Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 13.06.2014 року вона перерахувала [PERSON] на його поточний рахунок № [NUMBER] в ПАТ «Банк перший» 3 286 152 грн. 84 коп., які останній за усною між ними домовленістю про позику зобов'язався їй повернути. Проте, оскільки [PERSON] вказану позику на її вимогу не повертає, вона вимушена звернутися до суду з вказаним позовом яким, окрім суми позики у розмірі 3 286 152 грн. 84 коп. також просить стягнути з відповідача 232 011 грн. 39 коп. - 3% за користування позикою та 2 537 238 грн. - суму інфляційних втрат за період з червня 2014 року по жовтень 2016 року, згідно ст. 625 ЦК України. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримують, просять їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Додатково пояснили, що договір позики між сторонами укладався в усній формі. Перерахування коштів позивачем відповідачу підтверджується платіжним дорученням № 58353 від 13.06.2014 року, згідно якого вбачається, що [PERSON] перерахувала на поточний рахунок [PERSON] [NUMBER] в ПАТ «Банк перший» 3 286 152 грн. 84 коп., які той мав використати на погашення своєї кредитної заборгованості, що і зробив в подальшому. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позову заперечують, у його задоволенні просять відмовити. Суду пояснили, що договір позики між [PERSON] та [PERSON] не укладався, ні в усний, ні в письмовій формі. Зобов'язань щодо повернення [PERSON] перерахованих нею коштів, [PERSON] не брав, про що і свідчить відсутність між ними будь-якого правочину, зокрема і договору позики, який згідно ст. 1047 ЦК України мав укладатися виключно в письмовій формі. Відсутні жодні докази на підтвердження існування між позивачем і відповідачем саме договірних відносин, як і доказів перерахування зазначених коштів [PERSON] саме як позики, яку той мав би повертати. Суд, вислухавши пояснення позивача його представника, відповідача та його представника, свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не можу грунтуватися на припущеннях. Отже, з огляду на вказані норми, як сторона позивача так і сторона відповідача повинна довести ті обставини на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд діючи неупереджено, диспозитивно, обмежений у визначенні на власний розсуд способу захисту порушених прав в самостійному їх збиранні, забезпеченні доказів, оскільки згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Так, позивач заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 3 286 152 грн. 84 коп. обґрунтовує наявністю між ними договірних відносин, зокрема згідно договору позики, які ті уклали усно. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст. 1047 ЦК України). Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Така ж позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року за № 6-63цс13. Отже, форма договору позики, яка перевищує в десять разів встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, має бути письмовою. Для підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Тоді як, належних та допустимих доказів укладення між позивачем та відповідачем договору позики надано суду не було, як і самого письмового договору позики. Факт переведення грошей позивачем на рахунок відповідача у розмірі 3 286 152 грн. 84 коп. згідно платіжного доручення № 58353 від 13.06.2014 року не підтверджує існування між сторонами договірних відносин та відповідно укладення саме договору позики з усіма притаманними такому виду правочину умовами. Крім того, договір позики має зобов'язальний характер, зокрема щодо повернення отриманих позичальником коштів, тоді як такий обов'язок відповідача [PERSON] із платіжного доручення № 58353 від 13.06.2014 року не вбачається, що також оцінюється судом відповідним чином. Згідно ч.1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Суд, критично оцінює покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], яких було допитано в судовому засіданні за клопотанням сторони позивача, оскільки такі в силу ч.1 ст. 218, ст. 1051 ЦК України не можуть доводити укладення правочину або передачу грошей. Крім того, із таких свідчень вбачається, що свідок [PERSON] в 2014 році перебувала в шлюбі із відповідачем [PERSON] Задля погашення його кредитних боргів на сімейних нарадах обговорювалося питання надання коштів для погашення кредиту її мамою позивачкою [PERSON], що і було нею в подальшому зроблено. Свідок [PERSON] вказувала на юридичні поради щодо оформлення позики, які та надавала сторонам, як добрим знайомим. Проте, такі свідчення не доводять факту укладання сторонами саме договору позики на суму 3 286 152 грн. 84 коп. та відповідно обов'язку їх повернення відповідачем. Отже, з огляду на вище викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки такі не підтвердженні належними та допустимими доказами. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed