Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

У листопаді 2014 року до суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 14.07.2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08.09.2014 року шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], який проживає з нею та перебуває на їх утриманні. Під час шлюбу вона разом з відповідачем за спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 03.10.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до умов договору, [PERSON] придбав у гр. [PERSON] квартиру [ADDRESS]. На даний час у спірній квартирі проживає відповідач. Просила суд визнати квартиру [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON]. Визнати за нею, [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позов визнав частково, не заперечував проти визнання за позивачем права власності на 24/100 частини спірної квартири та сплати на її користь компенсації вартості цієї частки. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи та докази у їх сукупності та взаємозв'язку, приходить до наступного. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Судом встановлено, що з 14.07.2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08.09.2014 року шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], який проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Під час шлюбу сторони за спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 03.10.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до умов договору, [PERSON] придбав у гр. [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 208000 (двісті вісім тисяч) грн. 00 коп. На даний час у спірній квартирі зареєстрований та проживає відповідач. Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Тобто спірна квартира є сумісною власністю позивача та відповідача. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до пункту 22, 23, 24 постанови №11 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №97-14 від 14.10.2014 року, ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 366947 (триста шістдесят шість тисяч дев'ятсот сорок сім) грн. Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ в натурі частки майна, що є у спільній сумісній власності та вважається, що частки кожного є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згоди про добровільний поділ майна між сторонами не досягнуто. Суд, вирішуючи спір, дійшов висновку, що спірний об'єкт є спільним майном подружжя, в якому має бути визнано за кожною зі сторін право власності на зазначене майно в рівних частках - по 1/2 його частині без їх поділу в натурі. При цьому суд виходив з роз'яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Виходячи з того, що сторони не досягли згоди про спосіб поділу спільного майна та попередньо не внесли на депозитний рахунок суду відповідної грошової сум, тому суд вважає необхідним поділити спільне майно без поділу його в натурі, лише визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя і частки якого за сторонами визнаються рівними. За таких обставин суд повинен обмежитись лише визначенням ідеальних часток подружжя у праві спільної власності на квартиру [ADDRESS]. В той же час суд відхиляє докази, подані стороною відповідача, а саме про продаж ним квартири в листопаді 2007 року та про позичання його матір'ю грошових коштів в 2011 році, які вона, згідно її пояснень, передавала сину для придбання спірної квартири. Згідно наданих письмових доказів не можна з достовірністю встановити, чи були ці грошові кошти витрачені на придбання спірної квартири. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши докази, які є у матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати, що складаються із судового збору у сумі 243,60 грн.

Outcome: approved