Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

У липні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила визнати виконавчий напис, який виданий 30.10.2019 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем про стягнення з [PERSON] на корсить Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія Управління Активами» заборгованості за кредитним договором від 03.03.2012 року укладеного з ПАТ «Платинум Банк» та зареєстрованого в реєстрі за № 1 1432 таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що 03.03.2012 року позивачка звернулася до Публічного акціонерного товариства банк «Платінум» з метою отримання кредиту. В результаті досягнутих домовленостей між нею та Банком був укладений кредитний договір № 165/4849KCLA від 03.03.2012, згідно з умовами договору банком було надано позивачеві кредит у сумі 10000,00 (десять тисяч) гривень. Позивачка виконала свої обов`язки за кредитним договором № 165/4849KCLA від 03.03.2012, та за період з 03 квітня 2012 року по 25 січня 2014 року нею були сплачені грошові кошти у розмірі 13605,03 грн. Крім того, зазначає, що умовами кредитного договору за № 165/4849KCLA від 03.03.2012 року був визначений строк повернення кредиту до 2014 року. У червні місяці 2020 року позивачка дізналась про те, що постановою яка винесена приватним виконавцем, виконавчого округу м. Києва Табінським Олегом Володимировичем від 03.06.2020 року у виконавчому проваджені № 61957168, про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, звернуте стягнення з її заробітної плати, у розмірі 20% до виплати загальної суми у розмірі 10179,32 грн. Як вбачається з вищенаведеної постанови, 30.10.2019 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем був вчинений виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі за № 11432, про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальності заборгованості «Фінансова Компанія Управління Активами» заборгованість у сумі 8708,47 грн., відповідно до кредитного договору від 03.03.2012 року укладеного з ПАТ «Платинум Банк». Вважає, що виконавчий напис за № 11432 від 30.10.2019 року вчинений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем є незаконним, та такими, що не підлягає виконанню, оскільки нотаріус вчинив виконавчий напис за № 11432, від 30.10.2019 року, з порушення процедури, не переконавшись у безспірності заборгованості боржника. Крім того, звертає увагу суду, що строк тривалістю 3 роки протягом якого відповідач міг звернутися до нотаріуса, з заяво вчинення виконавчого напису сплинув. Оскільки останній платіж за кредитним договором позивачка здійснила 25 січня 2014 року. 15 вересня 2020 року від відповідача у справі надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування вищевказаного зазначив, що позивачем вчиненні дії, що свідчить про визнання ним свого боргу, зокрема, 01.04.18 р. здійснено в добровільному порядку часткову оплату заборгованості за кредитним договором № 165/4849KCLA від 03.03.2012 р. в сумі 500,00 грн. Таким чином, у зв`язку із переривання строку, кінцевий строк позовної давності за кредитним договором № 165/4849KCLA від 03.03.2012р. строк звернення до приватного виконавця для вчинення виконавчого напису є - 01.04.21 р., а виконавчий напис отриманий - 30.10.19 р. тобто в межах строків визначених ст. 257 ЦК України та 88 ЗУ «Про нотаріат». Крім цього, позивач у встановленому законом порядку не спростував належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості перед відповідачем за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення. Окрім вище викладеного, посилання позивача на ту обставину, що здійснені платежі зараховані не в рахунок погашення заборгованості за тілом кредитного договору, не заслуговує на увагу, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, вказані платежі здійснювалися в порушення умов кредитного договору, зокрема здійснювалися з порушенням строків, розміру та кількості платежів, які передбачені кредитним договором. Між тим, контр розрахунок позивач - не надав. Стосовно стягнення витрат на правову допомогу заперечував. Позивачка в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше її представник [PERSON] надав клопотання, в якому просив позовні вимоги задовольнити, а розгляд справи провести без участі позивача та його представника. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в раніше поданому відзиві директор Велікданов С.К. просив розгляд справи здійснювати без участі представника відповідача. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович та приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Табінський Олег Володимирович в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 03.06.2020 року, ВП № 61957168 вбачається наступне: 1.03 березня 2012 року між [PERSON] та ПАТ «Платинум Банк» було укладено кредитний договір, банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши [PERSON] кредит ні кошти. Проте, у порушення умов договору від 03.03.2012 року, [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконала та не здійснила повернення використаних нею кредитних коштів з відсотками позивача. 2.В результаті вищевказаного, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. був вчинений виконавчий надпис № 11432 від 30.10.2019 року, щодо стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» заборгованості в сумі 8708,47 грн., відповідно до кредитного договору від 03.03.2012 року укладеного з ПАТ «Платинум Банк». Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Необхідно зазначити, що ні кредитний договір від 03.03.2012 року укладений з ПАТ «Платинум Банк», ні виконавчий надпис № 11432 від 30.10.2019 року при зверненні до суду з позовом позивачкою надано не було. В той же час, судом неодноразово направлявся запит на адресу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова Олега Миколайовича з проханням надати належним чином завірену копію виконавчого напису від 30.10.2019 року, що зареєстрований в реєстрі за № 11432 та належним чином завірені копії документів, що були підставою вчинення виконавчого напису (а.с. 84, 85, 108, 109), втім даний запит залишився без задоволення, а конверти були повернути на адресу суду за закінченням терміну зберігання. Згідно з ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 42 ЦПК України, учасники справи зобов`язані, серед іншого, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи. Під час розгляду даної справи ні позивачкою, ні її представником не було заявлено клопотання про витребування даних документів у відповідача або ж приватного виконавця, а як зазначено в ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій. Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18 (провадження № 61-17205 св 19) (з повним текстом постанови можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/87517072). В той же час, частиною 1 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Таким чином, оскільки сторони не заперечували та визнавали, що було укладено кредитний договір від 03.03.2012 року між позивачкою та ПАТ «Платинум Банк» та вчинено виконавчий напис № 11432 від 30.10.2019 року, суд вважає, що дані обставини справи не підлягають доказуванню. Оцінюючи правомірність вчинення оспорюваного виконавчого напису, суд приймає до уваги наступне. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про нотаріат», нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). На нотаріусів, які працюють у державних нотаріальних конторах або займаються приватною нотаріальною діяльністю, законом може бути покладено вчинення інших дій, відмінних від нотаріальних, з метою надання їм юридичної вірогідності. Документи, оформлені державними і приватними нотаріусами, мають однакову юридичну силу. Статтею 7 вищевказаного Закону встановлено, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України та його територіальних органів, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Згідно з п. 2.1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Відповідно до п. 2.2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, встановлено, що у разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача. Пунктом 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України встановлено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. В той же час, статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії. На підставі аналізу наведених положень закону, суд дійшов до висновку, що виконавчий напис - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - шляхом надіслання Стягувачем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухвалених нею постановах від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278 гс18) з подібних правовідносин, відступати від яких немає підстав, про що зазначено в постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557 цс 19) з повним текстом постанови можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/87857851. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Однією з підстав для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню позивачка посилалась на те, що нею в повному обсязі сплачено заборгованість за кредитним договором, на підтвердження чого нею надано копії квитанцій на загальну суму 14230,03 грн. (а.с. 11-29). Відповідно до даних квитанцій, останній платіж позивачкою було здійснено 25 січня 2014 року. В той же час, відповідачем було надано розрахунок суми заборгованості за кредитним договором № 165/4849KCLA від 03.03.2012 року за період з 29.07.2014 року по 04.10.2019 року, з якого вбачається, що заборгованість позивачки станом на 29.07.2014 року становить 9558,47 грн. Таким чином, позивачкою не надано доказів повернення кредитних коштів після 25 січня 2014 року, а відтак нею жодним чином не спростовано наявність заборгованості перед відповідачем. Згідно з положеннями ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В порядку ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З розрахунку суми заборгованості за кредитним договором № 165/4849KCLA від 03.03.2012 року вбачається, що останній платіж позивачкою було здійснено 01.04.2018 року, в той час, як виконавчий напис було вчинено 30.10.2019 року, тобто в межах строку позовної давності. В постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557 цс 19) зазначено: так, оскільки позивач у встановленому законом порядку не спростував належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення; не надав доказів часткового чи повного погашення заборгованості, Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про законність вчинення нотаріусом виконавчих написів (з повним текстом постанови можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/87857851). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного в сукупності, суд вважає необхідним відмовити позивачці в задоволенні її позовної заяви в повному обсязі. Крім того, оскільки позивачці відмовлено в задоволенні її позовних вимог, то судові витрати також не підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed