Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

У липні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Металургійний завод «Дніпросталь», про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування своїх позовних вимог у позовній заяві та в ході судового засідання позивач посилався на те, що 30.06.2011 року відповідно до наказу №131/1-П позивач [PERSON] був прийнятий учнем підручного сталевара установки позапічної обробки сталі дільниці виплавки і позапічної обробки сталі на ТОВ «Металургійний завод «Дніпросталь» та 01.06.2012 р. був переведений на підставі наказу №139-Р підручним сталевара, що підтверджується трудовою книжкою. 21.11.2014 р. позивач був звільнений з роботи на підставі наказу №272-У у зв'язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, перешкоджаючої продовженню даної роботи відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпро від 15.05.2015 року він був поновлений на роботі з 22.11.2014 року та на його користь був стягнутий середній заробіток за вимушений прогул у сумі 34 621 грн. 65 коп. та моральну шкоду у сумі 2 436 грн.Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.07.2015 року апеляційна скаргаТовариства з обмеженою відповідальністю «Металургійний завод «Дніпросталь» відхилена, а заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.05.2015 року залишено без змін. На підставі наказу №173-в від 22.07.2015 року він був поновлений на роботі. 23 липня 2015 року позивачвийшов на роботу, втім до роботи відповідач його не допустив, а направив на обов'язковий попередній медичний огляд. Наказом №115-к від 04.04.2016 року позивача звільнено з роботи з 22.07.2015 року за прогул. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.07.2016 року наказ №115-к від 04.04.2016 року визнано незаконним, його поновлено на роботі з 23.07.2015 року та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.07.2015 р. по 04.05.2016 р. у сумі 114 211 грн. 65 коп. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.09.2016 року апеляційна скарга ТОВ «МЗ»Дніпросталь» була задоволена, рішення Індустріального районного суду м. Дніпро від 12.07.2016 року скасовано та у задоволенні позову відмовлено. 16 січня 2018 року Постановою Верховного Суду скасовано рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.09.2016 року та залишено в силі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.07.2016 року. На підставі наказу №57-к від 07.02.2018 року [PERSON] був поновлений на роботі та згідно наказу №59-к від 20.02.2018 року позивача було звільнено з роботи за власним бажанням. Вказує на той факт, що відповідачем всупереч вимог ч. 5 ст. 235 КЗпП України рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.07.2016 року в частині поновлення позивача на роботі виконано не було, оскільки наказ про поновлення на роботі було видано тільки 07.02.2018 року. Вважає, що на підставі положень, передбачених статтею 236 КЗпП України, відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Металургійний завод «Дніпросталь» у разі затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі повинен виплатити позивачу вимушений прогул при затримці виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.07.2016 року за період з 12.07.2016 року по 07.02.2018 року, який становить 115 355 грн. 88 коп. та розраховано як: 397,95 грн. (середній одноденний заробіток) х 402 (кількість робочих днів за період з 12.07.2016 року по 07.02.2018 року). З цих підстав просив суд: стягнути із відповідача на користь позивачасередній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 липня 2016 року по 07 лютого 2018 року в сумі 115 355 грн. 88 коп. У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав та просив задовольнити позов в повному обсязі, зазначаючи про те, що представник відповідач знаходився у судовому засіданні під час проголошення рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.07.2016 року, яким було скасовано наказ №115-к від 04.04.2016 року та поновлено позивача на роботі, а тому ніяких перешкод для негайного виконання рішення у частині поновлення його на роботі з наступного дня після винесення рішення, не було. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, пояснивши, що 13 вересня 2016 року рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області скасовано рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.07.2016 року про поновлення [PERSON] на роботі та відмовлено в позові. Таким чином, станом після 13.09.2016 року не існувало рішення суду про поновлення позивача на роботі, а тому на відповідача не може бути покладена відповідальність, передбачена ст. 236 КЗпП України. Стверджував, що оскільки повний текст Постанови Верховного суду від 16.01.2018 року, якою скасовано рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.09.2016 року та залишено в силі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.07.2016 року, відповідач отримав лише 07.02.2018 року, а тому наказ про поновлення на роботі [PERSON] видано було лише 07.02.2018 року. Вважав, що відповідач затримав виконання рішення суду лише за період від 16.01.2018 року до 07.02.2018 року, а тому просив суд стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з відповідача за вищезазначений період. Дослідивши письмові докази, заслухавши пояснення сторін, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30.06.2011 року відповідно до наказу №131/1-П позивач [PERSON] був прийнятий учнем підручного сталевара установки позапічної обробки сталі дільниці виплавкиі позапічної обробки сталі на ТОВ «Металургійний завод «Дніпросталь» та 01.06.2012 р. був переведений на підставі наказу №139-Р підручним сталевара, що підтверджується трудовою книжкою. 21.11.2014 р. позивач був звільнений з роботи на підставі наказу №272-У у зв'язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації, перешкоджаючої продовженню даної роботи відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України (а.с.9). Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.05.2015 року [PERSON] поновлено на роботі з 22.11.2014 року та на його користь був стягнутий середній заробіток за вимушений прогул у сумі 34 621 грн. 65 коп. та моральну шкоду у сумі 2 436 грн. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.07.2015 року апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Металургійний завод «Дніпросталь» відхилена, а заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.05.2015 року залишено без змін. На підставі наказу №173-в від 22.07.2015 року позивач [PERSON] поновлений на роботі. Наказом №115-к від 04.04.2016 року позивача звільнено з роботи з 22.07.2015 року за прогул. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.07.2016 року наказ №115-к від 04.04.2016 року визнано незаконним, [PERSON] поновлено на роботі з 23.07.2015 року та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.07.2015 р. по 04.05.2016 р. у сумі 114 211 грн. 65 коп. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі [PERSON] у ТОВ «Металургійний завод «Дніпросталь» на посаді підручного сталевара установки позапічної обробки сталі дільниці виплавки та позапічної обробки та стягнення середнього заробітку за місяць у розмірі 6 168 грн. 29 коп. Проте, в порушення ч. 7 ст.235 КЗпП України, відповідач не здійснив належні дії щодо негайного виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.07.2016 року в частині поновлення [PERSON] у ТОВ «Металургійний завод «Дніпросталь» на посаді підручного сталевара установки позапічної обробки сталі дільниці виплавки та позапічної обробки, що підтверджував у своїх поясненнях суду представник відповідача. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.09.2016 року апеляційна скарга ТОВ «МЗ «Дніпросталь» була задоволена, рішення Індустріального районного суду м. Дніпро від 12.07.2016 року було скасовано та у задоволенні позову відмовлено. Постановою Верховного Суду від 16 січня 2018 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.09.2016 року скасовано та залишено в силі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2016 року. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Металургійний завод «Дніпросталь» на користь держави судовий збір у розмірі 4 960 грн. 80 коп. На підставі наказу №57-к від 07.02.2018 року [PERSON] був поновлений на роботі та згідно наказу №59-к від 20.02.2018 року позивача було звільнено з роботи за власним бажанням. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Статтею 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно з пунктом 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. У відповідності до пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, цей порядок застосовується, у тому числі, у випадку вимушеного прогулу. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати). Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 365/470/17, яка відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Щодо доводів представника відповідача про необхідність визначення періоду вимушеного прогулу з моменту прийняття постанови Верховним Судом, а саме з 16 січня 2018 року, суд вважає необхідним зазначити наступне. Згідно з ч. 7 ст. 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідачем рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 12.07.2016 року в частині поновлення [PERSON] у ТОВ «Металургійний завод «Дніпросталь» на посаді підручного сталевара установки позапічної обробки сталі дільниці виплавки та позапічної обробки негайно виконано не було. За змістом норм ст. 236 КЗпП України, затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Згідно з ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку за час затримки. Відповідно до правової позиції Верховного суду України від 01.07.2015 у справі № 6-435цс15, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Таким чином, доводи відповідача є безпідставними та суперечать вимогам чинного законодавства та враховуючи той факт, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року, не з вини працівника,суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період 12.07.2016 року - 07.02.2018 рік. Щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 12.07.2016 року - 07.02.2018 рік, суд керується наступним. Згідно розрахунку суми стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON], здійсненого відповідачем відповідно до ст.27 ЗУ «Про оплату праці», п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньоденний заробітокМакарова В.В. становить 252 грн. 59 коп., що підтверджується довідкою про середню заробітну плату, виданою ТОВ «Металургійний завод «Дніпросталь» (а.с. 48). При цьому, тривалість затримки розрахунку при звільненні становить 402 робочих днів. При цьому суд не бере до уваги довідку про доходи, видану на ім'я [PERSON] ТОВ «Металургійний завод «Дніпросталь» (а.с.33), оскільки вона не містить інформації про розмір заробітної плати, що враховується для розрахунку середньої заробітної плати, а тому не відповідає вимогам Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Таким чином, визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, суд виходить з середньоденної заробітної плати позивача у розмірі252 грн. 59 коп., згідно Довідки ТОВ «Металургійний завод «Дніпросталь» №294 від 02.12.2014 року, та періоду невиконання рішення суду про поновлення на роботі з 12.07.2016 р.по 07.02.2018 р., що складає всього 402 робочих дні. Отже, суд приходить до висновку про те, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 12.07.2016 року - 07.02.2018 рік становить 101 541 грн. 18 коп. (252 грн. 59 коп. х 402). Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Крім того, на виконання вимог ч. 2 ст. 430 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць. Оскільки позивач на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, на підставі ст. 141 ЦПК України, він підлягає стягненню з відповідача на користь держави. У зв'язку з частковим задоволенням позову [PERSON] в силу вимог положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд присуджує стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 1 015 грн. 41 коп.

Outcome: partial