Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

У квітні 2020 року [PERSON] , [PERSON] звернувся до [PERSON] з зазначеним позовом до Солом`янського районного суду міста Києва, в якому з урахуванням оновленої позовної заяви просив: - визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що вони є власниками житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . У зазначеній квартирі зареєстрований відповідач, який не проживає у квартирі з жовтня 2005 року, оскільки він виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації, але доказів проживання відповідача за кордоном позивачі надати суду не можуть, оскільки з ним не спілкуються. Факт не проживання відповідача у спірній квартирі підтверджується заявою про не проживання, який підписано сусідами та їх підписи завірені нотаріально. Разом із тим, відповідач протягом 14 років не з`являвся у спірному житлі, не цікавився ним та не виявляв бажання щодо заселення у нього. Позивачі змушені нести додаткові витрати по квартирі, зокрема, на оплату комунальних послуг з урахуванням відповідача, що не дає позивачам можливості оформити субсидію. Отже наявність реєстрації відповідача у квартирі позбавляє позивачів, як власників житла, можливості здійснювати право користування та розпорядження ним у повному обсязі. Тому, на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України та ч. 2 ст. 107 ЖК УРССР, просили визнати відповідача таким, що втратив право користування вищезазначеною квартирою. Протоколом автоматичного розподілу від 29 квітня 2020 року справу розподілено на суддю Усатову І.А. Ухвалою судді від 04 травня 2020 року позовну заяву залишено без руху із наданням позивачам строку на усунення недоліків позову. У порядку усунення недоліків від позивачів надійшла заява про доручення документів до матеріалів справи, а 10 липня 2020 року надійшла позовна заява (змінена). Ухвалою судді від 15 липня 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Згідно зі зворотнім повідомленням поштове відправлення отримано сторонами 19.10.2020 за довіреністю. Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. 02 червня 2020 року до суду надійшло клопотання позивачів про розгляд справи без їх участі. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Позивачі, звертаючись до суду з позовом, вказали, що є власниками спірної квартири, але у спірному житлі також зареєстрований відповідач - [PERSON] , який позивачу [PERSON] доводиться сином, а позивачу [PERSON] братом. Відповідач не проживає у спірній квартирі з жовтня 2005 року, оскільки він виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації. Позивачі змушені нести додаткові витрати по квартирі, зокрема, на оплату комунальних послуг з урахуванням відповідача, що не дає позивачам можливості оформити субсидію. Отже наявність реєстрації відповідача у квартирі позбавляє позивачів, як власників житла, можливості здійснювати право користування та розпорядження ним у повному обсязі. Також позивачі посилаються на заяву про не проживання відповідача у спірній квартирі, яка підписана сусідами та їх підписи завірені нотаріально. Між тим позивачі просять врахувати, що відповідач не є співвласником спірного житла, про поважність причин відсутності відповідача у спірному житлі свідчить те, що маючи доступ до житлового приміщення він добровільно тривалий час не проживає в спірному житлі і не виявляє бажання в ньому проживати. Суд, оцінюючи докази та обставини у справі, зазначає таке. Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, ст.ст. 4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.ст. 3, 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29 березня 2002 року виданого відділом приватизації житла квартири за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] , та членам її сімї [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 жовтня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори спадкоємцем 1/3 частки майна, [PERSON] , яка померла [INFO] є її син [PERSON] , спадкове майно, на яке в указаній частці видано це свідоцтво, складається з: 1/4 частини квартири [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 жовтня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори спадкоємцем 1/3 частки майна, [PERSON] , яка померла [INFO] є її чоловік [PERSON] , спадкове майно, на яке в указаній частці видано це свідоцтво, складається з: 1/4 частини квартири [ADDRESS] . Згідно з договором дарування частки квартири від 14 лютого 2013 року [PERSON] , яка діє від імені [PERSON] , подарувала [PERSON] 1/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Отже, відповідач подарував свою частку квартири одному з позивачів і вже не є співвласником спірного житла. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи відповідач - [PERSON] , зареєстрований у вказаній квартирі з 30.11.1999 по теперішній час. Як вказують позивачі у позові, відповідач більше 14 років, а саме з жовтня 2005 року, не проживає у даній квартирі, не користуються нею, виїхав на постійне місце проживання до Російськї Федерації та обставина, що у належній позивачам квартирі зареєстрований відповідач, перешкоджає позивачам здійснювати право володіння і розпорядження належним їм майном. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися з до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Верховний Суд України в своїй постанові від 16.01.2012 у справі № 6-57цс11 зазначив, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом одну з таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України свідчить, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Частина 2 ст. 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 1 ст. 81 ЦПК У країни визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відтак, враховуючи викладені норми права, суд вважає, що позивачами не доведено обставини на які вони посилаються, як на підставу своїх позовних вимог, та не надано суду належних та достатніх доказів щодо відсутності та не проживання відповідача у вказаній квартирі більше одного року без поважних причин. У той же час одночасно позивачі у позові зазначають, що відповідач не проживає у спірній квартирі більше 14 років, а тому на підставі ч. 2 ст. 107 ЖК УРССР, може бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Так, позивачем на підтвердження своїх позовних вимог надано правовстановлюючі документи на спірну квартиру, заяву посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Романенко М.Ю. відповідно до якої [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які підтверджують, що [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] , з жовтня 2005 року по дату складання заяви - 22 травня 2020 року. Водночас, із зазначеної заяви, не можливо встановити, ким приходяться (сусідами, близькими родичами, тощо) [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] позивачам або відповідачу. При цьому, суд враховує, що вказані факти, викладені в заяві, нотаріусом не перевірялись, зазначені особи не попереджені про кримінальну відповідальність. Виходячи зі змісту статті 230 ЦПК України кожен свідок допитується особисто у судовому засіданні, перед допитом свідка головуючий суддя встановлює його особу, вік, рід занять, місце проживання і стосунки зі сторонами та іншими учасниками справи, роз`яснює його права і з`ясовує, чи не відмовляється свідок із встановлених законом підстав від давання показань, якщо перешкод для допиту свідка не встановлено, головуючий під розписку попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приводить його до присяги. Текст присяги підписується свідком та розписка приєднуються до справи та розпочинається допит свідка з пропозиції суду розповісти все, що йому особисто відомо у справі… Враховуючи зазначену норму закону суд зазначає, що вищезазначена заява відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України не може бути прийнята судом до уваги як доказ, оскільки, одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Також слід зазначити, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Отже, судом оцінюються доводи щодо співмірності втручання у мирне володіння майном та враховується правовий висновок, викладений у вищезазначеній постанові, відповідно до якого, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 8 Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Крім того судом враховано, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 22.07.2020 справа № 279/3572/18, у якій вирішувався спір у подібних правовідносинах. У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405,406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Отже, з матеріалів справи не вбачається сукупності необхідних за ст. 405 ЦК України підстав для задоволення позову, оскільки не підтверджено відсутність відповідача понад 1 рік за місцем проживання без поважних причин. У той же час позивачами не підтверджено, що відповідач у розумінні ч. 2 ст. 107 ЖК УРССР є членом сім`ї власників житла та вибув на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті. Згідно ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суд зазначає, що з будь-якими клопотаннями позивачі до суду не зверталися, докази витребувати не просили, а тому суд розглядає справу за наявними матеріалами. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, зокрема доказів щодо не проживання відповідача за вказаною адресою більше ніж один рік без поважних причин. Відтак, враховуючи всі обставини справи, те, що у судовому засіданні не встановлено підтвердження того, що відповідач, як член сім`ї власника житла був відсутній без поважних причин понад один рік, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Суд,

Outcome: dismissed