Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

У листопаді 2014 року [PERSON] звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила зняти накладений постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві від 17 січня 2014 року, ВП №41549253, арешт та заборону на відчуження нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26 вересня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений та нотаріально посвідчений договір позики, згідно якого позивач надала відповідачу грошові кошти у розмірі 703 080 грн. З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики між сторонами був укладений договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS]. У січні 2014 року позивачу стало відомо, що постановою державного виконавця в рамках виконавчого провадження №41549253 накладено арешт на все майно боржника, в тому числі й на предмет іпотеки. Зазначена постанова порушує права [PERSON] як іпотекодержателя. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач Відділ державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві, будучи належним чином повідомленим про місце, час та дату розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив, про причини неявки не повідомив. Відповідач [PERSON] позов визнав та проти його задоволення не заперечував, однак зазначив, що борг [PERSON] повернув, проте остання вимагає від нього повторної сплати боргу і намагається зробити переуступку боргу іншим людям. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, повно та всебічно з'ясувавши всі обставини справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 вересня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого позикодавець передав у власність позичальнику кошти у розмірі 703 800 грн., що станом на момент укладення договору становить еквівалент 86 800 дол. США. Крім того, з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором 26.09.2013 р. між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON] та приватним нотаріусом накладена заборона відчуження зазначеного майна (а.с.18). Відповідно до ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем, у тому числі, шляхом проведення опису майна боржника і накладання на нього арешту. Згідно ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про зняття з нього арешту. Звертаючись до суду з позовом про зняття арешту з квартири, яка була передана в іпотеку, [PERSON] зазначає, що постановою державного виконавця порушені її права як іпотекодержателя, посилаючись на норми Закону України «Про іпотеку». Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні та підтверджується наданими відповідачем документами, між сторонами: [PERSON] (Первісний іпотекодержатель), [PERSON] (Іпотекодавцем) та гр. [PERSON] (Іпотекодержателем) 19.09.2014 р. було укладено Додаткову угоду про внесення змін до договору іпотеки, посвідченого 26.09.2013 року, ПН КНМО Мазарчук Н.В. за реєстровим № 3836, яка зареєстрована в реєстрі за № 2932. Сторони домовились, що Іпотекодержатель, що приймає на себе витребування грошових коштів зобов'язується розрахуватися з Первісним Іпотекодержателем, та передати кошти в рахунок зобов'язання за договором позики… в сумі 150 000 грн., що є еквівалентом 10 000 дол. США. З наданої відповідачем [PERSON] Постанови про закриття кримінального провадження від 24.06.2015 року старшого слідчого СВ Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві Тімонькіна О.В., зокрема, з пояснень приватного нотаріуса Мазарчака Н.В. вбачається, що «гр. [PERSON], як новий Іпотекодержатель набула права на витребування нерухомого майна в якості забезпечення зобов'язання». Постанова позивачем в установленому порядку не оскаржена та не скасована та доказів на спростування зазначеного в ній представником позивача не надано. Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами, зокрема, є будь-які документи, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на зазначене вище, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed