Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-26 00:00:00

У листопаді 2014 року прокурор Комінтернівського району Одеської області Заперченко В.С. звернувся із позовом до відповідачів, яким просив суд скасувати розпорядження Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області від 27 грудня 2012 року № 2877/А-2012 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність [PERSON], цільове призначення «для ведення особистого селянського господарства» на території Чорноморської селищної ради (за межами населеного пункту)»; визнати недійсним державний акт серії ЯМ № 373080 на право приватної власності на земельну ділянку, загальною площею 2,0 га, яка розташована на території Чорноморської селищної ради Комінтернівського району Одеської області, цільве призначення «для ведення особистого селянського господарства», виданий на ім'я [PERSON]; зобов'язати [PERSON] повернути земельну ділянку, загальною площею 2,0 га, розташовану на території Чорноморської селищної ради Комінтернівського району Одеської області, цільове призначення «для ведення особистого селянського господарства», кадастровий номер 5122755900:01:003:0019, до земель запасу державної власності; вирішити питання судового збору. На обгрунтування своїх вимог прокурор зазначив, що оскаржуваним розпорядженням Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність [PERSON], цільове призначення «для ведення особистого селянського господарства», територія Чорноморської селищної ради (за межами населеного пункту). На підставі даного розпорядження, 29 грудня 2012 року на ім'я [PERSON] видано державний акт серії ЯМ № 373080 на право власності на земельну ділянку, загальною площею 2,0 га, яка розташована на території Чорноморської селищної ради Комінтернівського району Одеської області, цільве призначення «для ведення особистого селянського господарства». Проте, як стверджує прокурор, до теперішнього часу землевпорядна документація щодо встановлення меж водоохоронної зони та прибережної захисної смуги Чорного моря на території Чорноморської селищної ради Комінтернівського району Одеської області не розроблялась. Посилаючись на відповідь Управління Держземагенства у Комінтернівському районі Одеської області від 17 липня 2014 року, прокурор стверджує, що земельна ділянка, яка передана у власність [PERSON], знаходиться на відстані 94-108 метрів від урізу води і відноситься до земель водного фонду. На думку прокурора, оскільки діючим законодавством не передбачена передача земельних ділянок в межах прибережної захисної смуги у власність для ведення особистого селянського господарства, оскаржуване розпорядження суперечить вимогам закону, і підлягає скасуванню. У взаємозв'язку із неправомірністю оскаржуваного розпорядження, прокурор вважає, що наявні достатні підстави для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. В судовому засіданні прокурор прокуратури Комінтернівського району Одеської області позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач - [PERSON] зареєстрована у м. Донецьк, Україна, територія проведення антитерористичної операції, і поштове сполучення є неможливим (що підтверджується наявним у справі поштовим конвертом з відміткою про неможливість доставлення). Суд сповіщав відповідача про дату, час та місце проведення судового засідання шляхом оголошення у газеті «Урядовий кур'єр» (загальнодержавна). Інших способів сповістити відповідача - [PERSON] в теперішній час не має. Відповідачі повторно в судове засідання не з'явились, були сповіщені належним чином про дату, час та місце його проведення. На підставі ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину повторної неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних та доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до статті 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою прокурора, протокольно, суд своєю ухвалою вирішив розглядати справу у заочному порядку. Розглянувши доводи позову, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову виходячи з наступного: Розпорядженням Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області від 27 грудня 2012 року № 2877/А-2012 затверджено проект з землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність [PERSON], цільове призначення «для ведення особистого селянського господарства», на території Чорноморської селищної ради (за межами населеного пункту)», передано [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку, загальною площею 2,0 га, розташовану на території Чорноморської селищної ради Комінтернівського району Одеської області, цільове призначення «для ведення особистого селянського господарства», кадастровий номер 5122755900:01:003:0019. 29 грудня 2012 року на ім'я [PERSON] Комінтернівською районною державною адміністрацією Одеської області видано державний акт серії ЯМ № 373080 на право власності на земельну ділянку, загальною площею 2,0 га, яка розташована на території Чорноморської селищної ради Комінтернівського району Одеської області, цільве призначення «для ведення особистого селянського господарства». Зі змісту відповіді Управління Держземагенства у Комінтернівському районі Одеської області від 17.07.2014 року № 10-1503-0-11-2584/2014 вбачається, що за ортофотопланами наявними в управлінні переданими відповідно до наказу Держкомзему від 13 травня 2009 року № 240 «Про організацію та виконання робіт із створення базових та індексних кадастрових карт в рамках проекту «Видача державних актів на право власності на землю у сільській місцевості та розвитку систем кадастру» від 14.10.2009 року, земельна ділянка кадастровий номер 5122755900:01:003:0019 знаходиться на відстані 94-108 метрів від урізу води, і знаходиться на території Чорноморської селищної ради Комінтернівського району Одеської області. Відомості стосовно встановлення меж прибережно захисної смуги уздовж Чорного моря на території Чорноморської селищної ради - відсутні. Відповідно до ст.ст. 19, 20 Земельного Кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду, та віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно їх повноважень. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до статті 21 Земельного Кодексу України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною, тощо. Положенням частини першої статті 3 Водного Кодексу України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) встановлено, що усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд. Положенням частини другої статті 3 Водного Кодексу України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) встановлено, що до водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об'єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море. Відповідно до пункту «а» частини першої статті 58 Земельного Кодексу України та статті 4 Водного Кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами. Крім того, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду. Положенням статті 4 Водного Кодексу України, статті 58 Земельного Кодексу України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) до таких земель відносяться землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Крім того, за положеннями статті 60 Земельного Кодексу України та статті 88 Водного Кодексу України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встаноюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації. Відповідно до ч. 12 ст. 88 Водного Кодексу України уздовж морів та навколо морских заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Частинами 7, 8 ст. 88 Водного Кодексу України, ч. 3 ст. 60 Земельного Кодексу України передбачено, що розміри і межі природоохоронних зон встановлюються за окремими проектами землеустрою. Проект землеустрою - сукупність нормативно -правових, економічних, технічних документів щодо обгрунтування заходів з використання та охорони земель, яким встановлюються межі об'єктів землеустрою (ст. ст. 1, 20 Закону України «Про землеустрій»). Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 року № 486, встановлено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно- технічної документації, які узгоджуються зі Мінприроди, Держводагенством і територіальними органами Держземагенства. За змістом пункту 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Мінприроди України від 05.11.2004 року № 434, у разі відсутності землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного Кодексу України та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови № 486, з урахуванням конкретної ситуації. Відповідно до п. 11 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 року № 486 водоохоронна зона морів, морських заток і лиманів, як правило, збігається з прибережною захисною смугою і визначається шириною не мнш як 2 кілометри від урізу води. Таким чином, землі зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними об'єктами та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на яких знаходиться водний фонд України та на який розповсюджується окремий порядок надання та використання. Суд дійшов до висновку, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який включає графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі і межах, встановлених законодавством. Водночас суд вважає, що відсутність цього проекту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватись як відсутність самої прибережної смуги. Подібні правові позиції висловлені Верховним Судом України в постанові від 21.05.2014 року, постанові від 12.11.2014 року, постанові від 19.11.2014 року. Відповідно до положень частини першої статті 84 Земельного Кодексу України (у редакції, яка була чинною на час прийняття рішень про надання земельних ділянок) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків визначених цим Кодексом (пункт «г» частини третьої статті 83 Земельного Кодексу України (у редакції, яка була чинною на час прийняття рішень про надання земельних ділянок у власність)). Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 Земельного Кодексу України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин). Так, частиною першою статті 59 Земельного Кодексу України передбачено, що землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо ( частина четверта статті 59 Земельного Кодексу України) Отже, за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) землі під водними об'єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерела; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Суд вважає доведеним, що до теперішнього часу землевпорядна документація щодо встановлення меж водоохоронної зони та прибережної захисної смуги Чорного моря на території Чорноморської селищної ради Комінтернівського району Одеської області не розроблена (не розроблялась) Суд дійшов до висновку, що приймаючи оскаржуване розпорядження, Комінтернівська районна державна адміністрація Одеської області, не врахувала вищевказаних норм матеріального закону, заборону передачі у власність земель водного фонду, допустила порушення законних інтересів держави як законного власника спірної земельної ділянки. Відповідно до п. «г», ч. 3 ст. 152 Земельного Кодексу України суд вважає можливим визнати недійсним і скасувати розпорядження Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області від 27 грудня 2012 року № 2877/А-2012 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність [PERSON], цільове призначення «для ведення особистого селянського господарства» на території Чорноморської селищної ради (за межами населеного пункту)». Відповідно до ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень ст. 125, 126 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності чи право користування на земельну ділянку посвідчується державним актом. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 155 Земельного Кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Аналіз наведених норм матеріального права, надає суду підстави для висновку про те, що державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я [PERSON] на підставі не неправомірного рішення про передачу земельної ділянки у власність, тобто без достатніх на те законних підстав, визнається судом недійсним, в зв'язку із чим позовні вимоги прокурора в цій частині позову обгрунтовані та підлягають задоволенню. Згідно ст. 216 Цивільного Кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 1 ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинено за рішенням суду у випадках встановлених законом. Оскільки в теперішній час відсутні докази того, що земельна ділянка вибула з володіння [PERSON], підлягають задоволенню вимоги прокурора про зобов'язання повернути земельну ділянку до земель запасу державної власності. В силу п.11 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнені органи прокуратури при здійсненні ними своїх повноважень. В силу ст.88 ЦПК України судовий збір слід стягнути з відповідачів в рівних частках в сумі 730,80 грн. =(243,60 грн. х 3 позовні вимоги немайнового характеру (п.10 Постанови від 17 жовтня 2014 року № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»). На підставі наведеного,

Outcome: approved