Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

У липні 2014 року [PERSON] звернулася в суд з позовною заявою про визнання приватною власністю майна, придбаного під час шлюбу з [PERSON] Позивач зазначає, що 19 червня 2006 року був укладений договір купівлі-продажу квартири, у відповідності до якого нею було придбано у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. При цьому, як вказує Позивач, зазначена квартира була придбана особисто нею за кошти в розмірі 57000 доларів США, отримані від матері за розпискою. В подальшому, як вказує Позивач, для того, щоб віддати борг матері, вона була вимушена взяти кредит в банку в сумі 48500 доларів США. Всі обов'язки по погашенню заборгованості за кредитним договором Позивач здійснювала виключно своїми силами, [PERSON] жодним чином у погашенні заборгованості участі не брав. У зв'язку з цим Позивач вважає, що придбану нею квартиру слід вважати її приватною власністю. У судовому засіданні Позивач та її представник позов підтримали. Відповідач у судове засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, за згоди сторони Позивача суд ухвалив розглядати справу у заочному порядку на підставі наявних матеріалів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (2004 р.), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з п.3 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Як вбачається з матеріалів справи, 19 червня 2006 року між АКІБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір кредиту на суму в розмірі 48450 доларів США. Згідно з п.1.2 Договору кредит було надано для придбання нерухомого майна: двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS]. Зазначений кредитний договір укладено за згоди чоловіка позичальника - [PERSON]. В цей же день між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно з яким [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS]. При цьому, як вбачається з п.15 Договору, договір укладено за згодою чоловіка покупця - [PERSON]. В якості забезпечення зобов'язань позичальника за кредитним договором між АКІБ «Укрсоцбанк» та Позивачем було укладено іпотечний договір №42.02-11/381 від 19.06.2014р., згідно з яким в іпотеку банку була передана придбана квартира [ADDRESS]. Даний договір також було укладено за згоди і дозволу чоловіка іпотекодавця - відповідача [PERSON] (п.1.15 Договору). Таким чином, в момент укладення зазначених договорів Позивач, отримуючи відповідні згоди від свого чоловіка - [PERSON], діяла у відповідності до положень Сімейного кодексу України, які регулюють питання розпорядження подружжям їх спільним майном, а отже визнавала його співвласником майна. Таким чином, враховуючи, що кредитний договір та договір про придбання квартири були укладені одним з подружжя в інтересах сім'ї за згодою іншого з подружжя, квартира використовувалась для спільного проживання подружжя, що не заперечувалось Позивачем, суд не вбачає підстав для визнання квартири приватною власністю Позивача. Кошти отримані для придбання квартири були запозичені під відповідальність не тільки Позивача, а і її чоловіка (на той час) [PERSON], який посвідчив це окрім надання згоди на укладення кредитного договору, підписанням договору поруки, підтвердивши свою солідарне зобов'язання. Надану Позивачем копію розписки від 01 червня 2006 року про отримання грошових коштів в розмірі 57000 доларів США у позику від своєї матері [PERSON] суд оцінює критично з огляду на усі інші документи у справі, а тому вважає її спробою Позивача ввести суд в оману щодо дійсних обставин справи.

Outcome: dismissed