Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував і тим, що з 27 жовтня 1993 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Після укладення шлюбу вони переїхали проживати в м. Київ. Тут проживали однією сім'єю, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, але шлюб між собою в Україні офіційно не реєстрували. У лютому 2009 року відносини між ними погіршились і вони розійшлись та припинили проживати однією сім'єю, але шлюб, укладений в Італії, не припиняли. Дійсним він є і на даний час. За час перебування в шлюбі ними було придбано нерухоме майно, а саме: домоволодіння по [ADDRESS], господарський блок по [ADDRESS], земельні ділянки площами 0,1200га, 0,4030га, 0,0753га, 0,0145га по [ADDRESS] Києво-Святошинського району Київської області. За їхньою домовленістю майно придбавалось на ім'я відповідача, але за їх спільні кошти. Тому дане майно є спільним майном подружжям. Вказав, що у березні 2006 року між [PERSON] та АБ «Київська Русь» було укладено договір іпотеки, за яким у якості забезпечення виконання кредитного договору передано домоволодіння та земельні ділянки по [ADDRESS]. Даний договір іпотеки є недійсним, оскільки в іпотеку передано майно, але він як співвласник своєї згоди не на надавав. Відповідачка умисно приховала перебування у шлюбі та про його права на дане майно. Про укладення договору [PERSON] йому також не повідомила, тому про порушення свого права не міг довідатись раніш. Просив суд визнати право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]; господарський блок, що знаходяться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, [ADDRESS]; земельна ділянка площею 0,4030га, що знаходяться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, [ADDRESS]; земельна ділянка площею 0,1200га, що знаходяться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]); земельна ділянка площею 0,0753 га, що знаходяться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]); земельна ділянка площею 0,0145га, що що знаходяться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]); визнати недійсним іпотечний договір, укладений 27 березня 2006 року між [PERSON] та АБ «Київська Русь»; судові витрати покласти на відповідачів. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив задоволити позов. У судовому засіданні представник ПАТ «Київська Русь» проти позову заперечував, подав суду письмові заперечення. У судове засідання представник відповідачки [PERSON], треті особи приватний нотаріус Каплун Ю.Ю., [PERSON] не з'явились. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім'ї має одинока особа. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. При розгляді справи судом встановлено, що 27 жовтня 1993 року між громадянином Італії [PERSON], народженого в Сан-Ремо [INFO], та [PERSON], народженою в Новосибірську [INFO], зареєстровано шлюб в м. Санремо. Відповідно до ст. 202 КпШС, в редакції чинної на жовтень 1993 року, документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів громадянського стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземних громадян і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні при наявності консульської легалізації. Відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів» від 10 січня 2002 року (чинна з 22 грудня 2003 року): приєднатися від імені України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року. Разом з тим, ст. 2 вищевказаної конвенції: Кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Для цілей цієї Конвенції під легалізацією розуміється тільки процедура, що застосовується дипломатичними або консульськими агентами країни, на території якої документ має бути представлений, для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплено документ. На підтвердження суду подано копії дублікату свідоцтва про шлюб з апостилем від 18 серпня 2014 року та копію перекладу. При досліджені судом матеріалів справи суду не подано оригіналів даних документів. Також суду не надано пояснень щодо відсутності оригіналу свідоцтво про шлюб. На дублікаті також містяться штампи, переклад яких відсутній. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. За ст. 18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення. Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. 06 квітня 2004 року [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, на домоволодіння, яке складається з одного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 27 березня 2006 року [PERSON] отримала державний акт серія [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,4030 га, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, [ADDRESS]. Відповідно до відмітки, що міститься в державному акті дана земельна ділянка була придбана на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24 квітня 2000 року №3-1428 та від 13 червня 2000 року №2277. 25 травня 2005 року [PERSON] отримала державний акт серія [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,0753га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]). Відповідно до відмітки, що вказана в державному акті, земельна ділянка була придбана за договором купівлі-продажу №590 від 03 лютого 2005 року. 11 жовтня 2004 року [PERSON] отримала державний акт серія [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,0145га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]). Відповідно до відмітки, що вказана в державному акті, земельна ділянка набута у власність на підставі рішення Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 21 вересня 2004 року. 25 травня 2005 року [PERSON] отримала державний акт серія [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,1200га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]). Відповідно до відмітки, що вказана в державному акті, земельна ділянка була придбана за договором купівлі-продажу №587 від 03 лютого 2005 року. Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, вв тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. За п.25 вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. При розгляді справи судом також встановлено, що [PERSON] неодноразово звертався з позовом про визнання права власності на 1\\2 частину житлового будинку та визнання договору недійсним з-підстав перебування у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 січня 2012 року відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на ? частину житлового будинку та визнання договору іпотеки недійсним. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 березня 2012 року рішення суду залишено без змін. Крім того, рішенням Шеченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2013 року відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання майна спільним майном, набутим за час проживання однією сім'єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу та зняття арешту з майна. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 травня 2014 року рішення районного суду залишено без змін. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що з 2010 року тривають спори щодо придбання спірного майна, [PERSON] має невиконані кредитні зобов'язання. Крім того, ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 29 вересня 2015 року відкрито провадження за позовом [PERSON] до [PERSON], ПАТ «Альфа Банк», ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві, третя особа нотаріус Морозова С.В. про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, виключення майна з акту опису і арешту, визнання іпотечного договору недійсним. На підтвердження вкладення коштів на придбання спірного майна позивачем подано суду виписки з рахунку, з яких вбачається, що 10 червня 2000 року було перераховано 2500, 20 квітня 2000 року - 300, 28 січня 2005 року - 11 000. Разом з тим, з даних виписок не можливо встановити ні валюту переказу, ні цільове призначення даних коштів, ні придбання майна саме за ці кошти. Також суд критично оцінює подану довідку від 11 листопада 2015 року, виданою мерією м. Генуя, оскільки дана довідка не містить вказівки часу реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON]; дана довідка видана для вільного використання щодо податків, внесків, зборів. В даній довідці та поданому дублікату свідоцтва про шлюб позивач вказаний як [PERSON], а згідно нотаріальної довіреності, що міститься в матеріалах справи прізвище та ім'я позивача є [PERSON]. Дані розбіжності та неточності не спростовані в судовому засіданні та не подано належних та допустимих доказів цьому. Твердження представника позивача щодо втрати оригіналу свідоцтва суд до уваги не бере, оскільки доказів даній обставині суду не подано, не надано пояснень коли, за яких обставин воно було втрачено, тощо. При розгляді справи представником позивача не надано суду доказів на спростування обставин, встановлених судовим рішенням, а саме щодо часу знайомства, спільного проживання, наявність зареєстрованого шлюбу, тощо, що з огляду на ст.. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Так, рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 02 липня 2010 року встановлено факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрацію шлюбу з 07 лютого 1998 року по 16 березня 2009 року. При розгляді даної справи судом було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] познайомились у січні 1998 року; з лютого 1998 року вони вийняли квартиру в м.Києві та стали поживати однією сім'єю, вели спільне господарство та вели спільний бюджет; у лютому 2009 року їх стосунки погіршились і з 16 березня 2009 року вони почали проживати окремо. Дані обставини були встановлені судом як з пояснень представників [PERSON] та [PERSON], так і показів допитаних в судовому засіданні свідків. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що на час придбання спірного майна, він та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, те, що шлюб не розірваний; не надано пояснення щодо розбіжностей при встановленні обставин справи про встановлення факту проживання однією сім'єю, які мають істотне значення для розгляду даної справи, в тому числі щодо часу знайомства, факту проживання разом. Тому в задоволенні вимог про визнання майна спільним майном подружжя суд відмовляє. Щодо земельної ділянки площею 0,0145га слід вказати. 11 жовтня 2004 року [PERSON] отримала державний акт серія [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,0145га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]). Відповідно до відмітки, що вказана в державному акті, земельна ділянка набута у власність на підставі рішення Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 21 вересня 2004 року. За ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. За ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається фізичним та юридичним особам у разі безоплатної передачі їм земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності за рішеннями органів державної влади, ради міністрів АРК, органів місцевого самоврядування. За ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Оскільки земельна ділянка [PERSON] надана для ведення особистого селянського господарства, безоплатно, тому суд приходить до висновку, що дане майно є особистою власністю відповідачки [PERSON] Також не підлягають задоволенню вимоги про визнання недійсним договору іпотеки. 20 березня 2006 року між АБ «Київська Русь» та [PERSON] укладено договір іпотеки №4096-45.1/6-2. За даним договором був отриманий кредит в розмірі 630 000 грн. зі строком повернення до 19 червня 2006 року та сплатою відсотків в розмірі 22% річних. У подальшому були також укладені додаткові договори щодо зміни строків повернення кредитних коштів, сплати комісії, зміни відсоткової ставки. 27 березня 2006 року між АБ «Київська Русь» та [PERSON] укладено договір іпотеки. Даним договором забезпечувалось виконання кредитного договору №4096-45.1/6-2 від 20 березня 2006 року, а саме повернення [PERSON] кредиту в розмірі 630 000 грн., сплати відсотків за користування кредитними коштами. [PERSON], як майновий поручитель передала в іпотеку нерухоме майно. А саме: домоволодіння, яке складається з одного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,4030 га, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, [ADDRESS]; земельну ділянку площею 0,0753га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]); земельну ділянку площею 0,0145га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]). Відповідно до відмітки, що вказана в державному акті, земельна ділянка набута у власність на підставі рішення Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 21 вересня 2004 року. земельну ділянку площею 0,1200га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]). За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Згідно із ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. За змістом ст.ст. 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Згідно зі статтею 578 ЦК України та статтею 6 Закону України «Про іпотеку» необхідною була письмова нотаріально посвідчена згода другого з подружжя. Це ж випливає і з положень частини другої статті 369 ЦК України та частини третьої статті 65 СК України, на підставі яких для укладення одним із подружжя договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, згода другого з подружжя має бути нотаріально посвідчена. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. При укладенні договору іпотеки [PERSON] заповнювала анкету позичальника (а.с. 49), з якої вбачається, що станом на 26 вересня 2007 року в графі «сімейний стан» мітиться запис «незаміжня». З поданих суду приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплун Ю.В. встановлено, що на договорі іпотеки, який зберігається в нотаріальній конторі міститься запис [PERSON]. А саме6 «Я, [PERSON], свидетельствую, что указанные в договоре имущество не является совместной собственностью». Відповідно до службової відмітки приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплун Ю.В. - дану обставину перевірено по паспорту Іпотекодавця, в якому немає відмітки про реєстрацію шлюбу. Наведене свідчить про те, що на час укладення договору іпотеки 27 березня 2006 року банк не знав і не міг знати про те, що спірне майно належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], і що позивач не надав згоди на укладення цього договору. Факт проживання [PERSON] до [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу 07 лютого 1998 року по 16 березня 2009 року встановлено рішенням суду лише 02 липня 2010 року. Суду не надано доказів того, що на час придбання майна та передачі його в іпотеку шлюб між сторонами не був розірваний. Даний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року № 1622цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed