої допомоги від 12.04.2019 р. (а.с. 12-14), копію Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №397 (а.с. 15), розписку від 21.06.2019 р. (а.с. 30), та попередній розрахунок, що містить опис робіт представника (а.с. 31). Обсяг правової допомоги, наданої адвокатом, визначено у звіті, відповідно до якого адвокатом здійсненні дії відповідне процесуальні на суму 15000 грн. Тоді як стороною позивача доказів понесених витрат на правову допомогу не надано. При цьому, об`єднуючи вимоги розірвання шлюбу та поділ майна не врахував принцип своєчасності і правильності розгляду справи з такими вимогами, оскільки вимоги про поділ майна подружжя ускладнюють вирішення справи про розірвання шлюбу, що призвело до винесення судом Ухвали від 22.10.2019 р. про роз`єднання позовних вимог у самостійні провадження. Крім того, первісна позовна заява була залишене без руху, з підстав недотримання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу та положень Закону України «Про судовий збір». Таким чином, заявлений розмір здійснених дій представником позивача не доведений і документально не обґрунтований, а також, не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, який сплачений останнім у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок за вимогу про розірвання шлюбу. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial