Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання останньої такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування своїх вимог посилався на ті обставини, що відповідно до свідоцтва про право власності вона та її син [PERSON] є власниками вказаної квартири, в якій зареєстрована колишня невістка позивача - [PERSON] . Зазначила, що відповідач була зареєстрована у спірній квартирі 20 листопада 2015 року, коли перебувала у зареєстрованому шлюбі з сином позивача [PERSON] , а 17 серпня 2016 року шлюб між ними розірваний. Після розірвання шлюбу і по теперішній час відповідач не з`являється і не проживає за місцем своєї реєстрації і не сплачує витрати по утриманню квартири. Реєстрація відповідача у спірній кімнаті створює позивачу перешкоди в реалізації права на отримання житлової субсидії, у зв`язку з чим звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30 квітня 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Враховуючи неявку відповідача в судове засідання та неподання відзиву на позов, суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, встановив наступні обставини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] , в рівних долях, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 12 січня 2009 року (а.с.6). Як вбачається із відомостей електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» від 22 лютого 2021 року, в спірній кімнаті зареєстрована відповідач [PERSON] (а.с.17). Встановлено, що з 21 березня 2014 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 17 серпня 2016 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.8) та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.9). Факт не проживання відповідача у спірній квартирі з 2016 року підтверджується нотаріально посвідченою заявою сусідів [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). Крім того встановлено, що [PERSON] не зверталась до Дарницького УП ГУНП у м. Києві з будь якими заявами та повідомленнями щодо вчинення їй перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] (а.с.11). З аналізу норм чинного законодавства можна дійти висновку про те, що особи, які проживають в житлових приміщеннях, що знаходяться в приватній власності громадян, відносяться до двох основних категорій: члени сім`ї власника житла та тимчасові мешканці й орендарі, тобто особи, що прописані та проживають на підставі дозволу власника чи договору оренди приміщення. У ході розгляду справи встановлено, що відповідач є колишнім членом сім`ї позивача, та була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] на підставі дозволу власників - у тому числі позивача у справі. Доказів на підтвердження зворотного в розпорядження суду відповідачем не надано. Отже, в даному випадку, відносини, що виникли між сторонами у справі щодо права користування житлом, мають речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення останніх повинно відбуватися згідно з вимогами ст. 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений в разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Як зазначає ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, квартира (стст.379, 382 ЦК). Відповідно до ст. 395 Цивільного кодексу України речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. Виходячи з положень ст.ст. 401-405 ЦК України між сторонами у даній справі виникли правовідносини щодо права користування чужим майном (сервітут), в яких позивач є власником майна, а відповідач особою, яка користується сервітутом. Однією з підстав припинення сервітуту п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України визначено припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Таким чином, обставини, які були підставою для встановлення сервітуту припинились, в зв`язку з чим позивач, як власник майна, вправі ставити питання про припинення сервітуту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним майном. Крім того, за правилом ч. 2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач будучи зареєстрованою у спірній квартирі, однак фактично не проживаючи в ній порушує право позивача вільно розпоряджатись належним йому нерухомим майном, а також покладає на [PERSON] додаткові матеріальні витрати по оплаті комунальних платежів, а тому вимога про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню.

Outcome: approved