Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

У листопаді 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 21.03.1969 року виконкомом Чернігівської міської ради видано ордер № 11565 на право зайняття жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] на трьох осіб - на [PERSON], який помер у 2001 році , його дружину [PERSON], яка померла у 2013 році та їхню доньку [PERSON] (зараз [PERSON].). Зазначає, що на даний момент за вказаною адресою проживає вона (позивач) та її син [PERSON] Позивач зазначала також, що за вказаною адресою зареєстрований неповнолітній [PERSON] [INFO], який із народження не проживає і не заселявся у спірну квартиру, а постійно проживає з своїми батьками в квартирі [ADDRESS]. Батько відповідача, її ( позивача) рідний брат, [PERSON] хоча і не проживає в спірній квартирі, однак залишається в ній зареєстрованим, не повідомивши про це нікого з проживаючих, зареєстрував в квартирі свого сина [PERSON] Оскільки, відсутні поважні причини відсутності [PERSON] в спірній квартирі понад 6 місяців, позивач просить суд виходячи з положень ст.ст. 71,72 ЖК України, визнати [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 лютого 2015 року позов [PERSON] задоволено. Визнано [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] Додатковим рішенням Деснянського районного суду від 13 березня 2015 року заяву [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1500 грн. витрат на правову допомогу та 243 грн. 60 коп. сплаченого судового збору, а всього 1743 грн. 60 коп. Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями [PERSON] звернулась до апеляційного суду в інтересах неповнолітнього [PERSON] з апеляційними скаргами на рішення Деснянського районного суду від 17 лютого 2015 року та на додаткове рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 березня 2015 року, в яких просить вказані рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що порушення процесуального права полягало в постановленні рішення без участі відповідача за наявності письмової заяви, про відкладення розгляду справи у зв'язку з відрядженням в іншу область та неможливістю участі у розгляді справи [PERSON], яка представляє інтереси неповнолітнього [PERSON] Крім того, [PERSON] вказує, що справу розглянуто без участі органу опіки та піклування Деснянської районної ради. Порушення норм матеріального права полягало в тому, що неповнолітнього без належних на те правових підстав, з'ясування обставин справи, з посиланням лише на акти про відсутність було визнано таким, що втратив право на користування жилим приміщенням. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін та їх представників, представника органу опіки та піклування, вивчивши письмові докази та матеріали справи, доводи скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно довідки КП «Деснянське» Чернігівської міської її ради від 27.01.2014 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON] її син [PERSON], брат [PERSON] який є батьком [PERSON], племінника позивача (а.с.18). Ухвалюючи рішення про задоволення позову та визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що останній вже понад встановлений 6-місячний строк не проживає у спірній квартирі, і батько неповнолітнього [PERSON]. рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 26.12.2014 року визнаний таким, що втратив право на проживання у спірній квартирі, тому у силу ст.ст. 71, 72 ЖК України [PERSON] втратив право користування зазначеним житловим приміщенням. Проте, з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд виходячи з наступних підстав. Ст. 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений права на житло інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законом. У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 N 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої статтею 71 або статтею 107 ЖК України. Виходячи із змісту ст.ст.71,72 ЖК України, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, з підстав відсутності понад шість місяців у жилому приміщенні член сім'ї наймача (колишній член сім'ї) може бути визнаний таким, що втратив право користування цим приміщенням, якщо відсутній він був протягом цього строку підряд і без поважних причин. Згідно з положеннями ч.2 ст.160 СК України, місце проживання дитини яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст.29 ч.4 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Аналогічне визначення місця проживання стосується і дітей у віці від десяти до чотирнадцяти років (частина 3 вказаної статті). Як вбачається з матеріалів справи, в квартирі [ADDRESS] був із 08.02. 1997 року зареєстрований [PERSON], який є батьком [PERSON] [INFO], і в якій 24.07.2000 року він (неповнолітній) був зареєстрований. Мати неповнолітнього, [PERSON] проживає та зареєстрована в [ADDRESS]., яка є приватизованою. Зазначені обставини, відповідно до положень ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,ст.29 ЦК України дає підстави для проживання дитини як за місцем проживання та реєстрації матері дитини, так і її батька. Статтею 3 Конвенції «Про права дитини» схваленою резолюцією Генеральної Ансамблеї ООН 44/25від 20 листопада 1989 року та ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-12,встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із змістом правової норми ст.71 ЖК України , член сім'ї наймача житла втрачає право на користування цим житловим приміщенням, у разі не проживання в ньому без поважних причин. Як вбачається з матеріалів справи, неповнолітній [PERSON] відсутній в квартирі наймачем, якої є [PERSON] не з власної волі, а внаслідок визначення місця проживання його батьками, за місцем проживання та реєстрації матері неповнолітнього [PERSON] Колегія суддів вважає, що право неповнолітнього [PERSON] користуватися жилим приміщенням квартири [ADDRESS], є похідним правом від аналогічного права його батька [PERSON] Оскільки [PERSON] батько неповнолітнього мав право користування зазначеною квартирою до 26 грудня 2014 року, бо за рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 26 грудня 2014 року яке набуло чинності, був визнаний таким що втратив право на проживання у спірній квартирі(ас.108-110), тому вважати що його неповнолітній син [PERSON] втратив право на користування квартирою [ADDRESS] за період коли його батько мав право на користування зазначеною квартирою - неможливо. Статтею 71 ЖК України встановлено правило, за яким встановлений строк, більше шести місяців відсутності членів сім'ї наймача в жилому приміщенні без поважних причин, та пов'язані з цим правові наслідки передбачені даною статтею. Враховуючи вищенаведене, виходячи з того, що початок відліку часу відсутності неповнолітнього [PERSON], визначається з дня визнання його батька [PERSON] таким, що втратив право на проживання в спірній квартирі - саме з 26 грудня 2014 року, у суду першої інстанції не було законних підстав визнавати [PERSON] таким, що втратив право на користування цим жилим приміщенням з підстав відсутності його протягом понад шести місяців підряд і без поважних причин, оскільки такий строк ще не настав на час пред'явлення [PERSON] позову до суду у листопаді 2014 року. Крім того з доданих в засіданні апеляційного суду письмових доказів - висновків ЧМВ УМВС про результати перевірки, які були надані представником неповнолітнього [PERSON] вбачається, що наявний конфлікт, як між неповнолітнім [PERSON] та його батьками з однієї сторони та [PERSON] з іншої, з приводу користування спірною квартирою. Дані обставини на думку колегії суддів, свідчать про наявність для [PERSON] перешкод для користування спірною квартирою і відсутності його в такій з поважних причин. Зважаючи на вищенаведене, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, суд не дослідив усіх передбачених нормою матеріального права фактів, наявність чи відсутність яких впливає на остаточний результат справи, рішення суду від 17 лютого 2015 року як необґрунтоване підлягає скасуванню. Також підлягає скасуванню і додаткове рішення суду від 13 березня 2015 року, яким вирішено питання про судові витрати і яке є самостійним об'єктом оскарження. Враховуючи встановлені обставини, зміст правової норми ст.71,72 ЖК України, колегія суддів вважає що відсутні підстави для визнання [PERSON]. [INFO], таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням, і тому в позові [PERSON], слід відмовити. Оскільки у позові [PERSON] відмовлено, і відсутні дані про понесені [PERSON] витрати по сплаті судового збору за апеляційний розгляд справи, то ухвалюючи рішення, апеляційний суд у відповідності із правилами ст.88 ЦПК України вважає необхідним стягнути із [PERSON] на користь держави 121 грн.80 коп., судового збору за апеляційний розгляд справи.

Outcome: approved