Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

У липні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Вказував, що з 1995 року по 2011 рік працював на підприємстві відповідача, який всупереч вимогам Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» не здійснював індексацію заробітної плати. Просив стягнути з відповідача індексацію заробітної плати за період з березня 2003 по липень 2006 року з компенсацією втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строку її виплати, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення до дня винесення рішення та 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Відповідач позов не визнав, посилаючись на відсутність заборгованості за нарахованими сумами заробітної плати, індексація якої провадилася шляхом послідовного підвищення посадових окладів робітників. Вислухавши доводи і заперечення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено та не заперечуються сторонами, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем із 17.05.1995 року по 27.01.2011 рік (а.с.5-9). Правилами частини шостої статті 95 КЗпП України визначено, що заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема оплата праці (грошове забезпечення). Заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Положеннями ст. 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі, з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно зі ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17 липня 2003 року (далі - Порядок) визначаються правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Такі правила поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання. Відповідно до п. 1-1 Порядку підвищення грошових доходів громадян у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. За повідомленням Головного управління держпраці у Донецькій області від 11.11.2016 року проведеною плановою перевіркою встановлено, що всупереч вимогам чинного трудового законодавства ПрАТ «ММК ім. Ілліча» не проводилось нарахування та виплата індексації заробітної плати [PERSON] з березня 2003 року по липень 2006 року, у зв'язку з чим видано припис про усунення виявлених порушень (а.с.13). Таким чином судом встановлено, що при звільненні відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок, не виплатив йому суму індексації та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом неодноразово роз'яснювалось позивачу, що покладення на відповідача обов'язку здійснити розрахунок сум, стягнення яких він вимагає, судом суперечить принципу змагальності сторін, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом (ч. 23 ст. 12 ЦПК України). Позивачем на виконання ухвали від 03.10.2018 року надано розрахунок суми індексації (а.с.93-95), з яким суд не може погодиться, оскільки наданий розрахунок суперечить положенню п. 4 Порядку, відповідно до якого сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків. Індексація розраховується на підставі даних про оплату праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплат, надбавок, премій, гарантійних та компенсаційних виплат, передбачених законодавством, а також інших компенсаційних виплат, що мають постійний характер. Проведений судом з використанням добровільно наданих відповідачем даних розрахунок показує, що сума заборгованої ним індексації становить 527,04 грн., а компенсації 2039,61 грн. Статтею 117 КЗпП встановлено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Визначаючи розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд керується наступним. Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з розрахунку середньомісячного заробітку, який на думку позивача становить 1908,78 грн. З довідки головної бухгалтерії відділу ПрАТ «ММК ім. Ілліча» № 4364 вбачається, що середньогодинна заробітна плата [PERSON] за останні два місяці роботи становить 10,97 грн. (а.с.149). Згідно з п. 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). З урахуванням наведеного розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача у цій справі, а саме за період з 28.01.2011 р. по 11.12.2018 р. складає 173062, 72 грн. (1972 днів х 87,76 грн.). Водночас, при вирішення питання про стягнення з роботодавця середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Таким чином, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові компенсації за невиплату належних при звільненні сум є правом суду. Враховуючи розмір спірної суми (173062,72 грн.) порівняно із розміром заборгованої відповідачем індексації (527,04 грн.), а також тривалість часу, протягом якого за отриманням недоплаченої суми не звертався позивач, що фактично й визначило розмір суми середнього заробітку, стягнення якого він вимагає, суд з урахуванням принципів співмірності та справедливості зменшує суму відшкодування у зв'язку із затримкою виплати належних йому при звільненні сум до 5000 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності (п. 13). Виходячи з розуміння загальнолюдських цінностей, жоден працівник не може залишатися байдужим до порушення роботодавцем його права на оплату праці, а тому суд погоджується з тим, що встановлені порушення трудових прав позивача, пов'язані з певними душевними стражданнями і вважає 500 грн. справедливою компенсацією завданої йому моральної шкоди. Щодо заяв [PERSON] про збільшення розміру позовних вимог та відшкодування судових витрат суд зазначає, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Вказану справу розглядалось в порядку загального позовного провадження, ухвалою суду від 26.11.2018 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду, заяви про збільшення розміру позовних вимог та відшкодування судових витрат подано 11 грудня 2018 року, тобто після спливу встановлених процесуальним законодавством строків. Окрім того, позивачем не подано доказів направлення копій зазначених заяв та доданих до них документів відповідачу, у зв'язку з чим суд, на підставі ч. 5 ст. 49 ЦПК України, не приймає їх до розгляду та повертає позивачу.

Outcome: partial