Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що 27.06.2014 Тарасівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області було прийнято рішення № 4/16 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] ». Рішенням Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 27.04.2017 № 20/3 було відмовлено позивачу в наданні дозволу на затвердження проекту землевідведення земельної ділянки площею 0,075 га для ведення особистого сільського господарства. 16.11.2017 Києво-Святошинським районним судом Київської області було прийнято постанову у справі № 369/6428/17, якою було: - визнано незаконним та скасовано рішення Тарасівської сільської Ради Києво- Святошинського району Київської області № 20/3 від 27.04.2017, яким було відмовлено [PERSON] в наданні дозволу на затвердження проекту землевідведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,075 га, яка знаходиться в [ADDRESS] ; - зобов`язано Тарасівську сільську раду Києво-Святошинського району Київської області повторно вирішити питання щодо затвердження проекту землевідведення земельної ділянки (технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення особистого селянського господарства площею 0,075 га, яка знаходиться в [ADDRESS] , кадастровий номер 3222486603:02:002:5103, щодо передачі її у власність [PERSON] . 14.06.2018 Тарасівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області було прийнято рішення, яким повторно відмовлено позивачу в наданні дозволу на затвердження проекту землевідведення земельної ділянки. Підставою стало існування іншого затвердженого проекту землевідведення та внесення земельної ділянки в державний земельний кадастр, як приватної власності за іншою особою. У подальшому представником позивача було отримано інформаційну довідку з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно про зареєстроване право власності на земельну ділянку. Згодом позивач дізнався, що 19.09.2014 Тарасівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області було прийнято рішення № 9 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] », а 26.08.2016 прийнято рішення «Про затвердження проекту землеустрою та передачу в приватну власність земельної ділянки [PERSON] ». Вищевказані рішення позивач вважає незаконними та такими, що порушують її право на отримання у власність земельної ділянки, відносно якої на користь позивача Тарасівською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області було раніше прийнято рішення, з огляду на що позивач просила суд: -визнати неправомірним та скасувати рішення Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 2 сесії шостого скликання від 19.09.2014 № 9 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер 3222486603:02:002:5103) у власність громадянину [PERSON] »; -визнати неправомірним та скасувати рішення Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 9 сесії сьомого скликання від 26.08.2016 № 4 «Про затвердження проекту землеустрою та передачі в приватну власність земельної ділянки (кадастровий номер 3222486603:02:002:5103) громадянину [PERSON] »; -визнати неправомірним та скасувати рішення Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 28 сесії сьомого скликання від 14.06.2018 № 12, яким відмовлено [PERSON] в затвердженні проекту землевідведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,075 га, яка знаходиться в [ADDRESS] та передачі земельної ділянки у власність. Ухвалою суду від 16.10.2019 було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання у справі. 02.03.2020 до суду надійшли додаткові пояснення від представника позивача, в яких він повторно наголошував на наявність підстав для задоволення позовних вимог. Ухвалою суду від 02.03.2020 було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду в судовому засіданні. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином. В попередніх судових засіданням позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідачі та третя особа в судове засідання не з`явились, своїх представників не направили, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, причини своєї неявки та позицію щодо позову суду не повідомили. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 32 сесії 6 скликання від 27.06.2014 № 4/16 було надано позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,075 га для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS] , за рахунок земель запасу Тарасівської сільської ради. Рішенням Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 33 сесії шостого скликання від 19.09.2014 № 9 було надано громадянину [PERSON] дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,075 га для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS] , за рахунок земель запасу Тарасівської сільської ради. Рішенням Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 9 сесії 7 скликання від 26.08.2016 № 4 було затверджено проект землеустрою громадянину [PERSON] щодо відведення земельної ділянки площею 0,075 га, розташованої в [ADDRESS] . Рішенням Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 14 сесії 7 скликання від 27.04.2017 № 20/3 було відмовлено позивачу в наданні дозволу на затвердження проекту землевідведення земельної ділянки площею 0,075 га для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS] у зв`язку з поданням витягу про земельну ділянку, власником якої є інша особа. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.11.2017 у справі № 369/6428/17 було: - визнано незаконним та скасовано рішення Тарасівської сільської Ради Києво- Святошинського району Київської області № 20/3 від 27 квітня 2017 року, яким відмовлено [PERSON] в наданні дозволу на затвердження проекту землевідведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,075 га, яка знаходиться в [ADDRESS] ; - зобов`язано Тарасівську сільську раду Києво-Святошинського району Київської області повторно вирішити питання щодо затвердження проекту землевідведення земельної ділянки (технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення особистого селянського господарства площею 0,075 га, яка знаходиться в [ADDRESS] кадастровий номер 3222486603:02:002:5103, щодо передачі її у власність [PERSON] . Рішенням Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 28 сесії сьомого скликання від 14.06.2018 № 12 було потворно відмовлено [PERSON] в затвердженні проекту землевідведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,075 га, яка знаходиться в [ADDRESS] та передачі земельної ділянки у власність у зв`язку з тим, що земельна ділянка внесена у державний земельний кадастр, як приватна власність іншої особи. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч.1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Частиною 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення питань регулювання земельних відносин віднесено до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад. Положеннями ч. ч. 6-9 ст. 118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Отже, право розпорядження земельною ділянкою належить власнику. У випадку з землями комунальної власності від його імені (тобто від імені територіальної громади) право розпорядження здійснюється відповідними органами, визначеними, насамперед, ст. 122 ЗК України. З огляду на викладене надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки є лише етапом передачі земельної ділянки у власність чи користування. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 27.02.2018 у справі №545/808/17, законодавством не визначено такого стану земельної ділянки як її перебування у стані «відведення». Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність. Більш того, законодавством (зокрема, ст. 118 ЗК України) не заборонено надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення тієї самої земельної ділянки (або земельних ділянок, що «накладаються») кільком особам. Саме по собі надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кільком особам правових наслідків для інших «претендентів» на земельну ділянку не тягне і не надає комусь із «претендентів» переваг. А отже, права позивача оспорюваними рішеннями у будь-якому разі не порушені. Крім того, суду не було надано доказів того, що позивачу було відмовлено у затвердженні проекту землевідведення земельної ділянки площею 0,075 га для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS] саме на підставі того, що було затверджено проект землеустрою, виготовлений відповідно до рішення Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 9 сесії 7 скликання від 26.08.2016 № 4, та передано спірну земельну ділянку у власніть [PERSON] , а також у зв`язку з тим, що в межах очікуваної позивачем земельної ділянки знаходиться земельна ділянка, належна відповідачу [PERSON] , або її частина. Зважаючи на викладене, суд залишає позов без задоволення у повному обсязі. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін та третіх осіб, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З урахуванням викладеного,

Outcome: dismissed