Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

У липні 2020 року позивач звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області із позовною заявою до відповідачки [PERSON] про позбавлення її батьківських прав відносно дітей: [PERSON] , [PERSON] , стягнення аліментів на утримання дітей. В подальшому позивач змінив позовні вимоги в частині стягнення аліментів з відповідачки [PERSON] на користь КЗ «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Добре вдома» на утримання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] в розмірі 1/3 частини усіх видів доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, на кожну дитину, починаючи з дня пред`явлення позову. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, з підстав викладених у позовній заяві та у доповненні, просив суд задовольнити їх вимоги у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судовому засідання заперечувала проти позбавлення її батьківських прав. Просила її вибачити. Пояснила, що виправиться та створить умови для проживання її дітей. Представники третіх осіб у судове засідання з`явилися, зазначили про обґрунтованість та доцільність пред`явленого позову, тому просили суд задовольнити його у повному обсязі та позбавити відповідачку батьківських прав відносно її дітей та стягнути з неї аліменти. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними виводи, суд дійшов до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про народження батьками малолітньої [PERSON] , яка народилася [INFO] є батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження батьками малолітнього [PERSON] , який народився [INFO] є батько [PERSON] , мати - [PERSON] . Батько малолітніх дітей [PERSON] [INFO] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданого Виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району, Дніпропетровської області 22 червня 2009 року, актовий запис № 77. [PERSON] разом із малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] проживає у [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №2194 від 21.05.2020. Рішенням Виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 20 липня 2016 року №16 сім`я [PERSON] взята на облік як та, що перебуває у складних життєвих обставинах. Разом із цим, з [PERSON] постійно проводиться соціальна робота, виховні бесіди щодо підвищення батьківського потенціалу, покращення санітарного стану, проводиться профілактична робота щодо здорового способу життя. Також, фахівці із соціальної роботи Новоолександрівської сільської ради відвідували сім`ю, надавали рекомендації щодо працевлаштування, однак, постійної роботи [PERSON] не має. 19 лютого 2020 року з КЗО «СЗШ №80» ДМР надійшло клопотання в якому зазначено, що [PERSON] має багато пропусків занять без поважної причини з 01 вересня 2019 року: 05.09.2019, 06.09.2019, 11.09.2019, 17.09.2019, 19.09.2019, 20.09.2019, 07.10.2019-18.10.2019, з 24.10.2019 по 11.11.2019 була відсутня з причини виявлення педикульозу. 12 листопада 2019 року з [PERSON] була проведена співбесіда з приводу пропусків занять [PERSON] під час якої вона обіцяла, що буде виконувати свій материнський обов`язок, однак, співбесіда не дала очікуваних результатів, що призвело до неодноразової відсутності [PERSON] в освітньому закладі з причин виявлення педикульозу з 26.11.2019 по 03.01.2020 та з 29.01.2020 по 18.02.2020. До того ж, 22 лютого 2019 року до Служби у справах дітей та 20 лютого 2020 року до Голови органу опіки і піклування Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області надійшли заяви від сусідів [PERSON] , в яких вони повідомляли, що вона не виконує належним чином свої батьківські обов`язки щодо своїх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , зловживає алкоголем, вживає нецензурну лексику в присутності дітей, постійно вчиняє сварки та бійки зі своїм співмешканцем, при цьому, [PERSON] не відвідує школу через хворобу, яку мати не лікує. 06.03.2019 року співробітниками ЮП СП Дніпропетровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області щодо [PERSON] було складено протокол про вчинення нею адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, тобто, невиконання батьківських обов`язків. Також, вона неодноразово попереджалась про відповідальність за невиконання батьківських обов`язків (попередження від 20.02.2020). Згідно актів обстеження умов проживання (від 20.02.2020, 08.04.2020, 27.04.2020, 07.10.2020) складених Службою у справах дітей, виявлено, що приміщення за адресою: [ADDRESS] знаходиться вкрай незадовільних санітарно-гігієнічних та побутових умовах. [PERSON] обіцяла зробити косметичний ремонт в кімнаті, створити безпечні умови для проживання та розвитку своїх дітей. Тому, на час проведення ремонту, на підставі заяви [PERSON] від 26 лютого 2020 року малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з 03 березня 2020 року було влаштовано у Комунальний заклад «Добре вдома». Однак, [PERSON] на сьогоднішній день обіцяні ремонті роботи не проведені, безпечні умови для повернення дітей у родину не створені, заяву до Служби у справах дітей Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про повернення своїх дітей не подавала. Таким чином, вищевказані обставини щодо відношення матері, [PERSON] до своїх малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у тому числі повне її відсторонення від участі щодо утримання, виховання та навчання дітей, вказує на ознаки втрати з нею родинного зв`язку та винної поведінки матері, як законного представника кожної дитини, що проявляється в повному її ухиленні від виконання батьківських обов`язків стосовно своїх дітей. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як свідоме нехтування матір`ю [PERSON] своїми батьківськими обов`язками. Відповідно до ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно зі ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як зазначено в абз. 2 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Разом з тим, згідно з ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно ст. 6 Сімейного кодексу України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Згідно зі ст. 7 Сімейного кодексу України, регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Законом України «Про охорону дитинства» визначено охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Згідно з ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Таким чином, з огляду на наведені вище норми, враховуючи загальні принципи побудови суспільства, охорони дитинства, максимального і повного забезпечення прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні, суд досліджує їх відповідність фактичним обставинам справи, що склалися і полягають у наступному. Зокрема, судом встановлено, що відповідачка тривалий час ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків, ніяким чином не піклуються про дітей, не проявляє заінтересованості в їх долі, не цікавиться їх станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток, підготовкою до життя, зокрема, не забезпечує необхідним медичним доглядом, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання дітей, не виявляє інтереси до їх внутрішнього світу і не створює умов для отримання ними подальшої освіти. Обставини, зазначені в обґрунтуванні позовних вимог, підтверджуються, зокрема, дослідженими в судовому засіданні доказами, наявними в матеріалах справи, а також відповідним висновком складеним Комісією з питань захисту прав дітей, яким визначено доцільність позбавлення батьківських прав відповідачку щодо їх двох малолітніх дітей. Отже, вказані дії відповідачки жодним чином не відповідають встановленому сімейним кодексом обов`язку з виховання дітей, забезпечення їх добробуту, котрі покладені на відповідачку. Сукупність таких факторів, свідчить про небажання і ухилення відповідачки [PERSON] від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, що є неприпустимим з точки зору охорони дитинства і загальних засад побудови суспільства і моральності. Таке ставлення матері до дітей є основним фактором при вирішенні питання про позбавлення її батьківських прав. Згідно з ст.ст. 150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні. Так, ст. 164 Сімейного кодексу України визначені підстави позбавлення батьківських прав. Відповідно до ст.165 Сімейного кодексу України визначено, осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав, зокрема право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У відповідності до ч.ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України, передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно з ст. 27 Конвенції «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 р., передбачено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ч.2 ст.27 Конвенції батько(ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. З огляду на викладене, позовні вимоги позивача щодо позбавлення відповідачки батьківських прав у відношенні малолітніх дітей та стягнення з неї аліментів на утримання дітей підлягають задоволенню, через те. що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт ухилення відповідачкою від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Відповідно до вимог ст.ст. 141,142 ЦПК України стягнути з відповідачки на користь Держави суми судового збору у розмірі відповідному до задоволенню позовних вимог.

Outcome: approved