Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-12 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір довічного утримання укладений 02.09.2016 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом КМНО Анцифєровою А.М., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №1244. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] Інша 5/12 частина вказаної квартири належала батькові позивача [PERSON]. 02.09.2016 р. [PERSON] уклав з [PERSON] договір довічного утримання та, разом з тим, було накладено заборону на відчуження 5/12 частини квартири. Позивач, посилаючись на те, що він не надавав згоди на вчинення договору довічного утримання, предметом якого є спільна квартира та яка є об'єктом спільної сумісної власності, вважає договір укладеним з порушенням його прав, як співвласника, та є недійсним. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.07.2017 року відкрите провадження у справі (а.с. 10). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19.06.2018 р. цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору довічного утримання залишено без розгляду (а.с. 96, 97). Постановою Апеляційного суду м. Києва від 05.09.2018р. ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19.06.2018 р. скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 151, 154). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20.09.2018 р. прийнято до свого провадження цивільну справу у порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи в судове засідання (а.с. 158, 159). 28.11.2018 року від представника відповідача Шангери К.В. [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що квартира [ADDRESS] знаходиться в спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] Укладання договору довічного утримання [PERSON] було його правом на вільне володіння, користування та розпорядженням своєю власністю. Договір довічного утримання виконується належним чином (а.с. 210-212). В судовому засіданні представники позивача Самойленко А.М. та Камецька І.В. позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечувала з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анцифєрова (Баранець) А.М. в судове засідання не з'явилась, направила на адресу суду клопотання про розгляд справи за її відсутності (а.с.170, 213). Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, своїм правом подати письмові пояснення по суті справи не скористався. Попередньому складу суду третя особа [PERSON] подавав клопотання про розгляд справи без його участі, при цьому у клопотанні зазначав, що позов не підтримує, підстав для визнання недійсним укладеного ним з відповідачем договору довічного утримання не має, спірна квартира є спільною частковою власністю та будь-яка згода іншого співвласника для укладення ним договору довічного утримання не передбачена (а.с. 55). Суд, вислухавши пояснення представників позивача Самойленка А.М., Камецької І.В., представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи та зібрані по справі докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.11.1998 р., власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (а.с. 184). З інформаційної довідки КМБТІ від 11.04.2016 р. вбачається, що згідно з даними Бюро 2/3 частини квартири [ADDRESS] на праві власності зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (а.с. 185). За нормами ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Статтею 361 ЦК України визначено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. 02.09.2016 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання, відповідно до якого [PERSON] передав у власність, а відповідач отримала у власність 5/12 частин квартири [ADDRESS], та взамін чого [PERSON] зобов'язалась забезпечити відчужувача утриманням довічно на умовах цього договору (а.с. 5-7). Відповідно до ч. 2 ст. 747 ЦК України, якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути укладений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном. Як встановлено в судовому засіданні, станом на день укладання договору довічного утримання [PERSON] належить 5/12 частини квартири [ADDRESS], з яких: 1/3 частини квартири на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації комунального житлового фонду Дарницької райдержадміністрації м. Києва 10.11.1998 року, та 1/12 частини квартири на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.09.2016 року (а.с. 5). За правилами ч. 4 ст. 355 ЦК України спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Отже, з матеріалів позовної заяви убачається, що між позивачем та третьою особою у справі [PERSON], як співвласниками квартири [ADDRESS] визначені частки у власності спільного нерухомого майна, тому відчуженням [PERSON] належної йому частки у спірній квартирі шляхом укладання договору довічного утримання не були порушені вимоги ст. ст. 369, 747 ЦК України, у зв'язку з чим суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності, вважає, що позов є безпідставним, тому задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд покладає судові витрати на позивача.

Outcome: dismissed