Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

У листопаді 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування витрат за період навчання. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що 03.09.2012 року між Одеським державним університетом внутрішніх справ, Головним управлінням МВС України в Автономній республіці Крим та відповідачем [PERSON] укладено договір про підготовку фахівця в Одеському державному університеті внутрішніх справ, відповідно до якого університет бере на себе зобов'язання за рахунок коштів замовника забезпечити теоретичну та практичну підготовку фахівця з навчальними планами та програмами і вимогами освітньо-кваліфікаційних рівнів, харчуванням, речовим майном та грошовим утриманням за нормами, затвердженими нормативно-правовими актами МВС України, працевлаштуванням випускника після закінчення повного курсу навчання та одержання відповідної кваліфікації, а відповідач зобов'язався виконувати в повному обсязі навчальну програму відповідної фахової спрямованості, встановлену п. 2.3 договору та дотримуватися вимог законодавства України та нормативно-правових актів з питань проходження служби в ОВС. 17.04.2014 року відповідач [PERSON] був відрахований з університету за власним бажанням та звільнений з органів внутрішніх справ України. Оскільки відповідач не виконав умови договору у повному обсязі та достроково розірвав договір про підготовку фахівця у Вищому навчальному закладі МВС України, на підставі положень договору та постанови Кабінету Міністрів України № 313 від 1 березня 2007 року позивач просить стягнути з відповідача на його користь суму понесених позивачем витрат у розмірі 24768грн.59коп. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06.11.2014 року підсудність вказаної цивільної справи визначено Печерському районному суді м. Києва. (а.с.2) Представник позивача в судове засідання не з'явився. Про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. До суду направив заяву, в якій просив розглядати справу за відсутності представника, одночасно зазначив, що позов підтримує та не заперечує проти проведення заочного розгляду справи за відсутності відповідача. Відповідач в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не надав. На підставі ч.4 ст. 169 ЦПК України, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи за відсутності сторін, та ухвалити заочне рішення по справі, на підставі наявних в ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 03.09.2012 року між Одеським державним університетом внутрішніх справ, Головним управлінням МВС України в Автономній республіці Крим та відповідачем [PERSON] укладено договір про підготовку фахівця в Одеському державному університеті внутрішніх справ, відповідно до якого університет бере на себе зобов'язання за рахунок коштів замовника забезпечити теоретичну та практичну підготовку фахівця з навчальними планами та програмами і вимогами освітньо-кваліфікаційних рівнів, харчуванням, речовим майном та грошовим утриманням за нормами, затвердженими нормативно-правовими актами МВС України, працевлаштуванням випускника після закінчення повного курсу навчання та одержання відповідної кваліфікації, а відповідач зобов'язався виконувати в повному обсязі навчальну програму відповідної фахової спрямованості, встановлену п. 2.3 договору та дотримуватися вимог законодавства України та нормативно-правових актів з питань проходження служби в ОВС (а.с. 12-13). 18.04.2014 року на підставі рапорту про звільнення від 17.04.2014 року, відповідач [PERSON] був відрахований з Одеського державного університету внутрішніх справ та звільнений з органів внутрішніх справ України. (а.с.а.с.11, 14-21) Відповідно до п. 2.3.6. вказаного договору від 03.09.2012 року у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими п.3 цього договору, особа зобов'язується відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком. Згідно з п.3.1. договору підставою відшкодування фактичних витрат на підготовку є дострокове розірвання договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість. Частиною 7 ст. 18 Закону України «Про міліцію» передбачено, що курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов'язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку. Постановою Кабінету Міністрів України від 1 березня 2007 року № 313 затверджено такий Порядок відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ. Так, відповідно до зазначеного Порядку в разі звільнення осіб начальницького складу органів внутрішніх справ із служби протягом трьох років після закінчення навчального закладу за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, звільнена особа зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з її навчанням та утриманням у вищих навчальних закладах МВС України. У відповідності зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу - ст.526 ЦК України. Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Разом з тим, відповідач взяті за себе зобов'язання за вказаним договором, зокрема, з відшкодування понесених позивачем витрат, які складаються з грошового та речового забезпечення, нарахування на заробітну плату, харчування та комунальні послуги, не виконав. Доказів, які б спростували вказану обставину суду не надано та іншого судом не встановлено. Згідно наданого позивачем розрахунку, правильність якого перевірена судом, позивач витратив на утримання відповідача грошові кошти у розмірі 24768,59грн. за період з 15.08.2012 року по 17.04.2014 року. (а.с.16-21) Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, факт порушення відповідачем умов договору про підготовку фахівця в Одеському державному університеті внутрішніх справ від 03.09.2012 року в судовому засіданні знайшов своє підтвердження, а відтак суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення їх у повному обсязі. У зв'язку з задоволенням позову, на підставі ст.88 ЦПК України з відповідача [PERSON] в дохід держави підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 247грн.68коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved