Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач звернулася з позовом в якому просила договір про дольову участь у будівництві об'єкту дольової власності №3 від 10.05.2006 року визнати недійсним. Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 8 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з рішенням [PERSON], [PERSON] звернулися з апеляційною скаргою, в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити з інших підстав. В обґрунтування апеляційної скарги вказують, що при ухваленні рішення судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, оскаржуване рішення є необґрунтованим, невмотивованим. Суд при ухваленні рішення був необєктивним, взяв до уваги та за основу не підтверджені належними доказами пояснення третьої особи. Неповно зясовані обставини по справі, не досліджено у повному обсязі докази, які мали істотне значення для вирішення справи та передчасно суд вважав обставини встановленими, тоді як вони залишені недоведеними. Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що зявилися, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що договір є неукладем. З таким висновком суду, судова колегія не погоджується, з наступних підстав. Відповідно до положень ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає. Судовим розглядом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] 10 травня 2006 року було укладено договір №3 про дольову участь у будівництві об'єкту дольової власності, за яким Дольщики доручають Основному Дольщику (позивачу) заключати договори із підрядчиками на будівництво об'єкту дольової власності чи об'єкт, розташований за адресою: м. Харків, вул. Гнєдича, буд. 29, загальною площею приблизно 400 кв.м (а.с. 13). У відповідності ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зі змісту договору вбачається, що він містить відомості щодо предмету договору та умов, що визначені законом як істотні для даного виду договору (п.1.; 2, 3, 6). Судова колегія вважає, що укладений договір є договором про сумісну діяльність. (ст. 1130-1131 ЦК України). Доводи позивача про підписання цього договору не 10 травня 2006 року, а 21 листопада 2008 року не ґрунтуються на належних і допустимих доказах, а лише на її поясненнях і поясненнях третьої особи, тоді як доводитись цей факт повинен лише висновком судової експертизи. Висновки суду про те, що договір не укладений не відповідають обставинам справи і спростовуються змістом договору. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Помилковим є висновок суду про невідповідність договору Закону України «Про інвестиційну діяльність» та «про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», оскільки спірний договір не є договором про інвестиційну діяльність. Метою укладеного договору сторони визначили набуття у власність житлового будинку, що не свідчить про інвестування сторонами цінностей в діяльність в результаті якої створюється прибуток (дохід) або досягається соціальний ефект. Отже, позивач не надала доказів позовних вимог щодо недійсності правочину в розумінні ст. 203, 215 ЦК України. За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову з інших підстав за недоведеністю. Згідно п.2, 3, 4 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Outcome: dismissed