Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки її виплати та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову вказала, що в період з 16.05.2013 року по 05.02.2015 року вона працювала на ПрАТ «Азовелектросталь». 05.02.2015 року позивача було звільнено у зв'язку із скороченням штату згідно пункту 1 ст. 40 КЗпП України. Після звільнення остаточний розрахунок із позивачем проведений не був. На сьогоднішній день мається заборгованість по заробітній платі в розмірі 17 979,92 грн. У зв'язку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України просить стягнути середній заробіток за весь час затримки з 06.02.2015 року по день прийняття рішення суду. Також зазначає, що в зв'язку з порушенням її права на заробітну плату була завдана моральна шкода, розмір якої позивач оцінює в 5 000,00 грн. У ході розгляду справи представник позивача подав письмову заяву, в якій повідомив, що 29.09.2015 року відповідач сплатив заборгованість по заробітній платі у розмірі 17 979,92 грн. 19.03.2015 року позивач звертався в наказному порядку до суду з вимогою про стягнення заробітної плати в сумі 17 979,92 грн., який у подальшому ухвалою суду був скасований. На підставі цього просив стягнути середній заробіток з 19.03.2015 року по 29.09.2015 року, виходячи із середньоденної заробітної плати в розмірі 165,75 грн. Також просив стягнути моральну шкоду в сумі 5000,00 грн. Позивачка у судове засідання не з'явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримала позовні вимоги, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач надав письмові заперечення, в яких позов не визнав. Пояснив, що остаточний розрахунок із позивачем був проведений 29.09.2015 року. Крім того, згідно табелю обліку робочого часу в день звільнення 05.02.2015 року позивач не працював (цей день у табелі відмічений літерою «Пн», що є днем відсутності працівника на роботі в разі простою), а тому відповідно до вимог статті 116 КЗпП України повинен був пред'явити відповідну вимогу про розрахунок. Позивач на адресу відповідача з вимогою про розрахунок не звертався, тому відповідач не порушив строки розрахунку при звільненні, передбачені ст.116 КЗпП України. Інші позовні вимоги також не визнав. Також надав довідку про розмір середньоденної заробітної плати та графік роботи позивача. Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин, тому за наявності письмової згоди позивача суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов'язки, в рівній мірі кореспондується обов'язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач в період часу з 16.05.2013 року по 05.02.2015 року працювала у відповідача, що підтверджується записами в її трудовій книжці. 05.02.2015р. позивач була звільнена з підприємства у зв'язку із скороченням штату згідно пункту 1 ст. 40 КЗпП України. За період роботи позивача йому нараховувалась заробітна платня. Згідно наданого позивачем розрахункового листа з підприємства за лютий 2015 року сума заборгованості по заробітній платі з урахуванням вже утриманих обов'язкових податків та зборів перед [PERSON] за період її роботи з серпня 2014р. по лютий 2015р. складає 17 979,92 грн. Згідно банківської виписки з особового рахунку від 27 жовтня 2015 року вказана сума заборгованості була виплачена позивачу лише 29 вересня 2015 року, що також визнається відповідачем та наданими ним первинними бухгалтерськими документами. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обов'язок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок при звільненні був проведений лише 29 вересня 2015 року. Одночасно з цим, судом також було встановлено, що позивач в день свого звільнення 05.02.2015 року не працював, що підтверджується табелем обліку робочого часу, де в графі за 05 лютого 2015 року стоїть позначка «П», що за відомостями ПрАТ «Азовелектросталь» є днем відсутності працівника на роботі. В такому випадку відповідно до вимог статті 116 КЗпП України позивач мав обов'язок пред'явити до відповідача вимогу про проведення остаточного розрахунку. Відповідно до змісту статті 116 КЗпП України обов'язок працівника звернутися до працедавця із вимогою про здійснення остаточного розрахунку виникає у випадку, якщо працівник в день звільнення не працював. При цьому суд зауважує, що наведена норма не виділяє окремо причин невиконання трудових обов'язків працівником в день його звільнення. Такими причинами серед інших можуть бути простій підприємства. Відповідно до статті 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Отже перебування підприємства в режимі простою та не виконання позивачем роботи у вказаний час, а саме в день свого звільнення, є тим випадком коли, працівник згідно статті 116 КЗпП України має додатково пред'явити вимогу про розрахунок і лише після пред'явлення такої вимоги про розрахунок у працедавця виникає обов'язок його проведення та можлива відповідальність за статтею 117 КЗпП України. Позивач не надав до суду доказів того, що він звертався із заявою до відповідача про виплату йому суми заборгованості по заробітній платі, а тому такою вимогою про розрахунок слід вважати дату звернення до суду за видачею судового наказу №264/1621/15-ц від 19.03.2015 року. Отже не пізніше 19.03.2015 року відповідач мав обов'язок здійснити остаточний розрахунок із позивачем, натомість лише 29.09.2015 року такий розрахунок був проведений відповідачем, що свідчить про затримку виплати за період з 19.03.2015 року по 29.10.2015 рік, за який має бути нараховано середній заробіток згідно статті 117 КЗпП України. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За таких обставин з урахуванням положень ст.ст.116, 117 КЗпП України, позивач не має законних підстав для стягнення середнього заробітку за період з дня звільнення по день звернення до суду за наказом 19.03.2015 року, з причин того, що в день свого звільнення він не працював та був відсутній на робочому місці, і також не представив доказів звернення до відповідача із вимогою про здійснення остаточного розрахунку за більш ранній період. На підставі викладеного позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку підлягають задоволенню за період з 19.03.2015 року по 29.10.2015 року. При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно ч.3 п. 3 вказаного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно з проведеним розрахунком, представленим відповідачем в листі від 21.08.2015 року вих.№1940, розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 165,75 грн., що відповідає передбаченому Порядку та не заперечується позивачем. За даними представленого відповідачем графіку №3-3 для працюючих в три зміни з робочим днем тривалістю 8 годин на 2015 рік середньостатистична кількість робочих днів за період з 19.03.2015р. по 29 вересня 2015 року складає 128 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 19.03.2015р. по 29.09.2015р. складає - 21 216,00 грн. (128 днів х 165,75 грн.). Законних підстав, передбачених статтею 117 КЗпП України, для зменшення сум середнього заробітку у суду не має, оскільки відсутній спір між сторонами про розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем. За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 21 216,00 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок несвоєчасної виплати відповідачем позивачу заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні, позивачу була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 5 000,00 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, зокрема: характер порушення прав позивача, період виниклої заборгованості по заробітній платі, розмір заборгованості, що утворилася, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 200 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 243,60 гривень за вимоги майнового характеру та 243,60 грн. - за вимоги немайнового характеру.

Outcome: partial