Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

у листопаді 2014 року [PERSON] звернулася у суд з позовом до Київської міської клініної офтальмологічної лікарні «Центр хірургії ока» про визнання звільнення з роботи незаконним та безпідставним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди. В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що з 1994 року вона працювала на посаді лікаря офтальмолога відділення «Відновного лікування» Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока», а з 18.03.2014 р. є керівником Первинної профспілкової організації КМКОЛ «ЦМХО». 03 жовтня 2014 року позивач наказом з особового складу № 113 звільнена з займаної посади у зв»язку із затвердженням нової структури КМКОЛ «ЦМХО» на підставі наказу Департаменту охорони здоров»я виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) № 352 від 04.07.2014 р. Позивач вважає звільнення її з посади лікаря офтальмолога відділення «Відновного лікування» незаконним та безпідставним, а наказ з особового складу № 113 від 03.10.2014 р. таким, що підлягає скасуванню, оскільки її звільнення, яка є головою та дійсним членом ППО КМКОЛ «ЦМХО», відбулось без дотримання гарантій для працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів, що закріплені КЗпП України та Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Звільнення позивачавідбулось без попередньої згоди виборного органу ППО КМКОЛ «ЦМХО» та вищого виборного органу ППО КМКОЛ «ЦМХО». Окрім спеціальних вимог щодо звільнення керівника профспілкової організації під час звільнення позивача відповідачем порушено загальний порядок звільнення, що передбачений чиним законодавством про працю України, оскільки 01 серпня 2014 року позивач отримала попередження про майбутнє вивільнення у зв»язку із структурними змінами в КМКОЛ «ЦМХО», а також їй було запропоновано посаду лікаря офтальмолога консультативно-діагностичної поліклініки для дорослих. [PERSON] вважає, що посада лікаря офтальмолога консультативно-діагностичної поліклініки для дорослих була їй запропонована з порушенням вимог встановлених нормами КЗпП України, оскільки позивач не має стажу роботи на посаді лікаря офтальмолога консультативно-діагностичної поліклініки. Позивач зазначає, що посади в новостворених відділеннях КМКОЛ «ЦМХО» запропоновані особам, які на відміну від позивача, не мають переваг, які визначені в ст. 42 КЗпП України. [PERSON] вважає, що станом на 03.10.2014 р. існували вакантні посади, що відповідали її кваліфікації, однак їй безпідставно не були запропоновані. Також підставою для визнання звільнення позивача незаконним є те, що в трудовій книжці та наказі про звільнення № 113, як підстава для звільнення вказана не ч. 1 ст. 40 КЗпП України, як зазначалось в попередженні від 01.08.2014 р., а ч. 6 ст. 36 КЗпП України, тобто у зв»язку з відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмовою від продовження роботи у у зв»язку із зміною істотних умов праці. На думку позивача, переведення на іншу посаду не є зміною істотних умов праці в розумінні ч. 6 ст. 36 КЗпП України, оскільки під час переведення відбувається зміна посади, а не істотних умов праці на займаній посаді. Також позивач зазначає, що дії відповідача щодо звільнення позивача є актом непрямої дискримінації за ознакою участі у Первинній профспілковій організації КМКОЛ «ЦМХО». Всі ці обставини значно підсилюють психологічне розчарування позивача щодо можливості відновлення своїх прав. З моменту виникнення такого протиправного ставлення відповідача позивач постійно відчуває психологічний дискоморт, розуміючи про можливі проблеми, які можуть виникнути при наступному працевлаштуванні на інше місце роботи. Завдану відповідачем моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 3000 грн. За таких підстав, позивач просить визнати, що її звільнення з посади лікаря - офтальмолога відділення «Відновного лікування Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» за сумісництвом було проведено КМКОЛ «ЦМХО» без законної підстави; визнати наказ КМКОЛ «ЦМХО» № 113 «Про звільнення лікаря офтальмологі [PERSON]» від 03.10.2014 р. Безпідставним та незаконним; скасувати вказаний наказ, поновити позивача на вищевказаній посаді та стягнути з відповідача 3000 грн. моральної шкоди. У січні 2015 року представник позивача подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить стягнути з Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» на користь [PERSON] середній місячний заробіток за час вимушеного прогулу з 03.10.2014 р. По 15.01.2015 р., що становить 10 873,56 грн., а також стягнути 20 000 грн. моральної шкоди. (а.с. 66) У травні 2015 року представник позивача повторно подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.10.2014 р. по 27.05.2015 р., що становить 23 123,52 грн. (а.с. 207) В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити позов з вищевказаних підстав. Предстаники відповідача в судовому засіданні не визнали позовні вимоги та заперечували проти їх задоволення, зазначивши, що відповідач звертався до профспілкових органів з метою запобігання звільнення з порушенням законодавства. Представник третьої особи - Вільної профспілки медичних працівників України в судовому засіданні зазначив, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки її звільнення було проведено без згоди профспілкового комітету ППО КМКОЛ «ЦМХО». Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно з ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Відповідно п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Частиною 1 ст.43 КЗпП України визначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст.40 і пунктами 2 і 3 ст.41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Відповідно до ч.3 ст.41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там де не обирався виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого органу цієї профспілки (об'єднання профспілки), аналогічна норма міститься і в ч.3 ст.252 КЗпП України. Як зазначено в п.16 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року з подальшими змінами, у тих випадках, коли крім додержання загальних вимог щодо порядку звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу згідно з чинним законодавством на звільнення певних категорій працівників (наприклад, працівників обраних до профспілкових органів) необхідна також згода відповідного органу, вона має бути і в тому випадку, коли за ст.43-1 КЗпП України допускається звільнення без згоди профспілкового органу підприємства, установи, організації (крім ліквідації). Якщо за положеннями чинного законодавства у цих випадках згода відповідного органу має бути попередньою, суд бере до уваги лише таку згоду, оскільки іншого законом не передбачено. Судом встановлено та не оспорюється учасниками судового розгляду, що з 1994 року [PERSON] працювала на посаді лікаря офтальмолога відділення «Відновного лікування» Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока», а з 18.03.2014 р. вона є керівником Первинної профспілкової організації Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока». З матеріалів справи вбачається, що 01 серпня 2014 року [PERSON] було вручено попередження про наступне звільнення із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України по закінченню 2-х місяців з дати попередження. Одночасно запропоновано позивачу перевестися на вакантну посаду лікаря офтальмолога консультативно-діагностичної поліклініки для дорослих. (а.с. 10) 03 жовтня 2014 року наказом з особового складу № 113 [PERSON] звільнена з займаної посади на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із затвердженням нової структури Київської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» на підставі наказу Департаменту охорони здоров» я виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) № 352 від 04.07.2014 р. та відмовою останньої від переведення на запропоновану посаду лікаря-офтальмолога консультативно-діагностичної поліклініки для дорослих. (а.с. 13) Згідно наказу Департаменту охорони здоров» я виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) № 352 від 04.07.2014 р. введено в дію новий штатний розпис з 11.09.2014 року, в якому відсутня посада лікаря офтальмолога відділення Відновного лікування, яку обіймала позивач. 29 серпня 2014 року головний лікар Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» Риков С.О. звернувся до Голови Вільної профспілки медичних працівників України Панасенка О.О. з поданням щодо надання згоди на звільнення [PERSON] відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. (а.с. 11) 09 вересня 2014 року Голова Вільної профспілки медичних працівників України Панасенко О.О. не надав згоди на звільнення [PERSON] (а.с. 12) З огляду на посилання позивача на не погодження її звільнення відповідачем з первинною профспілковою організацією Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока», головою й членом якої вона є, та яка діяла у Київській міській клінічній офтальмологічній лікарні «Центр мікрохірургії ока», слід зазначити наступне. Визначення поняття «професійні спілки» міститься в ст. 243 КЗпП України, а ст. 246 цього Кодексу регламентує, що первинні профспілкові організації на підприємствах, в установах, організаціях здійснюють свої повноваження через утворені відповідно до статуту (положення) виборні органи, а в організаціях, де виборні органи не утворюються, - через профспілкового представника, уповноваженого згідно із статутом на представництво інтересів членів професійної спілки, який діє в межах прав, наданих Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності « та Статутом професійної спілки. Про це зазначено й у ч. 1 ст. 37 Закону України від 15 вересня 1999 року № 1045 XIV «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» Стаття 43 КЗпП України, п. 10 ч. 1 указаного Закону визначають обов'язковою умову надання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на розірвання трудового договору з працівником, який є членом професійної спілки, що діє на підприємстві, в установі та організації, у випадках, передбачених законом, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При виявленні в суді факту звільнення працівника без згоди профспілкового органу, суд, як правило, не вправі лише через це поновити працівника на роботі (якщо тільки немає інших порушень, що дають підстави для поновлення), згідно з ч. 9 ст. 43 КЗпП при виявленні такого факту суд зобов'язаний зупинити провадження у справі, зробити запит на згоду профспілкового органу і лише після її одержання або відмови у наданні згоди на звільнення працівника розглянути спір по суті. Відповідно до змісту ст. 235 КЗпП суд поновлює працівника на роботі лише при його звільненні без законної підстави, порушення порядку звільнення саме по собі не визнається підставою для поновлення, а одержання згоди профспілкового органу (до звільнення чи після) є елементом порядку звільнення. На виконання зазначених вимог закону, ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року провадження у даній справі за позовом [PERSON] було зупинено у зв'язку з запитом згоди профспілкового органу первинної профспілкової організації Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» та Вільної профспілки медичних працівників України на звільнення [PERSON] за ч. 6 ст. 36 КЗпП України. (а.с. 83) Профспілковий комітет ППО КМКОЛ «ЦМХО» ВПМПУ надав висновок, з якого вбачається, що на засіданні 04 лютого 2015 року було прийнято рішення про відмову у наданні згоди на звільнення [PERSON] (а.с. 89) Президія Вільної профспілки медичних працівників України 10 лютого 2015 року також вирішила не надавати згоду на звільнення [PERSON] (а.с. 91) Крім того, матеріали справи свідчать, що відповідач під час звільнення [PERSON] виходив з того, що на підприємстві є вільною одна посада - лікаря офтальмолога консультативно-діагностичної поліклініки для дорослих, від переведення на яку позивачка відмовилася. Однак, з долучених до справи доказів убачається, що фактично на дату звільнення [PERSON] з роботи на підприємстві були вільними й інші вакантні посади, серед яких посади: лікаря офтальмолога, які за кваліфікаційним рівнем [PERSON] обіймати могла б, проте відповідач їй ці посади не запропонував /а.с. 39/. Відповідно до матеріалів справи, [PERSON] у 1990 році закінчила Кемерівський державний медичний інститут, де отримала спеціальність «Лікувальна справа». (а.с. 137) В лютому 2014 року головним лікарем КМКОЛ «ЦМХО» [PERSON] направлено на спеціалізовані курси підвищення кваліфікації до Національної медичної академії післядипломної освіти імені П.Л.Шупика. В травні 2014 року [PERSON] отримала свідоцтво вказаного закладу за напрямком «Фізеотерапія», що підвищило її цінність для лікарні. З посадової інструкції лікаря - офтальмолога КМКОЛ «ЦМХО» вбачається, що [PERSON] обіймала вказану посаду, що свідчить про здобуття нею освіти, яка є достатньою для виконання обов'язків лікаря - офтальмолога. Докази того, що [PERSON] не відповідала займаній посаді, у справі відсутні. Отже, звільнення [PERSON] 03 жовтня 2014 року з підстав, передбачених п. 6 ст. 36 КЗпП України було проведено всупереч вимогам трудового законодавства, а тому наказ про її звільнення є незаконним. Суд погоджується з доводами позивача, що переведення на іншу посаду не є зміною істотних умов праці в розумінні ч. 6 ст. 36 КЗпП України, оскільки під час переведення відбувається зміна посади, а не істотних умов праці на займаній посаді. Зазначені обставини не дають правових підстав і до внесення змін в частині формулювання причин звільнення [PERSON] з ч.6 ст.36 КЗпП України на ч.1 ст.40 КЗпП України. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] підлягає поновленню на роботі на раніше займаній посаді - лікаря - офтальмолога відділення «Відновного лікування» КМКОЛ «ЦМХО» з 03 жовтня 2014 року. Позивач просить скасувати зазначений наказ про звільнення, проте до компетенції суду належить перевірка законності наказу, а видача і скасування наказів належить виключно до компетенції власника або уповноваженого ним органу та реалізовується в порядку виконання рішення суду про поновлення на роботі. Згідно ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до довідки КМКОЛ «ЦМХО» від 19 грудня 2014 року за № 266 про середню заробітну плату, за серпень вересень 2014 року позивачу нарахована зарплата в сумі 5 918 грн. 84 коп. Таким чином, середньомісячна заробітна сплата становить 2 959,26 грн., середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці, що передували її звільненню, становить 137,64 грн. /а.с. 69/. Враховуючи період вимушеного прогулу [PERSON] - з 03 жовтня 2014 року по день ухвалення в справі судового рішення - 03 червня 2015 року, що становить 172 робочих днів, з відповідача на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, в сумі 23 674,08 грн. Згідно положень ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи конкретні обставини справи, що свідчать про порушення трудових прав позивачки, характер та тривалість моральних страждань, заподіяних їй внаслідок незаконного звільнення, необхідність звертатися за захистом своїх прав та інтересів у суд, а також ступінь вини відповідача, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, визначивши розмір такої шкоди в сумі 2 000 грн. З огляду на викладене, позов підлягає частковому задоволенню. У відповідності до вимог ч.3 ст.88 ЦПК України з підприємства підлягає стягненню в дохід держави судовий збір за подачу позовної заяви, пропорційно до задоволених вимог майнового та немайнового характеру, в сумі 243 грн. 60 коп. На підставі п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України підлягає допуску до негайного виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі.

Outcome: partial