Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

У липні 2014 року [PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрацію шлюбу, визнання будинку спільним майном подружжя та поділ спільного майна подружжя. В обгрунтування позову посилався на те, що з 5 червня 2004 року почав мешкати з відповідачкою у житловому будинку [ADDRESS], 2/3 якого на той час належала матері відповідачки [PERSON], а 1/3 частина - [PERSON] При цьому вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет та, оскільки цей будинок власники мали намір продати, виступили зі спільною пропозицією до власників про його продаж їм. При цьому було домовлено, що за 1/3 частину він надасть [PERSON] 6386 грн. з власних заощаджень, а за 2/3 частини, яку [PERSON] оцінила у 12772 грн., 6386 грн. мала внести [PERSON] з власних заощаджень, а в рахунок решти його вартості він мав виконати [PERSON] ремонтні роботи в її квартирі, що розташована в [ADDRESS], власними силами та з придбаних за його особисті кошти будівельних матеріалів. Вказані роботи ним були виконані, а 24 грудня 2005 року він передав [PERSON] 2000 доларів (що за курсом НБУ на той час було еквівалентно 10100 грн.), яка після укладення шлюбу, реєстрацію якого було призначено на 29 грудня 2005 року, з цих коштів мала сплатити [PERSON] за його частку у будинку та оформити на своє ім'я договори купівлі-продажу будинку з останнім та [PERSON] Таким чином, він вважав що придбане нерухоме майно буде спільним майном подружжя і після укладення шлюбу 29 грудня 2005 року, довіряючи відповідачці як дружині, не цікавився питанням оформлення правовстановлюючих документів на будинок [ADDRESS]. Але, після того як їх подружні стосунки були припинені і відповідачка подала до суду позов про розірвання шлюбу та стала перешкоджати йому в проживанні у зазначеному будинку, в ході розгляду справи про його вселення йому стало відомо, що відповідачка набула право власності на цей будинок до реєстрації шлюбу - 26 грудня 2005 року, при цьому уклавши з [PERSON] договір купівлі-продажу, а з [PERSON] уклала договір дарування жилого будинку. При цьому після розірвання шлюбу рішенням суду від 18 березня 2014 року відповідач відмовилась від добровільного поділу даного будинку, заявивши, що це її особиста власність, тому він вимушений звернутись до суду з даним позовом. При цьому зазначав, що після придбання вказаного будинку, під час зареєстрованого шлюбу з відповідачкою, виключно за кошти, які він заробив та отримав в якості допомоги від своєї матері, оскільки відповідачка ніде постійно не працювала і вагомого доходу не отримувала, було здійснено капітальний ремонт з елементами реконструкції цього будинку, внаслідок чого в період з 2005 по 2013 рік загальна площа будинку була збільшена з 63,7 кв.м. до 200,1 кв.м. та крім того були новозбудовані лазня, вбиральня, майданчик-стоянка для автомобілів та побудований новий паркан, що істотно збільшило вартість даного будинковолодіння. На підставі викладеного просив: встановити факт, що він та відповідачка з 05.06.2004 року по 29.12.2005 року проживали разом однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели при цьому спільне господарство, мали спільний бюджет; визнати будинок з прибудинковими спорудами, що розташований за адресою [ADDRESS], об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], припинивши одноосібне право власності [PERSON] на весь будинок; здійснити розподіл цього будинку та прибудинкових споруд у рівних частинах між ним і відповідачкою, визнавши право власності на 1/2 частину даного будинку з прибудинковими спорудами за кожним. Під час судового розгляду справи позивач збільшував та уточнював свої позовні вимоги, в результаті просив: встановити факт, що він та відповідачка з 05.06.2004 року по 29.12.2005 року проживали разом однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели при цьому спільне господарство, мали спільний бюджет; визнати незавершений будівництвом будинок з прибудинковими спорудами, що розташований за адресою [ADDRESS], об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], припинивши одноосібне право власності [PERSON] на весь будинок; здійснити розподіл цього незавершеного будівництвом будинку та прибудинкових споруд у рівних частинах між ним і відповідачкою, визнавши право власності на 1/2 частину даного незавершеного будівництвом будинку з прибудинковими спорудами за кожним; здійснити розподіл, як спільного майна подружжя, у рівних частинах між ним та відповідачкою, будівельних матеріалів, що були використані при ремонті, реконструкції та будівництві будинку з прибудинковими спорудами, що розташований за адресою [ADDRESS], та визнати за ним та відповідачкою право власності на 1/2 цих будматеріалів за кожним (а.с.122-123 т.1, 62-64 т.2). У судовому засіданні позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та заявах про збільшення та уточнення позовних вимог, при цьому просив визнати встановленими факти, зазначені в описах конструктивних елементів спірного будинковолодіння станом на 01.01.2006 року та 01.01.2014 року та перелік ремонтно-будівельних робіт, проведених у даному будинковолодінні протягом 2006-2013 років, а також визнати факти, що: станом на 01 січня 2006 року дійсна, ринкова вартість будинку та іншого нерухомого майна, що знаходиться за адресою [ADDRESS], становила 19158 грн.; у період з 01 січня 2006 року по 01 січня 2014 року фактично було виконано будівельні роботи з будівництва будинку та прибудинкових споруд за вказаною адресою на загальну суму 389600 грн. (по цінах 2006-2013 років), а внаслідок їх проведення збільшено загальну та житлову площу будинку з 63,7 кв.м. до 200,1 кв.м. та були новозбудовані лазня, вбиральня, майданчик-стоянка для машин і побудований новий паркан; дійсна ринкова вартість будинку та прибудинкових споруд, що розташовані за адресою [ADDRESS], станом на день розгляду становить 1108196 грн., яка була суттєво збільшена завдяки проведеним будівельно-ремонтним роботам в період з 01 січня 2006 року по 01 січня 2014 року у порівнянні з дійсною ринковою вартістю даного будинковолодіння до проведення цих робіт станом на 1 січня 2006 року; виконані в зазначений період будівельні роботи по ремонту, реконструкції та добудові будинку та прибудинкових споруд за вказаною адресою відповідають вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва, про що зазначив у відповідних клопотаннях (а.с.48, 56-58 т.2). Відповідачка [PERSON] позову не визнала, просила у його задоволенні відмовити, по суті позову пояснила, що до укладення шлюбу вона не проживала з позивачем однією сім'єю, а проживала разом зі своєю матір'ю - [PERSON] Позивач приїздив у гості, вони їздили разом у турпоїздку, але спільного бюджету не мали і спільного господарства не вели. Питання щодо придбання 1/3 будинку по [ADDRESS] її мати вирішувала з її двоюрідним братом [PERSON] сама та подарувала їй будинок. Підтвердила, що дійсно під час перебування у шлюбі з відповідачем проводилася добудова будинку, але конкретних об'ємів і метражу вона не знає. Повідомила, що перед початком будівельних робіт дозволу на їх проведення не отримувала. Представник відповідача адвокат [PERSON] також вважав позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено факт проживання з відповідачкою однією сім'єю до укладення шлюбу, а все, що побудовано у будинковолодінні по [ADDRESS] в м.Миргороді на даний час є самочинним будівництвом і не введене в експлуатацію, тому не може бути об'єктом права власності. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши письмові докази по справі, в т.ч. матеріали інвентаризаційної справи № 3688 на домоволодіння [ADDRESS], приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності з ч.ч.1, 2 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що згідно договору дарування жилого будинку, посвідченого державним нотаріусом Другої Миргородської державної нотаріальної контори 26 грудня 2005 року та зареєстрованого в реєстрі за № 2523, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар 2/3 частини жилого будинку, що знаходиться в м.Миргороді по [ADDRESS] (а.с.15, 22 т.1), а згідно договору купівлі-продажу частини житлового будинку, також посвідченого державним нотаріусом Другої Миргородської державної нотаріальної контори 26 грудня 2005 року та зареєстрованого в реєстрі за № 2524, [PERSON], від імені якого діяла по довіреності [PERSON], продав, а [PERSON] купила 1/3 частину жилого будинку, що знаходиться в м.Миргороді по [ADDRESS] (а.с.14, 23 т.1). 27 грудня 2005 року відповідачка зареєструвала своє право власності на вказаний будинок, що підтверджується витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.24 т.1). Відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже відповідачка набула право власності на спірний житловий будинок 27 грудня 2005 року. Сторони зареєстрували шлюб 29 грудня 2005 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.19 т.1). Позивач просить встановити факт проживання однією сім'єю з відповідачкою без реєстрації шлюбу з метою визнання права власності на частину вищевказаного житлового будинку. Ст. 74 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно ч.2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Частиною 4 ст.3 СК України визначено, що сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст.36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Оскільки позивачка не перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, то вони не мали взаємних прав та обов'язків, отже ця ознака сім'ї у їх відносинах була відсутня. Позивачем не надано належних та допустимих доказів спільного проживання однією сім'єю з відповідачкою без реєстрації шлюбу з 05.06.2004 року по 29.12.2005 року. Так, свідок [PERSON] повідомила, що позивач почав проживати в м.Миргороді разом з відповідачкою з літа 2004 року, а свідок [PERSON] повідомила що з літа 2005 року, при цьому вони пояснили що їм про це відомо зі слів позивача, оскільки свідок [PERSON] була у помешканні сторін восени 2005 року, а свідок [PERSON] взагалі ніколи не була в м.Миргороді. Але навіть підтверджена свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] обставина спільного проживання сторін з жовтня-листопада 2005 року не свідчить про наявність інших обов'язкових ознак сім'ї, зокрема спільного ведення господарства, спільного бюджету, спільних витрат на придбання майна, речей домашнього вжитку, утримання житла та його ремонт. При цьому сам позивач стверджує, що він робив ремонт у квартирі, що належить [PERSON] в розрахунок за частину будинку по [ADDRESS], а не як власного житла, а ремонт спірного будинку проводився вже під час перебування у шлюбі. Таким чином, з показань свідків, допитаних у судовому засіданні, неможливо достовірно встановити, що у період з 05.06.2004 року по 29.12.2005 року сторони проживали однією сім'єю у розумінні положень ст.3 СК України, а будь-яких інших доказів цього позивачем не надано. При цьому, згідно відміток у паспортах, позивач у зазначений період був зареєстрований у [ADDRESS] (а.с.13 т.1), а відповідачка у [ADDRESS] (а.с.12 т.1). Оцінюючи викладене вище, суд приходить до висновку, що сторони з 05.06.2004 року по 29.12.2005 року не проживали однією сім'єю і у задоволенні вимоги про встановлення даного факту слід відмовити. Шлюб між сторонами був розірваний рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 березня 2014 року (а.с.20 т.1). У період шлюбу сторонами спільними зусиллями та за спільні кошти, що визнається відповідачкою та підтверджується показаннями свідків [PERSON], [PERSON], було без відповідного дозволу проведено будівельні роботи по реконструкції будинку по [ADDRESS] в м.Миргороді, внаслідок чого була збудована прибудова площею 55,9 кв.м. та добудована мансарда площею75,9 кв.м., що підтверджується копією технічного паспорту на будинок від 06.09.2005 року (а.с.68-70 т.1), матеріалами оглянутої у судовому засіданні інвентаризаційної справи (а.і.с. 39, 48, 55), та копією акту № 235 перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил від 03.07.2014 року, яка була проведена головним державним інспектором Західного інспекційного відділу Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавській області [PERSON] (а.с.186 т.1), за результатами якої було встановлено виконання будівельних робіт без направлення повідомлення про початок виконання будівельних робіт до інспекції державного архітектурно-будівельного контролю та видано припис № Л-77/2014 від 03.07.2014 року про зупинення виконання будівельних робіт та приведення в термін до 3 жовтня 2014 року об'єкту будівництва у відповідність до вимог діючого законодавства (а.с.185 т.1). На виконання вимог припису [PERSON], у відповідності до ч.1 ст.34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» направлено на адресу Інспекції ДАБК у Полтавській області повідомлення про початок виконання будівельних робіт на об'єкті «Реконструкція житлового будинку шляхом будівництва прибудови та надбудови за адресою: [ADDRESS], на підставі будівельного паспорта № П14-92, виданого 11.07.2014р. відділом архітектури та містобудування Миргородської міської ради, яке зареєстроване Інспекцією за № ПТ062142110663 від 30.07.2014 року (а.с.195-197 т.1), що дає право виконувати будівельні роботи, отже об'єкт будівництва приведений у відповідність до вимог діючого законодавства, що також підтверджується показаннями свідка [PERSON], отже посилання представника відповідача на те, що вказане будівництво на даний час є самочинним суд вважає безпідставним. Відповідно до п.3.10 ДБН А.2.2-3-3012 «Склад та зміст проектної документації на будівництво» реконструкція - це перебудова введених в експлуатацію в установленому порядку об'єктів будівництва, яка передбачає поліпшення умов експлуатації та проживання, зміну основних техніко-економічних показників. Згідно з ч.1 ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію об'єктів, будівництво яких здійснювалось на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Оскільки така декларація відповідачкою не подавалась, то спірний будинок є незавершеним будівництвом. Відповідно до правової позиції, визначеної у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15.05.2013 року у справі № 6-37цс13, виходячи із положень статей 60, 69, 70 СК України, частини 3 статті 368 ЦК України незавершений будівництвом будинок,зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. Згідно ст.360-7 ЦПК України Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Згідно ч.1 ст.62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 04.10.91 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» будинок, який належав одному з подружжя, може бути визнаний спільним майном подружжя, якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох. При цьому на суму вартості будинку до його поліпшення збільшується частка дружини, якому він належав, у тому числі і у випадках, коли суд відступає від начала рівності часток подружжя в спільній сумісній власності з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей або інтересів одного з подружжя, що заслуговують на увагу. З метою визначення ринкової вартості будинку з прибудовами, будівельних матеріалів, які були використані при їх будівництві та перебудові, переліку і видів робіт, які були виконані, їх відповідності існуючим будівельним нормам та встановлення відсотку будівельної готовності даного будинку до експлуатації ухвалою суду від 01.12.2014 року було призначено судову будівельно-технічну експертизу, яка не була проведена в зв'язку з ненаданням відповідачкою доступу до домоволодіння по [ADDRESS] та спірного житлового будинку (а.с.215-216 т.1, а.с.17-18 т.2) без поважних причин. Суд не вважає поважною причиною невиконання ухвали суду перебування відповідачки на роботі (а.с.41 т.2) оскільки кожного разу вона була завчасно повідомлена про час проведення натурного обстеження будинку проте не надала ніяких доказів вжиття заходів щодо вирішення питання її присутності із своїм роботодавцем або узгодження із експертом іншого часу проведення обстеження, тому суд розцінює такі дії відповідачки як ухилення від участі в експертизі, та відповідно до ч.1 ст.146 ЦПК України визнає факти, для з'ясування яких була призначена експертиза, а саме проведення будівельних робіт в будинку по [ADDRESS] в період з 01.01.2006р. по 01.01.2014р., збільшення внаслідок їх проведення загальної та житлової площі будинку та його вартості, відповідність цих робіт вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва та можливість експлуатації будинку в даний час та при вирішенні позовних вимог приймає до уваги дані, повідомлені позивачем та що містяться в матеріалах інвентаризаційної справи на спірне будинковолодіння. Відповідно до оцінювального акту про будинок по [ADDRESS] в м.Миргороді, виконаного ДКП «Миргородтехінвентаризація» 28.08.2013 року, що міститься в матеріалах інвентаризаційної справи (а.і.с. 40), інвентаризаційна вартість житлового будинку площею 68,30 кв.м., тобто того, який придбала відповідачка. становить 96961 грн., мансарди житлової площею 75,90 кв.м. - 131569 грн., прибудови площею 55,9 кв.м. - 146724 кв.м. Таким чином, суд вважає, що цінність будинку істотно збільшилась внаслідок спільних трудових та грошових затратподружжя, отже спірний незавершений будівництвом будинок слід визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. При поділі житлового будинку слід врахувати, що частка [PERSON] збільшується на суму вартості будинку до його поліпшення, яка станом на 28.08.2013 року збільшилась порівняно з 2005 роком внаслідок процесу зростання цін на нерухомість в м.Миргороді і становить 26/100 від вартості всього будинку з урахуванням прибудови і добудови (375254 грн.), отже її розмір частки, з урахуванням вимог ч.1 ст.70 СК України складає 63/100, а [PERSON] - 37/100. Таким чином, вимога позивача, що стосуються визнання права власності на частину незавершеного будівництвом житлового будинку, підлягає частковому задоволенню. Щодо вимог позивача про розподіл будівельних матеріалів, що були використані при реконструкції спірного будинку, суд вважає що в зв'язку з визнанням права власності позивача на частину спірного будинку, вимога про окреме визнання права власності ще й на будівельні матеріали, які є його складовими частинами, задоволенню не підлягає. Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки у задоволенні немайнової вимоги позивача відмовлено, то стягненню з відповідачки на користь позивача підлягають тільки його витрати на сплату судового збору з майнових вимог в сумі 3654 грн. (а.с.1 т.1, а.с.71 т.2). Витрати, понесені позивачем по оплаті судової експертизи (а.с.77 т.2) стягненню з відповідачки не підлягають, оскільки відповідно до ст.86 ЦПК України до судових витрат належать витрати, пов'язані з проведенням судових експертиз, а судова експертиза у даній справі не була проведена. Відповідно до ч.6 ст.154 ЦПК України суд може одночасно з ухваленням судового рішення постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Outcome: partial