Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі- відповідач 1, [PERSON] ), [PERSON] (далі- відповідач 2, [PERSON] ), [PERSON] (далі- відповідач 3, [PERSON] ), [PERSON] (далі- відповідач 4, [PERSON] ) та просила визнати за нею право власності на ј частку житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлого [PERSON] . На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що [INFO] померла її бабуся [PERSON] , свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті сина [PERSON] за життя вона не отримала, спадкоємцями за законом після смерті бабусі є позивач та відповідачі. Враховуючи те, що [PERSON] не звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті сина [PERSON] та фактично не вступила в управління та володіння спадковим майном, позивач вважає, що може отримати свідоцтво про право на спадщину на все спадкове майно після смерті свого батька [PERSON] 04.07.2017 ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Шклянки М.П. відкрито провадження у справі. 02.10.2017 представник третьої особи Головного територіального управління юстиції у м. Києві надав пояснення відповідно до яких зазначив наступне. Свідоцтво про право на спадщину - це процесуальний нотаріальний акт, який засвідчує перехід права власності на майно спадкодавця до спадкоємців, не можна успадкувати лише право на спадкове майно, не прийнявши на себе обов`язки з ним пов`язані. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування отримують спадкоємці за законом в порядку черговості, визначеною у ст. ст. 1261-1265 ЦК України. Враховуючи, що дії посадових осіб Головного територіального управління юстиції у м. Києві та його підпорядкованих органів позивачем не оскаржуються, розгляд справи просив проводити за відсутністю представника третьої особи. 31.10.2017 [PERSON] звернувся до суду із відзивом відповідно до якого зазначив про те, що позивач доводиться йому племінницею. Померлий [INFO] [PERSON] був його рідним братом. [PERSON] належала Ѕ частка житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Співвласником другої половини будинку була [PERSON] , яка [INFO] померла. Будинок розділено на кв. [ADDRESS] . [ADDRESS] між співвласниками. Вказує на те, що проживає у кв. [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , однак остання проживала у [ADDRESS] до моменту смерті. Після смерті брата [PERSON] усі родичі погодились з тим, що половина будинку спадкується дочкою померлого - [PERSON] . Однак, у 2005 році [PERSON] звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина від прийняття якої він відмовився на користь [PERSON] . Проти задоволення позову не заперечував та просив розгляд справи проводити за його відсутності. 02.11.2017 до загальної канцелярії суду надійшла заява [PERSON] , який просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи, що фактично [PERSON] на момент смерті [PERSON] була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , там вона отримувала медичне обслуговування, пенсію. Доводи викладені в позові вважав надуманими, безпідставними та просив розгляд справи проводити без його участі. 02.11.2017 до загальної канцелярії суду надійшла заява [PERSON] з проханням відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог та розглядати справу за його відсутності. 17.11.2017 позивач звернулась до суду із заявою про зміну предмету позову, згідно якої просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 28.12.2016, виданого їй Сьомою Київською державною нотаріальною конторою за реєстровим №2-1583 в частині зазначення, що [PERSON] , 1926 року народження є спадкоємцем Ѕ частки спадщини, зазначеного у свідоцтві про право на спадщину щодо майна [PERSON] , 1949 року народження, який помер [INFO] . Просила визнати за нею право власності на ј частки спірного житлового будинку з надвірними будівлями в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] .. 16.02.2018 надійшов відзив представника [PERSON] - [PERSON] який вказав на те, що спірний будинок є власністю [PERSON] , якому належить Ѕ частка, отримана за заповітом після смерті [PERSON] та [PERSON] , якій належить ј частка, отримана після смерті батька [PERSON] . Також на ј частку даного будинку відкрита спадкова справа після смерті [PERSON] . Відомості зазначені позивачем про те, що будинок поділено на кв. [ADDRESS] не відповідають дійсності, оскільки частки не виділялись в натурі. [PERSON] на момент смерті свого сина [PERSON] володіла Ѕ часткою будинку на підставі рішення суду від 12.09.1973, не змінювала місце проживання, а саме: [ADDRESS] , спадщину прийняла на підставі ст. 524, 525, 526, 527, 529 ЦК УРСР, оскільки на момент смерті сина була зареєстрована та проживала у спільному з померлим будинку, доглядала за будинком. Представник відповідача у даному відзиві зазначає про те, що після 2005 року більшість часу [PERSON] проживала у відповідача [PERSON] , оскільки потребувала догляду, а за місцем реєстрації не було кому доглядати за нею. Коли позивач дізналась про звернення [PERSON] із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті сина, то неодноразово зверталась до останньої з проханням переписати свою частку спадщини на неї, на що отримувала відмову. Заяву про прийняття спадщини позивач за життя [PERSON] не оскаржувала, дії Сьомої Київської державної нотаріальної контори також, тому у задоволенні позовних вимог просив відмовити. 19.04.2019 [PERSON] надала до суду відповідь на відзив [PERSON] та [PERSON] , вказала, що не погоджується з тим, що [PERSON] прийняла спадщину після померлого сина, оскільки будинок було поділено на окремі квартири. Зазначила про те, що [PERSON] в [ADDRESS] була лише зареєстрована, не проживала за цією адресою, а проживала в [ADDRESS] , вказала на те, що строк позовної давності має відраховуватись від 28.12.2016 та не є пропущеним. 03.07.2018 вказану справу у зв`язку з закінченням повноважень судді Шклянки М.П. передано до провадження судді Мицик Ю.С. відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Мицик Ю.С. від 06.07.2018 було прийнято вказану справу до провадження та призначено підготовче судове засідання. 19.10.2018 представником [PERSON] - [PERSON] надано відзив, в якому останній зазначив, що спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо виконав одну з частин ст. 549 ЦК УРСР протягом 6 місяців. Ст. 560 ЦК УРСР визначає, що Спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Ст. 561 ЦКУРСР визначає, що свідоцтво про право на спадщину може бути видане не раніше 6 місяців від дати відкриття спадщини, та не містить часових обмежень для подальшого і отримання. Те, що [PERSON] звернулась до нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину після померлого сина, ніякому разі не позбавляє її права на спадщину, на чому наполягає позивач. Крім того представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на пропущення позивачем строків звернення до суду. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30.10.2018 було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, посилаючись на обставини, що викладені в заявах по суті справи. Представник відповідачів 1, 4 заперечував проти доводів позивача та просив відмовити в задоволенні позову через його безпідставність. Свідок [PERSON] у судовому засіданні вказав на те, що проживає в [ADDRESS] , навпроти спірного будинку. [PERSON] разом із дітьми проживала на [ADDRESS] , крім сина [PERSON] . Будинок по [ADDRESS] є старим, його було поділено на дві частини. До 1980 року у другій половині будинку проживали квартиранти, а потім [PERSON] . [PERSON] не приймала участі в утриманні будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала на те, що орендувала житло у 2008-2009 роках у [PERSON] . [PERSON] не бачила, згідно з документами одна частина будинку належала Мотроні, а у другій проживала позивач із дітьми. Свідок [PERSON] вказала на те, що позивач є племінницею її батька, проживали вони поряд. Як їй відомо, [PERSON] в будинку не проживала. У 2002-2003 свідок проживала в іншому районі м. Києва, однак приходила в гості до [PERSON] , в іншій частині будинку проживали орендарі. Суд, вислухавши виступи учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши свідків, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 10.04.2018 на виконання ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 19.02.2018 Сьомою Київською державною нотаріальною конторою надано копію спадкової справи до майна померлого [INFO] [PERSON] , яка містить: заяву [PERSON] від 10.09.2002 про прийняття спадщини (а.с. 124); заяву [PERSON] від 06.09.2005 про прийняття спадщини (а.с. 125); свідоцтво про смерть [PERSON] , який помер [INFO] у віці 53 років (а.с. 127); звернення [PERSON] до Сьомої Київської державної нотаріальної контори від 06.08.2014 з проханням видати свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , належної [PERSON] , що помер [INFO] . У даному зверненні зазначено про те, що на підставі рішення народного суду Дарницького району від 12.08.1974 [PERSON] (дід) та [PERSON] (баба) було проведено поділ домоволодіння по Ѕ частці. 18.03.1974 [PERSON] на підставі договору дарування подарував [PERSON] належну йому Ѕ частину будинку (а.с. 136); інформаційну довідку Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 05.06.2014, згідно якої Ѕ частина житлового будинку [ADDRESS] на праві власності зареєстровано на ім`я [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 10-ю Київською державною нотконторою 18.03.1974 (а.с. 149); свідоцтво про право на спадщину за законом видане 28.12.2016 на ј частку житлового будинку [PERSON] (а.с. 162). 17.04.2018 на виконання ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 19.02.2018 Сьомою Київською державною нотаріальною конторою надано копію спадкової справи до майна померлої [INFO] [PERSON] , яка містить: заяву [PERSON] від 24.04.2014 про прийняття спадщини за заповітом (а.с. 169); заяву [PERSON] про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с. 169 зв.); свідоцтво про смерть [PERSON] , яка померла [INFO] у віці 87 років (а.с. 170); заяву [PERSON] від 21.05.2014, як спадкоємця по представленню після смерті батька [PERSON] (а.с. 176); заяву [PERSON] від 30.07.2014 про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] (а.с. 180); заяву [PERSON] від 01.08.2014 після смерті матері [PERSON] ( а.с. 183); заяву [PERSON] від 05.08.2014 про відмову від належної частки спадщини після смерті матері [PERSON] (а.с. 185 зв.); інформаційну довідку Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 22.07.2014, згідно якої 13/50 частин житлового будинку [ADDRESS] на праві власності зареєстровано за [PERSON] на підставі рішення народного суду (а.с. 188); заяву [PERSON] від 28.01.2016, відповідно до якої остання не претендує на обов`язкову частку (а.с. 191); інформаційну довідку Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 22.07.2014, згідно до якої Ѕ частина житлового будинку [ADDRESS] на праві власності зареєстровано на ім`я [PERSON] на підставі рішення народного суду Дарницького району м. Києва від 12.09.1968 (а.с. 188); свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане [PERSON] 28.01.2016 на Ѕ частки житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 218). Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на Ѕ частку житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 1 а.с. 126 зв./. За життя [PERSON] набув право власності на Ѕ частку вказаного будинку на підставі договору дарування, посвідченого десятою Київською державною нотаріальною конторою 18.03.1974, реєстровий № 2-357, зареєстрованого Київським міським БТІ 04.04.1974 за № 21546 /т. 1 а.с. 14-15/. Співвласником іншої частки домоволодіння була мати [PERSON] - [PERSON] , згідно рішення народного суду Дарницького району м. Києва від 12.09.1973 /т. 1 а.с. 17/. [PERSON] є дочкою [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про її народження та копією свідоцтва про одруження /т. 1 а.с. 127-127 зв./. За час життя [PERSON] заповіт не залишив. Спадкоємцями першої черги за законом є позивач [PERSON] та мати померлого - [PERSON] . Згідно спадкової справи, [PERSON] 10.09.2002 звернулася із заявою в Сьому Київську державну нотаріальну контору про прийняття спадщини /т. 1 а.с. 123 зв./. Крім того, 06.09.2005 із заявою про прийняття спадщини звернулася мати [PERSON] - [PERSON] /т. 1 а.с. 124 зв./. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про її смерть /т. 1 а.с. 170/. Після її смерті до Сьомої Київської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини звернулися 24.04.2014 [PERSON] (син), [INFO] [PERSON] (донька), [INFO] [PERSON] (онука), 30.07.2014 [PERSON] (син) /т. 1 а.с. а.с. 169, 169 зв., 176 зв., 180/. [PERSON] заявою від 01.08.2014 до Сьомої Київської державної нотаріальної контори відмовився від належної йому частки спадщини після смерті [PERSON] на користь доньки [PERSON] /т. 1 а.с. 183 зв./. [PERSON] заявою від 05.08.2014 до Сьомої Київської державної нотаріальної контори відмовився від належної йому частки спадщини після смерті [PERSON] на користь онуки померлої доньки [PERSON] /т. 1 а.с. 185/. 29.01.2016 державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Палій Р.С. видано свідоцтво на право на спадщину за заповітом на Ѕ частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належала померлій [PERSON] /т. 1 а.с. 218 зв./. Таким чином на час розгляду справи співвласниками житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] частка якого складає 1/2 від домоволодіння та [PERSON] частка якої складає ј від домоволодіння. На іншу ј частку вказаного домоволодіння свідоцтво про право на спадщину не видавалося. Позивач звертаючись за захистом свого права вказує на те, що за життя її батьку [PERSON] належала Ѕ частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель в [ADDRESS] . Після смерті батька, 10.09.2002 вона звернулась до Сьомої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, яка складала Ѕ частину вказаного житлового будинку. [PERSON] із заявою про прийняття спадщини на спірний житловий будинок після смерті сина [PERSON] звернулася з пропуском строку для прийняття спадщини та свідоцтво про право на спадщину після смерті сина не отримала. Як вбачається з матеріалів справи, із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину позивач звернулась до Сьомої Київської державної нотаріальної контори 18.07.2014 /т. 1 а.с. 132/. 23.07.2014 року завідувачем Сьомої Київської державної нотаріальної контори позивачу роз`яснено про те, що [PERSON] надала паспорт в якому був штамп про реєстрацію в спадковому будинку, тобто [PERSON] є спадкоємцем, який фактично прийняв спадщину, виходячи з цього Ѕ частина житлового будинку розподіляється між двома спадкоємцями [PERSON] та [PERSON] , запропоновано останній отримати свідоцтво про право на спадщину на ј частину житлового будинку /1 а.с. 132 зв./. 28.12.2016 державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори [PERSON]. видано свідоцтво на право на спадщину за законом на ј частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належала померлому [PERSON] /т. 1 а.с. 162/. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Крім цього, згідно до абзаців 13, 14 п.1 листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13, «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Відповідно ст. 525 ЦК Української РСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до вимог ст. 526 ЦК Української РСР, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. (ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР) Відповідно до статті 548 ЦК Української РСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 ЦК України (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Відповідно до ст. 553 ЦК України (1963 р.) спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Згідно з п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, в редакції, чинній на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Згідно п.211 розділу 22 Інструкції про вчинення нотаріальних дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 № 20/5, чинної на час звернення [PERSON] із заявою про прийняття спадщини, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що [PERSON] в будинку [ADDRESS] була лише зареєстрована, але не проживала за цією адресою, а мешкала в [ADDRESS] , у зв`язку з чим спадщину не прийняла. Крім того вказувала, що житловий будинок з відповідною частиною надвірних будівель в [ADDRESS] . був поділений в натурі за домовленостю співвласників [PERSON] та [PERSON] у 1973 році. Водночас суд не може погодитися з такими доводами позивача виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] з 22.02.1956 по 05.02.2014 була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою КП «Господар Дарницького району м. Києва від 30.04.2014 /т. 1 а.с. 171/. Згідно квитанції № 5397/0489 від 20.09.2003 [PERSON] було сплачено земельний податок за користування земельною ділянкою за адресою [ADDRESS] , що свідчить про користування останньою земельною ділянкою /т. 2 а.с. 42/. Згідно Витягу з протоколу № 67 від 26.09.2003 [PERSON] було встановлено пенсію за особливі заслуги перед Україною по місцю її проживання [ADDRESS] /т.2 а.с. 43/. Згідно акту прийому передачі цінних паперів до Договору купівлі продажу № 115-В від 13.03.2002, [PERSON] купувала цінні папери та вказувала адресу свого постійного місця проживання: [ADDRESS] . 2 а.с. 44/. Згідно страхового свідоцтва серії [NUMBER] та квитанції серії [NUMBER] від 10.03.1989, [PERSON] страхувала житло за адресою [ADDRESS] . 2 а.с. 45-46/. В платіжній квитанції серії ЛВ № 838919 [PERSON] також вказує місце свого проживання адресу: [ADDRESS] . 2 а.с. 47/. Згідно карти медичного обстеження [PERSON] за 1987 рік, вона отримувала медичну допомогу саме за адресою: [ADDRESS] . 2 а.с. 49-50/. Надані письмові докази спростовують твердження позивача про те, що [PERSON] ніколи не мешкала за адресою: [ADDRESS] та не вела там господарство. Таким чином вона повністю виконала приписи ст. 549 ЦК УРСР та прийняла спадщину після смерті сина [PERSON] . З викладених підстав суд не бере до уваги покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , оскільки вони не узгоджуються з письмовими доказами у справі. Також суд відмічає, що інші наведені сторонами доводи в обґрунтування своїх позиції не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суду не надано доказів того, що фактично житловий будинок з відповідною частиною надвірних будівель в [ADDRESS] . був поділений в натурі за домовленістю співвласників [PERSON] та [PERSON] у 1973 році. Так в матеріалах справи містяться Рішення № 544 виконкому Дарницької районної ради депутатів трудящих від 13 серпня 1973 року «Про затвердження актів прийому до експлуатації індивідуальних будинків, оформлення права особистої власності та розгляд заяв громадян», яким було затверджено Акт прийому до експлуатації індивідуального будинку [ADDRESS] , що належить [PERSON] і складається з однієї квартири житловою площею 30,77 кв.м. та підсобних приміщень, Рішення № 332 виконкому Дарницької районної ради народних депутатів від 11.07.1988 року, яким вирішено затвердити існуюче планування будинків, частин їх в зв`язку з газифікацією, внутрішнім переплануванням, забудовою різних приміщень та надвірних споруд слідуючим громадянам: 2.5. Частина будинку [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . Частина будинку складається з 3-х житлових кімнат пл. 33,9 кв.м., 2-х підсобних приміщень пл. 10,5 кв.м., технічний паспорт на вищевказаний житловий будинок станом на 11.04.1988 р., де підтверджується його поділ на дві окремі квартири - № 1 та № 2 з виділенням окремих приміщень (житлових та нежитлових), окремі будинкові книги, реєстрація співвласників окремо у квартирі [ADDRESS] . [PERSON] .. Водночас єдиним доказом, що підтверджує факт поділу домоволодіння в натурі, є державна реєстрація права власності на окремі домоволодіння. Згідно роз`яснень, викладених у п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду. Водночас, суд не знаходить підстав для визнання свідоцтва, виданого 28.12.2016 державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори [PERSON]. на право на спадщину за законом на ј частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належала померлому [PERSON] , оскільки судом встановлено, що [PERSON] фактично прийняла спадщину, виходячи з цього Ѕ частина спірного житлового будинку розподіляється між двома спадкоємцями, тобто [PERSON] та [PERSON] . Таким чином в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Враховуючи, що вимога про визнання права власності на ј частку житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є похідною від вимоги про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, вона також не підлягає задоволенню. Згідно з положеннями частин першої та другої статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Одним із таких випадків, що створює правові наслідки втрати права особи на судовий захист, є пропуск строку позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як вбачається з матеріалів справи, з позовом до суду [PERSON] звернулася 12.07.2017, а про порушення свого права дізналася з моменту отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті батька тобто [INFO] , таким чином суд приходиться до висновку, що строк позовної давності позивачем не пропущено. Даючи оцінку зібраним по справі доказам, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними і такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. У відповідності до ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позову не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати.

Outcome: dismissed