Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

У липні 2016 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] та просила визнати удаваним договір дарування квартири [ADDRESS] від 13 вересня 2002 року, який укладено між дарителькою [PERSON] та обдарованим [PERSON]. В обґрунтування позову зазначила, що у власній квартирі [ADDRESS] м. Світловодська з 1998 року вона стала проживати без реєстрації шлюбу разом з [PERSON]. У 2002 році вона продала свою квартиру, та разом з [PERSON] за спільні кошти вони придбали двокімнатну квартиру [ADDRESS] м. Світловодська. Оформлено право власності на квартиру [ADDRESS] м. Світловодська було за договором дарування на [PERSON], оскільки вартість оформлення договору дарування була вдвічі менша ніж оформлення договору купівлі-продажу. [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування квартири з метою зекономити кошти при оформленні придбання [PERSON] квартири. [PERSON] за придбання квартири передав [PERSON] обумовлені кошти у розмірі 2000 доларів США. 21 серпня 2015 року [PERSON] помер. Вона залишилася проживати у вказаній квартирі, яка є спільною сумісною власністю. Вказуючи, що договір дарування квартири від 13 вересня 2002 року було укладено з метою приховати договір купівлі-продажу квартири, та посилаючись на ч.2 ст.58 ЦК України (в редакції 1963 року), просила суд визнати договір дарування квартири [ADDRESS] м. Світловодська удаваним. Ухвалою суду від 26 жовтня 2016 року до участі в справі залучено як співвідповідачів [PERSON] - матір [PERSON], та [PERSON] сина [PERSON], які є спадкоємцями першої черги за законом після [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовну заяву підтримали з викладених в ній підстав. Позивачка пояснила, що для придбання квартири надавала [PERSON] власні 1200 доларів США, але не була присутня при нотаріальному оформленні договору. У вказаній квартирі вона прожила з [PERSON] 15 років. Про те, що придбання квартири було оформлено не договором купівлі-продажу, а договором дарування вона дізналася після смерті [PERSON] від його матері [PERSON], яка з серпня 2015 року вимагає виселитися з квартири. Вона не має іншого житла. На даний час рішення у справі за її позовом про визнання факту проживання її та [PERSON] однією сімєю без укладення шлюбу та про поділ спільного сумісного майна подружжя судом не постановлено. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позов визнали. Відповідач [PERSON] суду пояснила, що дійсно 13 вересня 2002 року вона продала [PERSON] за 2000 доларів США квартиру [ADDRESS] м. Світловодську. Відчуження квартири вони оформили договором дарування квартири, так як за оформлення дарування оплата державного мита була менша. У нотаріуса були тільки вона і [PERSON] Вже в самій квартирі [PERSON] за придбання квартири заплатив їй 2000 доларів США в присутності [PERSON] та знайомої [PERSON] Співвідповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, зазначила, що спірна квартира належить її синові [PERSON] Співвідповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначив, що спірна квартира належить його батькові [PERSON] Представник співвідповідачів адвокат [PERSON] заперечував проти позовних вимог та зазначив, що [PERSON] не є належним позивачем, оскільки не є стороною договору дарування квартири, та з часу укладення договору дарування квартири вона знала, що придбання квартири [PERSON] оформлено договором дарування. Представник співвідповідачів адвокат [PERSON] заперечував проти позовних вимог та зазначив, що [PERSON] не могла не знати про оформлення придбання квартири [PERSON] шляхом укладення договору дарування, оскільки [PERSON] спільно проживала з [PERSON], між ними були довірливі стосунки, і для меншої сплати за нотаріальне оформлення придбання для спільного проживання квартири, вони спільно вирішили укласти не договір купівлі-продажу квартири, а договір дарування, а тому станом на час її звернення до суду вона пропустила строк позовної давності. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що у вересні 2002 року її запросив [PERSON] бути присутньою при передачі грошей за квартиру [PERSON] Вона бачила, як [PERSON] в квартирі [ADDRESS] передав [PERSON] 2000 доларів США і без оформлення розписки. Крім цього, з дослідженої судом копії договору дарування квартири видно, що 13 вересня 2002 року [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, згідно з яким [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар квартиру [ADDRESS], інвентаризаційна оцінка якої становить 21\~482 грн. Вказаний договір 13 вересня 2002 року посвідчено державним нотаріусом Світловодської міської державної нотаріальної контори, та зареєстровано в реєстрі за №2-1585. З копії довідки про реєстрацію місця проживання від 15 січня 2016 року видно, що позивачка [PERSON] зареєстрована з 17 жовтня 2002 року в квартирі [ADDRESS]. З інформації про місце реєстрації відповідачки [PERSON] від 27 липня 2016 року видно, що вона зареєстрована з 23 грудня 2004 року в будинку №17 по вулиці Колгоспній в с. Власівка м. Світловодська. З позовної заяви випливає, що позивачка [PERSON] проживає в [INFO] м. Світловодська, в якому зареєстрована відповідачка [PERSON] Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідка та дослідивши зібрані у справі докази, проаналізувавши, оцінивши їх у єдності і сукупності, враховуючи, що сторони заявили про те, що ними надані суду всі наявні докази, яких достатньо для вирішення спору між ними, виходячи з встановлених обставин і визначених відповідно до них правовідносин, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що 13 вересня 2002 року [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, згідно з яким [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар квартиру [ADDRESS], вартістю 21\~482 грн. Вказаний договір 13 вересня 2002 року посвідчено державним нотаріусом Світловодської міської державної нотаріальної контори, та зареєстровано в реєстрі за №2-1585. 20 липня 2016 року позивачка [PERSON] порушила спір про те, що вищезазначений договір дарування квартири від 13 вересня 2002 року є удаваною угодою, та зазначила, що порушене її право на спільне сумісне майно подружжя. Відповідачка [PERSON], яка є стороною договору дарування квартири від 13 вересня 2002 року, позов визнала, зазначила, що фактично нею з [PERSON] укладався договір купівлі-продажу квартири. Оскільки [PERSON], який є стороною договору дарування квартири, помер, до участі у справі залучено його спадкоємців за законом співвідповідачів [PERSON] і [PERSON], які позовні вимоги не визнали, зазначали, що позивачка [PERSON] не є стороною договору дарування квартири, не є правонаступником та спадкоємцем після [PERSON], а тому договором дарування права [PERSON] не порушено. Також вказали, що про укладення вказаного договору [PERSON] було відомо з 13 вересня 2002 року, а тому для [PERSON], на час звернення її до суду, сплинув строк позовної давності. Згідно з частиною 1 статті 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Відповідно до частини 2 статті 58 ЦК УРСР в разі, якщо угода, укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Пленум Верховного Суду України в п. 14 постанови N 3 від 28 квітня 1978 р. «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз'яснив, що при встановленні, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч.2 ст.58 Цивільного кодексу визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони мали на увазі. Пленум Верховного Суду України в п. 25 постанови N 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Верховним Судом України у справах №6-133цс12, №6-1026цс16 викладена правова позиція про те, що відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили сааме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 58 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тощо. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (частини 1 - 3 статті 212 ЦПК України). Позивачка [PERSON] обґрунтовувала вимоги тим, що вона проживала з [PERSON] однією сімєю як чоловік і жінки без укладення шлюбу, і під час спільного проживання придбали згадану квартиру за спільні кошти у розмірі 2000 доларів США. Придбання квартири було оформлено за договором дарування на [PERSON], оскільки вартість нотаріального оформлення договору дарування була вдвічі менша ніж оформлення договору купівлі-продажу, тому [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування квартири з метою зекономити кошти. 21 серпня 2015 року [PERSON] помер. За твердженнями відповідача [PERSON], які перевірені судом, остання дійсно у вересні 2002 року продавала свою квартиру та розраховувала, що відчуживши квартиру, отримає за неї грошові кошти, а до набувача її квартири перейде право власності, і він зможе на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися придбаною квартирою. Після укладення 13 вересня 2002 року договору дарування, відповідач передала [PERSON] ключі від квартири, а [PERSON] передав їй як оплату за квартиру 2000 доларів США. Даний договір був укладений відповідачем з метою отримання від відчуження майна грошових коштів, тобто, має місце оплатний договір. Основними умовами договору дарування є безоплатний перехід права власності на передане в дар майно. Основними умовами договору купівлі-продажу є оплатний перехід права власності на відчужене майно. Позивачка [PERSON] з 17 жовтня 2002 року зареєстрована в [INFO]. Суд дійшов висновку, що правові наслідки, які мали місце настати за договором від 13 вересня 2002 року настали, а дії сторін мають ознаки договору купівлі-продажу квартири, отже судом встановлений факт виконання обов'язків сторонами договору за купівлею продажем квартири. Згідно зі ст. 224 Цивільного кодексу УРСР, що діяв на момент укладення спірного договору, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. За загальними правилами цивільного законодавства удавана угода характеризується тим, що у сторін відсутній намір створити ті правові наслідки, що містяться в угоді, тобто волевиявлення сторін не відповідає їх дійсній волі, удавана угода учиняється з метою приховання іншої угоди, яку сторони насправді мали на увазі. Наслідки укладеної угоди свідчать про вказане та розглянуті судом як доказ волевиявлення на укладення іншого договору, тому суд приходить до висновку про удаваність угоди дарування від 13 вересня 2002 року, отже доводи [PERSON] про спрямованість угоди на інші наслідки є обґрунтованими. Суд на підставі позовної заяви, визнання позову [PERSON], показів свідка [PERSON], а також враховуючи відсутність будь-яких підстав у [PERSON] дарувати квартиру [PERSON], дійшов висновку про те, що укладений договір дарування від 13 вересня 2002 року мав на меті приховати договір купівлі-продажу нерухомого майна. Разом з цим, судом також встановлено і сторонами визнано, що [PERSON] є сином співвідповідачки [PERSON], та є батьком співвідповідача [PERSON] В судовому засіданні не встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідачка [PERSON] є рідними чи близькими родичами [PERSON] [PERSON] помер 21 серпня 2015 року. [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом після [PERSON] [PERSON] не є спадкоємцем за заповітом чи за законом після [PERSON] Доводи [PERSON], що станом на 13 вересня 2002 року вона разом з [PERSON] проживали однією сімєю як чоловік та жінки без шлюбу, не підтверджено допустимими доказами, оскільки відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України судом розглядаються справи про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, та в разі доведеності позивачем такого факту, судом ухвалюється відповідне судове рішення, яке повинно відповідати також і вимогам статті 259 ЦПК України. В судовому засіданні позивачкою [PERSON] не надано рішення суду, яке набрало законної сили, про встановлення факту проживання станом на 13 вересня 2002 року її з [PERSON] однією сімєю без укладення шлюбу. Відповідно до вимог статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом розяснювалося позивачці її права та обовязки, попереджувало ся про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. При цьому, позивачка [PERSON] заперечила проти зупинення розгляду справи до набрання законної сили судовим рішенням про встановлення факту проживання станом на 13 вересня 2002 року її з [PERSON] однією сімєю без укладення шлюбу. Крім цього, позивачкою [PERSON] в судовому засіданні не доведено, що вона є стороною договору дарування квартири від 13 вересня 2002 року, або спадкоємцем чи правонаступником після [PERSON] На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивачкою не доведено факту порушення її субєктивного права діями [PERSON] та [PERSON] щодо укладення 13 вересня 2002 року договору дарування квартири, а тому в задоволенні її позову слід відмовити. Крім цього, зі змісту позовної заяви видно, що станом на 13 вересня 2002 року позивачці [PERSON] було достовірно відомо, що придбання квартири [PERSON] було оформлено договором дарування, з метою зекономити кошти на документальне оформлення, о тому про порушення її права [PERSON] мала знати на час укладення спірного договору. Позивач не є стороною спірного договору, але, оскільки після укладення цього договору за участю [PERSON], з яким, як стверджує позивачка, вони проживали однією сімєю як чоловік та жінка без шлюбу, в тому числі у придбаній квартирі, позивача повинна була дізнатись про порушення свого права. Із 13 вересня 2002 року і починається відлік строку позовної давності для звернення з позовом про захист права, порушеного, як на думку позивачки, у зв'язку з укладенням цього договору. Відповідно до статей 71, 76 ЦК УРСР 1963 року, положення яких підлягає застосуванню з огляду на пункт 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ст.75 ЦК України (1963 року) позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦК України (1963 року) закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. З огляду на зміст статей 71, 80 ЦК 1963 р. їх положення про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги. Отже у випадку, коли суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів установить, що право позивача, про захист якого він просить, відповідачем не порушено, ухвалюється рішення про відмову в задоволенні позову саме з цих підстав, а не через пропуск строку давності. Якщо ж буде встановлено, що таке право позивача порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 80 Цивільного кодексу України ухвалює рішення, яким відмовляє в позові у зв'язку із закінченням строку давності, а при визнанні причини пропуску цього строку поважною порушене право має бути захищене. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Закон не визначає переліку причин пропуску строку на звернення до суду, які є поважними, тому питання про поважність таких причин вирішується в кожному конкретному випадку із урахуванням обставин справи та доказів, що свідчать про неможливість подачі позову протягом визначеного законом строку в зв'язку з наявністю об'єктивних перешкод для звернення до суду; при цьому суб'єктивні причини та особисті мотиви позивача самі по собі не можуть вважатися перешкодами для звернення до суду. Позивачкою не подавалося до суду обґрунтоване клопотання про поновлення строку на звернення до суду з позовом із зазначенням, що вона пропустила цей строк із поважних причин. До суду [PERSON] звернулася у 20 липня 2016 року, тобто поза межами встановленого статтею ЦК України строку позовної давності. Оскільки позивачкою неправильно обрано спосіб захисту свого права, тому її позов є передчасним, який задоволенню не підлягає, а тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити за безпідставністю матеріально-правової вимоги, так як нею не доведено факту порушення укладеним договором дарування її субєктивного права. З огляду на викладене та з підстав ст.88 ЦПК України судові витрати слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed