Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

У квітні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд: - стягнути з Приватного Акціонерного Товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] середню заробітну плату за час затримки видачі трудової книжки в сумі 323516 грн. (станом на 29.01.2021 року); - сягнути з Приватного Акціонерного Товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] судові витрати по справі в сумі - 3908 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у період з 19 травня 1982 року по 20 березня 2020 року позивач працював у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод». 19 березня 2020 року позивач працював останній день, та з 20 березня 2020 року на роботу не виходив. 29 січня 2021 року відповідач видав наказ про звільнення позивача на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України, провів з позивачем розрахунок та видав трудову книжку. До вказаного часу позивач неодноразово звертався до відповідача про видачу трудової книжки, однак тривалий час звернення позивача залишались без результату. В результаті вказаної бездіяльності відповідача були порушені трудові права позивача, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду. В судовому засіданні позивач, представник позивача, кожен окремо, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити, не заперечували проти винесення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву, не надав. Судом відповідно до ч.4 ст.223, ст.ст.280,281,ч. 3 ст. 288 ЦПК України ухвалено про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, відповідно до копії трудової книжки, що [PERSON] працював у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод» з 19 травня 1982 року (арк.с.9-11). Публічне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод» перейменовано у Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод», зміни до статуту АТ (нова редакція) затверджені загальними зборами акціонерів (протокол від 15.11.2017 року № 22) та зареєстровані державним реєстратором 28.01.2019 року. Відповідно до копії заяви про звільнення № 80-155 від 13.03.2020 року, [PERSON] звернувся до відділу кадрів з заявою про звільнення за власним бажанням з 19.03.2020 року (арк.с.12). Відповідно до наказу № 38к від 29 січня 2021 року, [PERSON] звільнений за ініціативою працівника за ст. 38 КЗпП, про що зроблено відмітку у трудовій книжці (арк.с.6,7). Відповідно до копій розрахункових відомостей ПАТ «ДАЗ» [PERSON] нараховано: за січень 2020 року разом нараховано 16178 грн. 80 коп. (476, 89 - оклад, 0,73 грн. - борг, відпустка ФЗП пр. періода - 1365, 32 грн., відпустка ФЗП пр. періода - 14335, 86 грн.), за лютий 2020 року нараховано разом 9001, 98 грн. (оклад 5588, 38 грн., борг - 0,30 грн., відпустка ФЗП пр. періода 3413, 30 грн.), за березень 2020 року разом нараховано 10900 грн. 53 коп. (борг - 0,63 грн., відпустка ФЗП 10891, 26 грн., компенсація за затримку виплати з/п - 4,64 грн. (арк.с.13). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Звернення позивача до відділу кадрів з заявою про звільнення за власним бажанням слід розглядати, як вчинення дій, направлених звільнення та припинення між сторонами трудових відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Отже, працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. За загальним правилом, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. При цьому, слід враховувати, що загальний двотижневий термін може бути і скорочено, якщо заяву працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлено неможливістю продовжувати роботу. Отже, роботодавець зобов`язаний був розірвати трудові відносини з позивачем у визначений законом строк, і видати наказ, у якому причини й дата звільнення мають бути чітко сформульовані. Відповідно до дослідженої судом заяви позивача про звільнення від 13 березня 2020 року було зазначено про звільнення за власним бажанням, у зв`язку з невиплатою заробітної плати, на якій міститься підпис начальника цеху з зазначенням дати 19.03.2020 року. У позовній заяві позивач зазначив, що останнім робочим днем, за погодженням з керівництвом було 19.03.2020 року, з 20.03.2020 року позивач на роботу не виходив. Таким чином, так як позивач у заяві про звільнення від 13.03.2020 року просив звільнити його за власним бажанням, суд приходить до висновку, що у відповідача виник обов`язок звільнити позивача та розірвати з ним трудові відносини в обумовлений у заяві про звільнення термін - тобто 19 березня 2020 року, про що видати наказ про звільнення. Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року N 301 «Про трудові книжки працівників» передбачено, що трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідно п. 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року N 58, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Отже, судом встановлено, що з 20 березня 2020 року трудові відносини між позивачем та відповідачем були фактично припинені. Однак, відповідач не видав наказ про звільнення позивача та не видав йому належно оформлену трудову книжку. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. В судовому засіданні позивач стверджено, що наказ про звільнення відповідач видав лише 29.01.2021 року, тоді ж видав і трудову книжку, чим порушено права позивача. Доказів на спростування, зазначених обставин відповідачем суду не надано. Таким чином, не видавши позивачу трудову книжку в передбачений законом строк після написання позивачем заяви про звільнення, відповідачем були порушені права позивача. Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до ст.117, ст. 235 КЗпП України передбачена відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Відповідно до розрахункових листків заробітна плата за останні два відпрацьованих місяці, складає: за січень 2020 року - 476 грн. 89 коп., за лютий 2020 року - 5588 грн. 38 коп., що разом складає 6065 грн.27 коп. Протягом січня 2020 року - лютого 2020 року, відповідно до розрахункових листків, позивачем відпрацьовано 134,5 год. Середньогодинна заробітна плата розраховується наступним чином - 6065 грн. 27 коп./ 134,5 год. = 45 грн. 09 коп. Середньоденна заробітна плата становить - 45 грн. 09 коп. х 8 год. = 360 грн. 75 коп. Середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 20 березня 2020 року і по день видачі позивачу трудової книжки - 29 січня 2021 року . Кількість робочих днів за період з 20.03.2020 року по 29.01.2021 року складає 216 днів. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.03.2020 року по 29.01.2021 року повинен бути обчислений наступним чином: 216 днів х 360 грн. 75 коп. = 77924 грн. 06 коп. Отже, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки знайшла своє підтвердження у судовому засідання та з відповідача підлягає стягненню 77924 грн. 06 коп. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат по справі, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Судом встановлено, що позивачу правничу допомогу надавав адвокат Бурчак Петро Іванович. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 76 від 15 квітня 2021 року [PERSON] сплатив адвокату Бурчаку П.І. 3 000 грн. за консультацію, збір документів, складання позовної заяви (арк.с.17). Таким чином, суд вважає, що позивачем документально доведений факт понесення витрат на правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн., та вказані витрати мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача. Відповідно до вимог ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 908 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial