Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-20 00:00:00

У листопаді 2014 року [PERSON] (позивач) звернулось до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору іпотеки дійсним, задоволення вимог, забезпечених іпотекою та визнання права власності. Обгрунтовуючи позовні вимоги Позивач виходив з того, що 10 травня між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено договір позики на суму 50\~000, 00 (пятдесят тисяч гривень) грн., згідно із яким Позичальник зобовязалась повернути відповідні кошти до 10 травня 2011 року. Разом з тим, Відповідач умови договору позики не виконала та не повернула позичену суму боргу в обумовлений строк. Для забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором 10 червня 2010 року між сторонами було укладено договір іпотеки у простій письмовій формі, відповідно до якого Відповідач передала в іпотеку Позивачу квартиру, загальною площею 59,1 кв.м., яка знаходиться за адресою вул. Сонячна, будинок 31 у с. Туркотин Золочівського району Львівської області. Зважаючи на неналежне виконання [PERSON] умов договору позики від 10 травня 2010 року та відмову в нотаріальному посвідченні договору іпотеки від 10 червня 2011 року [PERSON] просить суд визнати договір іпотеки дійсним, задовольнити вимоги, забезпечені заставою та визнати за нею право власності на предмет іпотеки. У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство Акціонерно-комерційний банк «Львів» звернувся до суду в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, з позовом про визнання договору іпотеки від 10 червня 2015 року. Укладеного між [PERSON] та [PERSON] нікчемним. Обґрунтовуючи зустрічний позов ПАТ АКБ «Львів», посилався на те, що [PERSON] не вправі була передавати в іпотеку [PERSON] квартиру, за адресою: Львівська обл., Золочівський район, с. Туркотин, вул. Сонячна, 31, скільки з 26 березня 2010 року на все її нерухоме майно накладено арешт, з метою забезпечення вимог ПАТ АКБ «Львів». Додатково, ПАТ АКБ «Львів» посилається на недотримання сторонами вимог законодавства щодо укладення іпотечного договору, а саме: відсутність державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. У судовому засіданні представник Позивача позов підтримав та просив його задовольнити у повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечував. Відповідач в судове засідання не зявився, позовні вимоги визнав і просив задовольнити позов за його відсутності. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, зустрічний позов підтримала у повному обсязі. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов заволинити у повному обсязі з наступних підстав. Статтею 209 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Відповідно до ст. 577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. За приписами ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Із матеріалів справи вбачається, що іпотечний договір від 10 червня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено у простій письмовій формі, що є порушенням вимог чинного законодавства щодо нотаріального посвідчення договорів, предметом застави яких є нерухоме майно. Відповідно це зумовлює нікчемність такого договору. У відповідності до положень ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Згідно зі статтями 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того в силу ст.ст. 79, 88 ЦПК України, з Позивача та Відповідача солідарно на користь третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, підлягає стягненню судовий збір в розмірі _243,60_ грн. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 215, 216, 209, 220, 577 ЦК України,

Outcome: approved