Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-13 00:00:00

У квітні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до Верховного Суду, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вироком Апеляційного суду м. Києва від 10 березня 2016 року вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 06 березня 2015 в частині призначення покарання скасований та постановлений новий вирок, яким визнано [PERSON] винним за ч.1 ст. 189 КК України та призначено йому покарання за вказаної статтею у виді одного року позбавлення волі. На підставі ст.ст. 75,76 КК України звільнено [PERSON] від відбування покарання, якщо він протягом одного року іспитового строку не вчинить злочину і виконає покладені на нього обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію. В іншій частині вирок залишений без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 березня 2017 року вказаний вирок був залишений без змін. При цьому вказував, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01 квітня 2016 року звільнено [PERSON] від призначеного покарання з випробуванням після закінчення іспитового строку за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 06 березня 2015 року. Посилаючись на те, що вирок Апеляційного суду м. Києва був ухвалений після спливу річного терміну дії попереднього вироку від 06 березня 2015 року, тобто вироком суду апеляційної інстанції було притягнуто його, позивача, як завідомо невинну особу до кримінальної відповідальності, що є грубим порушенням ст. 6 та 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ст. 62 Конституції України, крім того вказані дії також спричинили йому й моральні та душевні страждання, принизили його честь та гідність, просив задовольнити позов та стягнути з відповідачів 711 207 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Ухвалою судді від 02 травня 2019 року відкрито провадження у справі для розгляду за правилами загального позовного провадження. 24 травня 2019 року від відповідача Верховного Суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить суд провадження у даній справі в частині позовних вимог до Верховного Суду - закрити, а справу розглянути без представника Верховного Суду, посилаючись при цьому на те, що з позовної заяви незрозуміло за яких саме обставин чи якими діями Верховний Суд міг спричинити позивачеві моральну шкоду. 27 травня 2019 року від позивача надішли заперечення на відзив. 28 травня 2019 року ухвалою суду закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Відповідач Державна казначейська служба України про час, дату, місце судового розгляду повідомлявся належним чином, свого представника до суду не направив, причини неявки суду невідомі, відзив та інші заяви з процесуальних питань від нього до суду не надходили. 05 червня 2019 року від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність через незадовільний стан його здоров`я. Згідно з частиною 1 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Дослідивши матеріали справи, надані в справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач посилався на те, що він на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 01.04.2016 року був звільнений від призначеного вироком Дніпровського районного суду м. Києва покарання з випробуванням після закінчення іспитового строку, в той час як вироком Апеляційного суду м. Києва від 10 березня 2016 року, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, він був визнаний винним за ч.1 ст. 189 КК України і йому було призначено покарання за вказаної статтею у вигляді одного року позбавлення волі. На підставі ст.ст. 75,76 КК України звільнено [PERSON] від відбування покарання, якщо він протягом одного року іспитового строку не вчинить злочину і виконає покладені на нього обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію. З матеріалів справи вбачається, що вироком Дніпровського суду м. Києва від 06 березня 2015 року [PERSON] , [INFO] , було визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 189 КК України та призначено йому покарання у виді одного року обмеження волі. На підставі статтей 76,75 КК України, [PERSON] звільнено від відбування покарання, якщо він протягом одного року іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, періодично з`являтись для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію. Вироком постановлено залишити без зміни запобіжний захід у вигляді застави [PERSON] до набрання вироком законної сили. Вироком Апеляційного суду м. Києва від 10 березня 2016 року апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні Віротченка С.С. - задоволено частково. Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 06 березня 2015 року в частині призначення покарання скасований та постановлений новий вирок, яким визнано [PERSON] винним за ч.1 ст. 189 КК України та призначено йому покарання за вказаної статтею у виді одного року позбавлення волі. На підставі ст.ст. 75,76 КК України звільнено [PERSON] від відбування покарання, якщо він протягом одного року іспитового строку не вчинить злочину і виконає покладені на нього обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію. В іншій частині вирок був залишений без змін. Вказаний вирок ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 березня 2017 року був залишений без зміни. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01 квітня 2016 року [PERSON] звільнено від призначеного покарання з випробуванням після закінчення іспитового строку за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 06 березня 2015 року. Відповідно до статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди. Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках : постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України та пунктом 1 частини першої Закону. З аналізу наведених норм вбачається, що для відшкодування моральної шкоди в порядку, що встановлений Законом, необхідна наявність певних передумов, а саме: встановлення незаконності дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури чи суду в ході розслідування кримінального провадження відносно особи, внаслідок яких останній спричинена моральна шкода. При цьому, незаконність перебування особи під слідством і судом, за правилом статті 2 Закону, підтверджується постановленням виправдувального вироку, або встановленням в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури в ході здійснення кримінального провадження, або закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем, при зверненні до суду, не надано доказів, які б давали підстави для відшкодування моральної шкоди, у відповідності до вимог ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Наявність ухвали суду першої інстанції про звільнення [PERSON] від призначеного покарання після закінчення іспитового строку не є підставою для відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним засудженням, в розумінні Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Вказана ухвала суду була постановлена за наслідками розгляду клопотання Дніпровського районного відділу кримінально-виконавчої інспекції в м. Києві про звільнення від призначеного вироком суду покарання з випробуванням після закінчення іспитового строку [PERSON] . При цьому у зазначеній ухвалі не було вказано про те, що засуджений [PERSON] - позивач за даним позовом, є незаконно засудженим. Крім того, слід зазначити, що як вбачається з позовної заяви, позивачем пред`явлено вимоги до Верховного Суду, якого він вважає правонаступником Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Правонаступництво - це перехід суб`єктивного права (в широкому розумінні - також правового обов`язку) від однієї особи праводавця до іншої (правонаступника) в порядку похідного правонабуття (у відповідних випадках - похідного набуття правого обов`язку). Правонаступництво в матеріальних правовідносинах визначає процесуальне правонаступництво. Процесуальне правонаступництво, як і заміна неналежної сторони, являє собою зміну суб`єктного складу учасників спору. Частинами першою, другою статті 51 ЦПК України встановлено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Частиною першою статті 104 ЦК України визначено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення (частина п`ята статті 104 ЦК України). У Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запис про припинення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відсутній. За викладених обставин, правових підстав вважати, що має місце заміна одного суб`єкта правовідносин іншим та відповідне похідне набуття прав та обов`язків, тобто наявний склад підстав правонаступництва відсутні. Позивачем вимог до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ як безпосереднього порушника своїх прав не заявлено. Клопотань про заміну неналежного позивача належним заявлено не було, а відповідно до частини 3 статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, за результатами розгляду справи встановлено, що позов пред`явлено до неналежного відповідача - Верховного Суду, тому суд відмовляє в позові також й із зазначених підстав. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed