Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

У липні 2016 року позивачка [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про позбавлення батьківських прав [PERSON], [PERSON] відносно синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Представник третьої особи на стороні позивачки, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Полтавської районної державної адміністрації проти задоволення позовних вимог не заперечувала та вказала про доцільність позбавлення відповідачів батьківських прав відносно неповнолітніх дітей. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] відмовилась за письмовою заявою у прийнятті участі у справі та надання пояснень по справі. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає до задоволення за наступних обставин. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії І- ФМ № 116184, [PERSON] народився, 26 серпня 2001 року, про що здійснено актовий запис № 215 Відділом реєстрації актів громадянського стану Виноградівського районного управління юстиції Закарпатської області, та згідно свідоцтва серії 1-ФМ № 144300, [PERSON], народився 31.07.2002 року, про що здійснено актовий запис № 192 відділом реєстрації актів громадянського стану Виноградівського районного управління юстиції Закарпатської області, батьками яких вказані [PERSON] та [PERSON] ( а.с.8). В судовому засіданні позивачка вказувала, що згідно розпорядження виконуючого обовязки голови Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області від 16.06.2011 року за №558, остання призначена опікуном над малолітніми онуками: [PERSON] та [PERSON], які залишились без батьківського піклування. Судом встановлено, що згідно Вироку колегії суддів судової палати по кримінальним справах Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 28.11.2008 року відповідачі притягнуті до кримінальної відповідальності за п.п.2,12 ч.2 ст. 115 КК України, до 12 та 10 років позбавлення волі та на даний час відбувають покарання в місцях позбавлення волі. При цьому, з матеріалів справи вбачається та було підтверджено в судовому засіданні сторонами по справі, що мати дітей [PERSON], [INFO], на даний час відбуває покарання в Качанівській виправній колонії № 54, батько дітей [PERSON], [INFO], відбуває покарання в ПВК № 64. Неповнолітні діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], проживають разом з бабусею [PERSON], яка має у власності квартиру, у [ADDRESS] та відповідно до Актів обстеження матеріально побутових умов сімї гр. [PERSON] вона займається вихованням онуків, які постійно проживають разом з нею та знаходяться на її утримання, дбає про їх фізичний та розумовий розвиток, оскльіки батьки перебувають в місцях позбавленні волі. Згідно висновку Служби у справах дітей Полтавської районної державної адміністрації від 16 серпня 2016 року № 511/01-56 надано висновок про доцільність позбавлення [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], відносно їх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON]. [INFO] ( а.с.23-24). Відповідно до вимог ч. 4 ст. 174 ЦПК України, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість ухвалення рішення про визнання позову. Згідно частини 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що вихованням в сімї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя , фізичний та духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного житт та праці. Згідно ч.2 ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов»язані піклуватися про здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною 2 статті 141 СК України визначено, що розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав а не звільняє від обовязків щодо дитини. Зазначені обставини дають суду підстави вважати, що відповідачі [PERSON], [PERSON] злісно ухиляються від виконання батьківських обовязків відносно своїх синів [PERSON], [INFO], [PERSON]. [INFO], не турбуються про її фізичний, духовний та моральний розвиток, порушуючи вимоги ст. 150 Сімейного кодексу України щодо захисту прав та інтересів неповнолітніх, їх виховання, турботи про фізичний, духовний та моральний розвиток, а тому повинні бути позбавлені батьківських прав. На підставі викладеного,

Outcome: approved