Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

У липні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) та Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації про стягнення 3 відсотків річних та інфляційних втрат. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що постановою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 16 лютого 2012 року, яка набрала законної сили 18 вересня 2012 року, зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА провести перерахунок та здійснити виплату [PERSON] допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 17 вересня 2007 року по 04 вересня 2009 року відповідно з положеннями ст. 43 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» та ст. 30 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за відрахуванням виплачених сум. На підставі вказаної вище постанови 25 жовтня 2012 року Ічнянським районним судом Чернігівської області видано виконавчий лист. У подальшому ухвалою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 25.12.2013 року змінено спосіб і порядок виконання вказаного вище рішення та ухвалено стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА на її користь 19 113,96 грн, які вона отримала 26.06.2020 року. Згідно повідомлення управління ДВС ГТУЮ у Чернігівській області вказане рішення суду 27.05.2016 року внесено до Реєстру рішень, виконання яких гарантується державою за номером 8302048. Таким чином строк несвоєчасного виконання судового рішення становить 1 400 днів. У зв`язку з невиконанням рішення суду у строки, передбачені статтями 46, 124 Конституції України, Законом України «Про виконавче провадження», Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», ст. 625 Цивільного Кодексу України вона була позбавлена можливості отримати належну їй суму боргу, а відтак вважає, що має право на отримання компенсації та інфляційних втрат за порушення встановленого законом строку перерахування коштів, а тому просить стягнути з державного бюджету України на її користь суму у розмірі 9 499,03 грн, яка складається з 2 199,41 грн - 3 % річних та 7 299,62 грн - інфляційні втрати. У відзиві на позов, поданого Північно-Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Суми), останнє просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] з посиланням на те, що воно є неналежним відповідачем по справі (а.с. 29-35). У відзиві на позов Державної казначейської служби України (а.с. 65-68) остання просить відмовити [PERSON] у задоволенні її позову з тих підстав, що Управління здійснило всі необхідні дії щодо виконання судового рішення та жодним чином не порушило прав та законних інтересів позивачки. Крім того, просила врахувати, що позивачем не вірно визначено строк несвоєчасного виконання судового рішення, а саме починаючи з 27.08.2016 по 26.06.2020, який повинен відраховуватися з дня надходження постанови на виконання органу Казначейства, а саме 10.04.2020 року, при цьому враховуючи, що кошти [PERSON] були перераховані у червні 2020 року, тобто у межах трьохмісячного строку, тому підстав для нарахування інфляційних втрат та 3 % річних не має. У відповідь на відзив Державної казначейської служби України (а.с. 80-84) [PERSON] зазначила, що оскільки рішення суду від 16.02.2012 року внесено до Реєстру рішень, виконання яких гарантується державою 27.05.2016 року, тому саме з цієї дати держава повинна була виконувати рішення суду, а не з 10.04.2020 року, як зазначає Казначейська служба, що не підтверджено ніякими доказами. Заперечень у відповідь на відзив [PERSON] Державною казначейською службою України не подано. Відповіді на відзив Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) позивачка [PERSON] не надала. Відзиву на позов [PERSON] . Управлінням соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації не надано. Позивачка у судове засідання не з`явилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник Управління соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Представник Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) у судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник Державної казначейської служби України у судове засідання на повторний виклик не з`явився, надавши заяву про відкладення розгляду справи з посиланням на те, що станом на 01.02.2021 року до управління Державної казначейської служби України в Ічнянському районі Чернігівської області не надійшла довіреність, яка б давала можливість прийняти участь у судовому засіданні представнику [PERSON] . Суд визнав можливим розглянути справу за відсутності представника Державної казначейської служби України, враховуючи, що останній не з`явився у судове засідання повторно і поважності причин не надання довіреності на участь його в розгляді справи суду не надав. Враховуючи, що у судове засідання всі учасники не з`явилися, тому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом установлено, що постановою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 16 лютого 2012 року (а.с. 14), яка набрала законної сили 18 вересня 2012 року (а.с. 15-16), зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА провести перерахунок та здійснити виплату [PERSON] допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 17 вересня 2007 року по 04 вересня 2009 року відповідно з положеннями ст. 43 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» та ст. 30 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за відрахуванням виплачених сум. 25 жовтня 2012 року Ічнянським районним судом Чернігівської області на підставі вищевказаної постанови суду видано виконавчий лист, з якого убачається, що постанова Ічнянського районного суду від 16.02.2012 року набрала законної сили 18.09.2012 року (а.с. 17). Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Чернігівській області Ленька А.М. відкрите виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-а/2507/2012 (а.с. 18). Ухвалою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 25.12.2013 року змінено спосіб і порядок виконання рішення за виконавчим листом № 2-а-2507/7/2012, виданим 25.10.2012 року Ічнянським районним судом Чернігівської області про зобов`язання Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА провести перерахунок та здійснити виплату [PERSON] допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 17 вересня 2007 року по 04 вересня 2009 року відповідно до ст. 30 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та стягнено з Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА на користь [PERSON] допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у сумі 19 113,96 грн (а.с. 20). 26 червня 2020 року ДКС України виплатило [PERSON] кошти в розмірі 19 113,96 грн на виконання постанови суду № 2507/89/2012 від 16 лютого 2012 року згідно з платіжним дорученням № 926618 (а.с. 8). Тримісячний строк виконання виконавчого листа № 2507/89/2012 та постанови Ічнянського районного суду Чернігівської області від 16 лютого 2012 року сплив 27.08.2016 року. Строк несвоєчасного виконання судового рішення становить 1 400 днів. 01 липня 2020 року позивачка звернулася до ДКС України із заявою про нарахування та виплати компенсації за порушення строків перерахування коштів за рішеннями судів, у відповідь на яку остання листом від 06 липня 2020 № 5-11-11/11595 повідомила, що Казначейством нарахована компенсація за прострочення виконання рішення суду по справі: № 2507/89/2012 у розмірі 19 113,96 грн. Також у листі зазначено, оскільки вказані рішення мають зобов`язальний характер, компенсація у зазначеній категорії справ не нараховується. Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не передбачено нарахування та виплату Казначейством збитків, понесених внаслідок інфляції (а.с. 22). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Приписами ст. 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду. За змістом ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження. За ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Право на справедливий суд, гарантоване особі у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, § 40). У пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява 40450/04, п. 46) Європейський суд з прав людини зазначив: «...що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції» (Metaxas v. Greece), N 8415/02, п.19, від 27 травня 2004 року; та у справі «Лізанец проти України» (Lizanets v. Ukraine), N 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року). У п. 54 звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v .Ukraine), N1811/06, від 19 лютого 2009 року). У пунктах 35, 38, 82 справи «Бурмич та інші проти України» Європейський суд вказує на справу «Бурдов проти Росії» (№2), в якій зокрема вказано: «У випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу». Практика Європейського суду з прав людини визнає не отримані за рішенням суду кошти саме порушенням Протоколу 1 («Бурдов проти Росії», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»). Відповідно до вимог ст. 56 Конституції України, ст. 1173, 1174 ЦК України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень незалежно від вини цих органів чи посадових осіб. Згідно з ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Частиною 5 ст. 11 ЦК України передбачено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Положеннями ст. 611 ЦК України встановлено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом ст. 524 533, 534, 535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, Як встановлено судом, предметом позову у даній справі є стягнення на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період невиконання грошових зобов`язань, які виникли на підставі постанови Ічнянського районного суду від 16 лютого 2012 року. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Вказане вище узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, не знайшовши підстав для відступлення від нього у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Відповідно до статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» позивачкою надані розрахунки інфляційних втрат по справі № 2507/89/2012 на загальну суму 9 499,03 грн за несвоєчасне виконання судового рішення (а.с. 24, 25), які суд вважає вірними та відповідачами не спростовані. Ураховуючи те, що відповідачами порушено виконання грошових зобов`язань, встановлених рішенням суду, у позивачки виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України, а тому суд дійшов висновку про підставність позовних вимог [PERSON] на користь якої з Державного бюджету України необхідно стягнути 9 499,03 грн, які складаються з 2 199,41 грн - 3 % річних та 7 299,62 грн - інфляційних втрат, шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку. Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених ЗУ «Про виконавче провадження» та особливості їх виконання встановлені ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Статтею 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (Далі-Закон) встановлено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 3 Закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей. Частинами 1, 2 ст. 5 Закону передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою КМУ від 03 серпня 2011року № 845. Відповідно до п. 2 вказаного Порядку безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів; боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання. Рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій) (п. 3 Порядку). З аналізу наведених норм вбачається, що саме на ДКС України та його територіальні органи покладено обов`язок виконувати рішення суду про стягнення коштів з державного чи місцевого бюджетів шляхом їх безспірного списання. За таких обставин слід стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] 9 499,03 грн, яка складається з 2 199,41 грн - 3 % річних та 7 299,62 грн - інфляційних втрат, шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку. Суд не бере до уваги доводи Державної казначейської служби про те, що строк несвоєчасного виконання рішення повинен рахуватися з 10.04.2020, а не з 27.08.2016 по 26.06.2020, який зазначає позивачка, оскільки як убачається з повідомлення ГТУЮ у Чернігівській області від 03.06.2016 року, виконавчий лист № 2507/89/2012 від 25.10.2012 року, відповідно до п.7 Порядку погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантується державою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 № 440 прийнято для обліку та включено до першої черги задоволення вимог. Дані про рішення 27.05.2016 року внесені до Реєстру рішень, виконання яких гарантується державою за номером 8302048 (а.с. 21), тому саме з 27.05.2016 року держава повинна була забезпечити виконання рішення суду у трьохмісячний строк, який закінчився 26.06.2020 року - дата сплати [PERSON] коштів у сумі 19 113,96, а не 10.07.2020 року.

Outcome: approved