Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

У липні 2017 року до звернулася [PERSON] через свого представника [PERSON] до Радехівського районного суду Львівської області із позовом до Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області відповідно до якого, просить визнати за [PERSON] право власності на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 2,9594 га, що розташовані на території Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області, в порядку спадкування, після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. В обґрунтування позову вказує, що [INFO] померла мати позивача [PERSON]. Як стверджує представник позивача, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. До складу спадкового майна, окрім іншого, входило нерухоме майно - земельна ділянка загальною площею 2,9594 га, що складається із трьох земельних ділянок площами 1,5967 га, 0,9971 га та 0,3656 га, які виділені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташовані на території Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області та, які належали спадкодавцю [PERSON] , згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER]. За життя спадкодавець особистого розпорядження на випадок своєї смерті у вигляді заповіту не залишив. Не було дане майно також і об'єктом спадкового договору. Як вказує представник позивача, позивач заяви нотаріусу про прийняття спадщини протягом шестимісячного строку з моменту її відкриття не подавала. Однак позивач фактично вступила в управління та володіння спадковим майном та таким способом прийняла спадщину. За твердженням представника позивача, нотаріус відмовляється видати позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом по причині відсутності правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно, що відкрилася після смерті матері позивача. За таких обставин позивач не вбачає іншого дієвого виходу з ситуації, що наразі склалася, не інакше як звернутися до суду з даним позовом з метою захисту свого невизнаного майнового права. Позивач в судове засідання не з'явилася, хоча була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомила. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та дав пояснення, аналогічні викладеним у заяві. Просить позов задоволити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надавши в адресу суду заяву-клопотання, просив розгляд спар випроводити у відсутності представника Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області. Проти позову не заперечує та просить позов [PERSON] задоволити (а.с.22). Вислухавши пояснення представника позивача, розглянувши заяву представника відповідача та дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права. Норми п.5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Таким чином, на думку суду, спірні правовідносини щодо спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті [PERSON], регулюються чинним на той час Цивільним кодексом Української РСР. У відповідності до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст.525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст.526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. За нормами ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини не має в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. З матеріалів справи вбачається, що померла [INFO] у с. Стоянів Радехівського району [PERSON] (а.с.6), була матір'ю [PERSON] - позивача по справі (а.с.9) і, яка має намір успадкувати належні померлій земельні ділянки. Згідно ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. У відповідності до ч.ч.1,2 ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Із довідки Стоянівської сільської ради Радехівського району № 847 від 28.03.2017 року вбачається, що померла [PERSON] на день смерті проживала в [ADDRESS] та на день її смерті разом з нею була зареєстрована [PERSON] (а.с.8). У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). В сукупності доказів згідно державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого Радехівською райдержадміністрацією Ради народних депутатів (а.с.7) та довідки Стоянівської сільської ради Радехівського району № 2141 від 05.09.2017 року вбачається , що земельні ділянки згідно акту на право приватної власності на землю [NUMBER] належать [PERSON] (а.с.33). За твердженням представника позивача, відсутність у [PERSON], яка є єдиним спадкоємцем, належних правовстановлюючих документів на спадкове майно, унеможливлює реалізацію майнових прав заявника, як спадкоємця за законом, у позасудовому порядку. В той же час наявність інших спадкоємців за законом, які прийняли спадщину у встановлений законом строк та належним чином, судом не було встановлено. А відтак суд вважає, що Стоянівська сільська рада Радехівського району Львівської області, як орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, є належним відповідачем у даній справі з огляду на характер спірних правовідносин та підстави заявленого позову. Судом встановлено, що відповідач визнав повністю заявлений стороною позивача позов шляхом подання суду заяви у письмовій формі. Положеннями ст. 174 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. В силу вимог ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. За таких обставин, на переконання суду, визнання позову відповідачем є його процесуальним правом, передбаченим процесуальним законодавством у ст. ст. 31 та 174 ЦПК України. І таким правом щодо предмета спору відповідач розпоряджається на власний розсуд. Судом встановлено, що представник відповідача, який підписав заяву про визнання позову не обмежений у повноваженнях на вчинення такої процесуальної дії. Визнання відповідачем позову жодним чином не суперечить закону, а також жодним чином не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин суд не вбачає правових підстав для постановлення ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовження судового розгляду. Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо визнання права в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення. У розумінні вимог ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати.

Outcome: approved