Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

У липні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з названим позовом, у якому зазначив, що 23.02.2013 р. померла його дружина [PERSON] і відкрилась спадщина на спадкове майно у виді житлового будинку №16 по вул. Пушкіна в смт Великодолинське, ? частини будинку по вул. Шкільна, 3 в смт Великодолинське, а також земельних ділянок, на яких побудовані ці будинки. Ще 26.09.2007 р. [PERSON] склала нотаріально посвідчений заповіт, яким все належне їй на час смерті майно заповіла її сину [PERSON], відповідачу у справі, чим безпідставно усунула його, тобто позивача, від права на обовязкову частку у спадщині. Крім того, за час шлюбу з [PERSON] та за її згодою він за рахунок особистих збережень виконав роботи щодо реконструкції жилого будинку по вул. Пушкіна, 16 в смт Великодолинське, а саме: добудував частину будівлі будинку, внаслідок чого збільшилась житлова площа будинку; прибудував кухню, душову кабіну, санвузол, веранду; замінив та повністю перебудував крівлю будинку; замінив вікна і двері будинку; побудував сарай, гараж, літню кухню, літню лазню, яку обробив деревяним покриттям. Внаслідок цього ринкова вартість жилого будинку збільшилась на 213\~671 грн. З наведених підстав, та з урахуванням уточнень позовних вимог, позивач просив: - визнати частково недійсним заповіт [PERSON] на користь [PERSON] від 26.09.2007 р. на ? частину спадщини; - на підставі ст. 62 СК України визнати за ним право власності на ? частину жилого будинку №16 по вул. Пушкіна в смт Великодолинське; - на підставі ст. 1257 ЦК України припинити право власності [PERSON] на ? частину жилого будинку №16 по вул. Пушкіна в смт Великодолинське; - на підставі ст. 1241 ЦК України визнати за ним право на обовязкову частку у спадковому майні, а саме: ? частину жилого будинку №16 по вул. Пушкіна в смт Великодолинське, та земельних ділянок, на яких розташовані жилі будинку №16 по вул. Пушкіна та №3 по вул. Шкільна в смт Великодолинське; ? частину жилого будинку №3 по вул. Шкільна в смт Великодолинське. (том 1, а.с. 183-188) В подальшому [PERSON] доповнив свої позовні вимоги і просив визнати недійсними його заяви про відмову від обовязкової частки на спадщину та відмову від одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майна подружжя, посилаючись, що ці заяви не відповідали його волевиявленню, перед підписанням він їх не читав за відсутністю окулярів. (том 2, а.с. 5-7) В судовому засіданні позивач позов підтримав. Відповідач [PERSON] позов не визнав, посилаючись на його безпідставність. Відповідач приватний нотаріус Овідіопольського районного нотаріального округу [PERSON] позов не визнала, посилаючись, що він необґрунтований, заяви [PERSON] про відмову від обовязкової частки на спадщину та отримання свідоцтва про право власності на майно подружжя посвідчені згідно вимог чинного законодавства і при їх посвідчені позивач не заявляв про наявність у нього вад зору та слуху, особисто підписав їх. (том 2, а.с. 11) Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.10.1991 р. [PERSON] і [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) Т.О. зареєстрували шлюб. (том 1, а.с. 127 зв.) На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.10.1989 р. [PERSON] (після шлюбу [PERSON]) Т.О. після смерті її батька [PERSON], померлого 04.09.1988 р., набула право власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований по вул. Пушкіна, буд. №16 в смт Великодолинське Овідіопольського району. (том 1, а. с. 133-134) Згідно зі ст. 24 КпШС України, чинного на той час, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Тобто, набутий [PERSON] до укладення шлюбу з позивачем в порядку успадкування жилий будинок №16 по вул. Пушкіна в смт Великодолинське був її особистим майном. 13.03.2012 р. на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], померлої 25.03.2004 р., [PERSON] набула право власності на ? частину жилого будинку з господарчими будівлями та спорудами, що розташований по вул. Шкільна, буд. №3 в смт Великодолинське.(том 1, а.с. 131 зв.-132) Статтею 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1)майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Таким чином, набута в порядку спадкування [PERSON] ? частина жилого будинку по вул. Шкільна, буд. №3 в смт Великодолинське, була її особистою приватною власністю. В порядку приватизації на підставі рішення Великодолинської селищної ради від 18.05.2004 р. №807-ХХІV [PERSON] набула право власності на земельну ділянку площею 0,1363 га, кадастровий номер 5123755300020030093, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по вул. Пушкіна, 16 в смт Великодолинське, що підтверджено державним актом на право власності на земельну ділянку. (том 1, а.с. 14) Пленум Верховного Суду України п. 182 постанови №7 від 16.04.2004 р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» розяснив, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 3К, 377 ЦК. Тобто, зазначена вище земельна ділянка була особистою приватною власністю [PERSON] Допустимих доказів набуття [PERSON] за її життя права власності на земельну ділянку по вул. Шкільна, 3 в смт Великодолинське позивач суду не надав. Відповідно до ст. 25 КпШС України, чинного на ча виникнення спірних правовідносин, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Аналогічні положення містяться у ст. 62 СК України. З пояснень сторін, показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] слідує, що під час шлюбу позивач і [PERSON] за рахунок спільних коштів зробили зробили капітальний ремонт жилого будинку №16 по вул. Пушкіна в смт Великодолинське, а саме: замінили крівлю, вікна, двері, газифікували будинок; самочинно побудували прибудову літ. «А1», тамбур літ.«а2», прибудову літ. «а3», сарай літ. «З», господарський блок з підвалом, та оглядовою ямою літ. «К,к,к1». (том 1, а.с. 221) Пленум Вищиго спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 6 постанови від 30.03.2012 р. №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» розяснив, що право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням розяснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». Це майно не є обєктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів. З наведених підстав суд не враховує як поліпшення жилого будинку №16 по вул. Пушкіна в смт Великодолинське самочинно побудовані позивачем та [PERSON] будівлі та споруди: прибудову літ. «А1», тамбур літ.«а2», прибудову літ. «а3», сарай літ. «З», господарський блок з підвалом, та оглядовою ямою літ. «К,к,к1». З висновку спеціаліста, оскільки позивач відмовився від проведення та оплати призначеної судом судової будівельно-технічної експертизи, слідує, що ринкова вартість станом на цей час без врахування самочинно побудованих будівель та споруд жилого будинку №16 по вул. Пушкіна в смт Великодолинське становить 460\~194 грн. Ринкова вартість цього будинку внаслідок виконання будівельних робіт в період з 10.10.1991 р. до цього часу без врахування самочинних прибудов та будівель збільшилась на 71050 грн. (том 2, а.с. 26-27) Ніяких допустимих доказів того, що поліпшеня зазначеного жилого будинку були зроблені за його особисті кошти позивач суду не надав. Вартість поліпшень зазначеного жилого будинку у розмірі 71050 грн., зроблених під час шлюбу подружжям [PERSON] і [PERSON], є їх спільною сумісною власністю, і особиста частка [PERSON] у цьому майні становить ? частину, тобто 35525 грн., або 2/25 частин жилого будинку. (71050 : 2 = 35525; 35525 : 460194 = 2/25) Саме на 2/25 частин жилого будинку №16 по вул. Пушкіна в смт Великодолинське підлягає визнанню право власності на позивачем. В іншій частині позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на зазначений вище жилий будинок та земельну ділянку суд вважає необґрунтованими і задоволенню вони не підлягають. [PERSON] померла 25.02.2013 р., що підтверджено свідоцтвом про смерть. (том 1, а.с. 8) Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Ще 26.09.2007 р. [PERSON] склала нотаріально посвідчений заповіт, яким на випадок смерті все своє майно заповіла її сину [PERSON] (том 1, а.с. 7) Статтею 1241 ЦК України передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1273 ЦК України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Пленум Верховного Суду України в п. 25 постанови 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» розяснив, що відмова від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців допускається лише протягом строку для прийняття спадщини. Після закінчення цього строку частка у спадщині не може бути збільшена з тих підстав, що хто-небудь зі спадкоємців відмовляється від спадщини на користь інших спадкоємців. У таких випадках особа, яка прийняла спадщину, має право розпорядитись усім або частиною майна, отриманого в порядку спадкування, шляхом відчуження її іншому спадкодавцеві за договором купівлі-продажу, дарування, міни тощо. У разі відкликання спадкоємцем своєї відмови від прийняття спадщини протягом строку, встановленого для її прийняття, він відновлює своє право на спадкування. Відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, передбачених статтями 225, 229231, 233 ЦК. 25.06.2013 р., тобто протягом строку, встановлено статтею 1270 ЦК України, [PERSON] подав до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини письмову заяву, у якій засвідчив, що йому відомий зміст заповіту його померлої дружини [PERSON], що йому відомо про наявність у нього права на обовязкову частку у спадщині і що він, усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, що мають для нього істотне значення, без впливу насильства (фізичного чи психічного тиску) з боку інших, за своєю справжньою волею відмовляється від обовязколвої частки у спадщині післі померлої дружини. Крім того, у цей же день [PERSON] подав до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини письмову заяву про відмову від одержання свідоцтва про право на частку у спільному майна подружжя. (том 1, а.с. 117-118) Протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України позивав не відкликав свою заяву про відмову від обовязкової частки у спадщині після смерті його дружини [PERSON] Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив, що відповідно до статей 229233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Будь-яких доказів того, що відмова від обовязкової частки у спадщині та від отримання свідоцтва про права власності на частку у спільному майні подружжя вчинені ним внаслідок помилки, а також що вона має істотне значення позивач суду не надав. Посилання позивача, що зміст його заяв про відмову від обовязкової частки у спадщині та відмову від отримання свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя, не відповідав його волі, що він не читав цих заяв за відсутністю окулярів суд вважає необґрунтованими. Обидві заяви підписані позивачем і в обох заявах він власноручно, чітко, рівно по лінії і цілком зрозуміло написав своє прізвище, імя і по батькові, не заявляючи нотаріусу про відсутність у нього окулярів і неможливість виконати текст та підписи без окулярів. (том 1, а.с. 117-118) Не приймає до уваги посилання позивача на те, що у тексті заяви про відмову від обовязкової частки зазначено, що він відмовляється від обовзкової частки у спадщині після смерті чоловіка, а не дружини. З тексту заяви слідує, що позивач відмовився від обовязкової частки у спадщині після смерті його дружини [PERSON] і сам по собі помилковий запис, що він відмовляється від обовязкової частки у спадщині після смерті померлого чоловіка, а не дружини, не змінює сутті та змісту заяви, не може бути підставою для задоволення позовних вимог в частині визнання відмови від спадщини недійсною. На підставі наведеного суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання недійсними його відмов від обовязкової частки у спадщині та отримання свідоцтва на право власності на частку у спільному майні подружжя необгрунтованні, а тому задоволенню не підлягають.

Outcome: partial