Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

У липні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 16.06.1989 року він був прийнятий на роботу слюсарем-ремонтником рухомого складу Відокремленого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-західна залізниця», правонаступником якого є Виробничий підрозділ вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», та працював там до 1996 року, після чого був не допущений до роботи. Позивач стверджував, що 03.06.2002 наказом №635 його було звільнено з займаної посади згідно з п.4 ст. 40 КЗпП України, і вказане звільнення з посади слюсаря-ремонтника він вважає незаконним та безпідставним, виходячи з наступного. Так, зі слів позивача, перед прийомом на роботу він проходив обстеження лікарів для визначення придатності до роботи та успішно пройшов його без будь-яких протипоказань. Зі слів позивача, пропрацювавши декілька років жодних питань до нього щодо якості його роботи не виникало, але почались погрози з боку майстра [PERSON] , який начебто почав вимагати з позивача кошти за нерозголошення інформації про знаходження його на обліку лікаря-психіатра, але той відмовився. Після розмов з позивачем [PERSON] сказав, що він повинен перейти до пральні та працювати там, але жодного листа, наказу, розпорядження та/або повідомлення про переведення на іншу посаду позивач не отримував, а реорганізації чи зміни в діяльності підприємства не було. Позивач відмовився від переходу на іншу посаду і його посадові особи відповідача не допустили до роботи, сказавши, що дані дії класифікують як прогули без поважних причин. Позивач вказував, що після вчинення вище зазначених дій та тиску з боку майстра [PERSON] він вимушений був звернутись до суду про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та поновлення на роботі, який був задоволений Києво-Святошинським районним судом Київської області. Далі, отримавши рішення суду на руки позивач хотів розпочати свою роботу на підприємстві, але його не допустили до роботи за тими самими підставами, а саме - вимагання від позивача коштів та примушування перейти на іншу роботу до пральні без відповідних наказів та/або розпоряджень та хоча б пояснень. У зв`язку з даними обставинами позивач був вимушений звертатись до Міністерства юстиції України та Прокуратури міста Києва, які, в свою чергу, перенаправляли звернення та заяви до транспортної прокуратури, а потім і до прокуратури Солом`янського району, проте жодного результату це не дало, а заяви залишили без руху. Зі слів позивача, він приходив на підприємство на роботу, проте нічого не відбувалось, посадові особи не розмовляли з ним, пояснювати причини відмовлялись та відповідали, що він звільнений за прогули без поважних причин, тому йому тут робити нічого. На думку позивача, його звільнення від 03.06.2002 згідно з наказом №635 сфальсифіковано, так як: -жодного наказу про звільнення він не отримував; -трудову книжку йому не видавали та до цього часу вона знаходиться на підприємстві; -жодного листа чи повідомлення від трудового колективу, профспілкового комітету чи керівництва на свою поштову адресу позивач не отримував; -розрахунку за відпрацьований час відповідач з позивачем не провів; -компенсаційні виплати позивачу за невикористані відпустки при звільненні відповідач не провів; -жодних пояснень, у тому числі письмових, посадовими особами відповідача у позивача не витребовувались та не відбирались, -відповідачем не отримано згоди первинної профспілкової організації щодо звільнення позивача, за отриманням такої згоди посадові особи відповідача до первинної профспілкової організації не звертались. Позивач вказував, що упродовж років з 1996 по 2002 роки він намагався відновити своє порушене право на працю і у 2002 році вкотре звернувся на підприємство для отримання інформації про можливість подальшої роботи, але отримав відмову. Зі слів позивача, йому пояснили, що його звільнено з роботи за прогули без повалених причин, а коли він почав просити надати йому наказ про звільнення та його трудову книжку, йому вказали, щоб він спочатку підписав наказ про ознайомлення з його звільненням, і тільки потім зможе отримати його копію та свою трудову книжку. Позивач відмовився від підписання вищезазначених документів «заднім числом» і був дуже здивований, отримавши відповіді від Виробничого підрозділу вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», що він таки ознайомився і підписав наказ про його звільнення з наданням копії документів про ознайомлення позивача та підписання ним наказу про звільнення, разом з витягом з журналу про отримання трудових книжок, знову ж таки, з його підписом. Проте ознайомившись з копіями зазначених документів, позивач виявив, що підпис його у зазначених документах підроблено. 04.12.2017 Пенсійний фонду України видав позивачу довідку щодо індивідуальних відомостей застрахованої особи, з якої Позивач дізнався що з 1989 року по 03.06.2002 він взагалі не обліковувався в ВПВД ДТГО ПЗЗ. Таким чином, на думку позивача, при звільненні була порушена процедура обліку працівника, також його не було ознайомлено зі змістом наказу про прийняття на роботу, йому не видали копії наказів про прийняття на роботу та про звільнення, не видали трудову книжку, яка до цього часу, зі слів позивача, зберігається в ВПВД ДТГО ПЗЗ. Тому, враховуючи викладені обставини, глибину, характер та тривалість душевних страждань та нервових переживань, істотності недоотриманих благ та благ яких він був позбавлений,

Outcome: partial