Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

У липні 2020 року [PERSON] , через свого представника адвоката Царьову Олену Сергіївну, яка діє на підставі довіреності від 10.06.2020р. Маріупольського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, звернулася до суду з позовом до [PERSON] , про стягнення матеріальної та моральної шкоди, яка заподяна в наслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позов обґрунтовано тим, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 23 жовтня 2019 року в результаті протиправних дій відповідача, позивачці було спричинено чисельні тілесні ушкодження, у тому числі ушкодження середнього ступеню тяжкості. Вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 03 квітня 2020р. [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України, і призначено йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік. На підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування покарання, якщо він протягом 1 (одного) року не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки. На підставі ст. 76 КК України його зобов`язано періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання чи роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. Цивільний позов із вимогами про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, продовженням лікування та реабілітацією ушкодженого здоров`я позивачкою не пред`являвся. Проте після постановлення Вироку відповідач в рахунок відшкодування матеріальної шкоди відмовився сплачувати кошти. У зв`язку з отриманими травмами позивачка проходила та продовжує проходити лікування та реабілітацію. Оскільки спричинені ушкодження мають продовжуваний характер, виникає необхідність в проведенні, у тому числі, хірургічних операцій, додаткових курсів масажу, ЛФК, інших реабілітаційно-відновлюючих процедур. Просила стягнути з відповідача понесені нею документально підтверджені витрати у сумі 905,60 грн. Крім того, винними діями відповідача позивачки завдано значної моральної шкоди. Після ДТП уклад її життя змінився, вона постійно відчуває моральні страждання, які позначили негативні зміни її життя: тривалий час лікування, а також до тепер вона не може закінчити лікування та оговтатись від травми, щоденні болі, спричинені травмою, думки та спогади щодо дорожньо-транспортної пригоди, діють на неї, як психотравмуюча подія, страх можливого повторення цих подій, негативні переживання та спогади, потреба в униканні аналогічних обставин, насторога, тривога, негативні емоційні при згадуванні; переживання психологічного дискомфорту, відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання, бажання уникати будь яких контактів з людьми, почуття образи, приниженої гідності. Тому вважає, що вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 15 000 грн. є обґрунтованими. Загалом позивачка просить стягнути з [PERSON] моральну шкоду в сумі 15 000 грн., матеріальну шкоду у розмірі 905,60 грн. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, надала заяву щодо розгляду справи без її участі, за участю її представника адвоката Царьової О.С. , свої вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. Представник позивачки адвокат Царьова О.С., яка діє на підставі довіреності від 10.06.2020 року в подальшому також подала заяву про розгляд справи за її відсутності та наполягала на задоволенні позовних вимог у повному обсязі, не заперечувала щодо ухвалення по справі заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судові засідання жодного разу не з`явився, з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, своїм правом на подачу відзиву не скористався. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із тим, що відповідачка своєчасно і належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи, не використала наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду представника позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Оскільки відповідачем не було надано відзиву на позов, тому суд приймає до уваги лише надані докази позивачем. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного. Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст.77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вивчивши зібрані в справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Правовідносини по даній справі регулюються Цивільним Кодексом. За приписами ст.22, 23, 1166, 1167 ЦК України особа, якій завдано матеріальної та моральної шкоди, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до загального правила, встановленого ч.2 ст.1166 ЦК України, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. Тобто тягар доказування згідно з перерахованими нормами розподіляється таким чином: позивач доказує наявність шкоди та її розмір, а відповідач - відсутність його вини у заподіянні шкоди. Згідно з положеннями ч.ч.2,5 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно п.3,4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 березня 1992 року №6 (зі змінами, внесеними постановами від 8 липня 1994 р. №7, від 30 вересня 1994 р. №11, від 25 травня 1998 р. №15 та від 24 жовтня 2003 р. №9), під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав. Особа яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК України). Згідно поданих доказів такі обставини встановлені не були, тому суд вважає, що відповідач [PERSON] повинен відповідати за завдану шкоду. Судом встановлено, що згідно Вироку Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 03 квітня 2020р. [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України, і призначити йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік. На підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування покарання, якщо він протягом 1 (одного) року не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки. На підставі ст. 76 КК України його зобов`язано періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання чи роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. Вирок набрав законної сили. Згідно ч.6 ст.82 ЦПК України підставами звільнення від доказування є вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З Вироку Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 03 квітня 2020року вбачається, що 23.10.2019 року, приблизно о 18 годині 25 хвилин, водій [PERSON] , діючи в порушення вимог п.2.1 а) ґ), ПДР України, не маючи посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії та чинного страхового полісу, керував технічно справним автомобілем ВАЗ 2108, реєстраційний номер [NUMBER] , на якому здійснював рух по проїжджій частині пр. Металургів зі сторони вул. 7-й проїзд в напрямку вул. Гастелло на території Кальміуського району м. Маріуполя Донецької області. Під`їжджаючи до регульованого перехрестя, утвореного перетином доріг пр. Металургів та вул. Покришкіна в Кальміуському районі м. Маріуполь Донецької області, водій [PERSON] , діючи необережно, в порушення вимог п. 16.2. Правил дорожнього руху України, згідно яких: п.16.2. «На регульованих і нерегульованих перехрестях водій, повертаючи праворуч або ліворуч, повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, а також велосипедистам, які рухаються прямо в попутному напрямку», проявляючи злочинну самовпевненість, легковажно розраховуючи на запобігання дорожньо-транспортної події, маючи об`єктивну можливість спостерігати за дорожньою обстановкою та бачити пішохода [PERSON] , яка перетинала проїжджу частину вул. Покришкіна в межах регульованого пішохідного переходу на дозволяючий (зелений) сигнал світлофора, не поступившись дорогою пішоходу [PERSON] , приступив до виконання маневру правого повороту, на вул. Покришкіна, на дозволяючий (зелений) сигнал світлофора, виїхав в межі регульованого пішохідного переходу, де передньою частиною керованого транспортного засобу скоїв наїзд на пішохода [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної події пішоходу [PERSON] , [INFO] , спричинено тілесні ушкодження у вигляді закритого внутрішньо суглобового компресійного перелому зовнішнього виростка великогомілкової кістки лівої гомілки зі зміщенням фрагментів, що ускладнився гемартрозом лівого колінного суглоба, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, що спричиняють за собою тривалий розлад здоров`я на термін понад двадцять один день. Матеріальна шкода, яка спричинена [PERSON] з боку [PERSON] полягає у матеріальних витратах, здійснених нею за час лікування та підтверджених відповідними квитанціями та виписками з медичної карти, які додаються. Відповідно до наданих квитанцій [PERSON] було витрачено на медикаменти грошові кошти у розмірі 905,60 грн., ця сума підтверджена документальна, оскільки інші квитанції з часом стало неможливо ідентифікувати, у зв`язку з тим, що чеки з часом стають прозорими. Згідно наданого позивачкою розрахунку матеріальної шкоди (збитків), квитанцій та чеків, документально підтвердженими є витрати на придбання лікарських засобів, препаратів, матеріалів медичного призначення для проведення операції, консультацій лікарів, на загальну суму 905,60 грн. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року з подальшими змінами «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода підлягає відшкодуванню в повному об`ємі особою, що її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина даної особи. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що саме внаслідок дій відповідача [PERSON] були причинені тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості позивачці, які знаходиться в причинному зв`язку з лікуванням останньої, тобто з відповідача необхідно стягнути витрати понесені позивачкою у розмірі 905,60 грн. Розглядаючи позовні вимоги позивачки про стягнення моральної шкоди, суд приходить до наступного. Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Постановою Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» надано визначення моральної шкоди, під якою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно пункту 3 Постанови визначено, що відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні та з чого він при цьому виходить. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин справи. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Як вбачається із позовної заяви та встановлено в судовому засіданні, вимоги про відшкодування моральної шкоди позивачкою обґрунтовуються душевними стражданнями, яких вона зазнала внаслідок отриманих тілесних ушкоджень. Порушився її стан здоров`я, постійний уклад життя, вона позбавлена можливості працювати та отримувати постійний дохід, час від часу потребує сторонньої допомоги рідних, постійно відчуває фізичний біль, обмежена можливість пересування, та, як наслідок спричинених ушкоджень. Все це приносить їй нестерпний душевний біль. Виходячи із принципу справедливості, як того вимагає ст.41 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, положення ЦК України, з врахуванням доказів по справі, визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодування позивачу, суд виходить із тих обставин, що шкода завдана в результаті адміністративного правопорушення, у вчиненні якого визнано винними відповідача по справі, доведеності наявного причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, факту перенесених моральних страждань з приводу дій відповідача, не відшкодування відповідачем в добровільному порядку завданої матеріальної шкоди, а тому суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають до часткового задоволення в сумі 5 000 грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб у місячному розмірі, встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру судовий збір дорівнює 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (840,80 грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (10510 грн.) За подання до суду позовної заяви немайнового характеру судовий збір дорівнює 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб 840,80 грн. (ст.4 Закону України «Про судовий збір»). Оскільки позивачка [PERSON] відповідно до п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору при подачі позову про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи, то на підставі ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial