Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-08 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. У своїй позовній заяві позивач вказала на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] . В 2008 році вона познайомилась з відповідачем по справі [PERSON] та з того часу вони проживали як співмешканці у її квартирі . 27.04.2010 року позивач надала [PERSON] дозвіл на реєстрацію у квартирі. В серпні 2016 року вони посварилися та відповідач поїхав до м.Харкова . З вказаного часу , відповідач у вказаній квартирі не проживає. Як власнику квартири їй належить право володіти, користуватися і розпоряджатися нею. Однак відповідач по справі [PERSON] в добровільному порядку зніматися з реєстрації не бажає та на сьогоднішній день місце його проживання, взагалі не відомо. Прохала визнати відповідача таким , що втратив право користування житлом . Позивач у судовому засіданні позов підтримала , просила задовольнити. Відповідач до суду не з»явився , про причини неявки суду не повідомив , повідомлявся про час і місце розгляду справи у встановлений законом спосіб та строк, про що свідчить оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Зі згоди позивача , суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи , що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Представник третьої особи до суду не з»явився , подав заяву слухати справу у його відсутність , прохав вирішити справу на розсуд суду. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Краснокутського БТІ від 03.04.2008 р., [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом , посвідченого державним нотаріусом Краснокутської державної нотаріальної контори Харківської області від 14.12.2007 року . Як свідчить будинкова книга, [PERSON] зареєстрований у квартирі [PERSON] з 27.04.2010 року. Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Краснокутської селищної ради від 08.11.2017 р., [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] Актом складеним депутатом Краснокутської селищної ради в присутності двох сусідів від 08.11.2017 року підтверджується, що [PERSON] у квартирі [ADDRESS] зареєстрований , але на протязі року не проживає. Допитані по справі свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили в судовому засіданні ,що є сусідами позивача та дійсно в її квартирі колишній співмешканець [PERSON] зареєстрований , але з серпня 2016 року не проживає. Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення по справі і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Житло - одна з основних матеріальних умов життя людини. Відповідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира інші приміщення, які призначені та придатні для постійного проживання в них. Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об'єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Згідно зі ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно, вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника, й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майно. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за особою, яка хоча і правомірно вселилася у спірне жиле приміщення власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Зазначені висновки не суперечать нормам ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Слід також зазначити, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», «Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть». Таким чином, як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Судом встановлено, що дійсно [PERSON] за вище вказаною адресою зареєстрований , але не проживає на протязі тривалого часу , добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажає , що створює перешкоди для позивача у праві володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном . Тому суд вважає , що позов [PERSON] законний , обґрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved