Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

У липні 2019 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що він є власником будинку [ADDRESS] . За вказаною вище адресою також зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які не проживають у вказаному будинку більше двох років. Особистих речей відповідачів у будинку немає, відповідачі жодним чином не піклуються про утримання житлового приміщення, платежів не сплачують. Позивач просить суд задовольнити позов та визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування, житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] . Позивач позов підтримав, просив задовольнити, розгляд справи проводити без його участі. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату розгляду справи повідомлялися належним чином, відзив на позов суду не направили. На адресу суду направили заяву про слухання справи без їх участі, проти задоволення позовних вимог не заперечували (а.с. 37, 39, 42). Ухвалою судді від 02.09.2019 року відкрито провадження у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу будинку, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовським А.Г. 16.09.2010 року, [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . За вказаною адресою, окрім власника, зареєстровано також місце проживання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Більше двох років відповідачі не проживають у будинку без поважних причин, не несуть інших витрат по його утриманню, особистих речей у помешканні не мають. Факт непроживання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у вищевказаному помешканні більше двох років підтверджується актом про непроживання від 18.07.2019 року. Внаслідок реєстрації місця проживання відповідачів, порушені права позивача як власника будинку. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі рішення суду. Статтею 41 Конституції України , статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплено право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. У відповідності до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. При цьому згідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Суд, аналізуючи отримані докази та вказані норми законодавчих актів, приходить до висновку, що відповідачі втратили право користування спірним житловим приміщенням, не проживаючи в ньому понад один рік, без поважних причин. При цьому, суд враховує, що відповідачі, продовжуючи бути зареєстрованими у спірному житловому приміщенні, фактично чинять перешкоди власнику цього приміщення. Згідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. П. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02 березня 2016 року за № 207, передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Позивач у своїй позовній заяві не просить стягнути з відповідачів на його користь судові витрати. Відповідно до ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд,

Outcome: approved