Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

У липні 2011 року Публічне [PERSON] Товариство «Всеукраїнський [PERSON]» (надалі ПАТ «ВіЕйБі банк») звернулося до суду з позовом. Банк просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором в сумі 84\~454,92 грн. та витрати, повязані з оплатою державного мита і інформаційно-технічного забезпечення судового процесу. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зазначав, що 11.02.2008 року між позивачем і відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №198/2, за умовами якого відповідачу надано кредит в сумі 37 390 грн. шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника у ВАТ «ВіЕйБі Банк» терміном до 10.02.2013 року.Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав повністю.У цей же день між позивачем та [PERSON] укладено договір поруки,за умовами якого остання зобов'язувалась у разі невиконання або порушення умов договору позичальником відповідати разом із позичальником у солідарному порядку щодо повернення кредиту, нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених кредитним договором. Відповідачі порушили свої зобовязання про щомісячне повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, а тому згідно з п.4.3 Розділу «Відповідальність сторін» відповідачу нараховано штраф у розмірі 25% від суми неповерненого кредиту та несплачених відсотків, строк сплати яких настав. Станом на 7.07.2011 року заборгованість відповідачів становить 84454,92грн., яка складається: - кредит - 59423,34 грн.; -відсотки 19983,23 грн.; -штраф 5048,35 грн. Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 28 лютого 2012 року позовні вимоги ПАТ «ВіЕйБі Банк» задоволено.Стягнуто в солідарному порядку з [PERSON], [INFO], уродженця [INFO] і [PERSON], [INFO], уродженки [INFO] на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський [PERSON]» судові витрати по сплаті судового збору і плати за інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи в сумі 964,55 грн. та заборгованість за договором кредиту в сумі 84 454 грн. 92 коп. У поданій апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині стягнення з неї в солідарному порядку заборгованості та судових витрат та ухвалити в цій частині нове рішення про визнання поруки від 11.02.2008 року, укладеної між нею та ПАТ «ВіЕйБі Банк», припиненою. В решті рішення залишити без змін. Вважає, що судом не взято до уваги той факт, що [PERSON] не направляв їй жодної претензії- повідомлення (вимоги) про дострокове повернення всієї суми кредиту й повязаних із ним платежів, а тому вона не знала, що [PERSON] порушує виконання зобовязань за кредитним договором. Вона ніяких судових повісток з копіями відповідних документів (позовної заяви з додатками) не отримувала та до суду не викликалась. Свою адресу проживання до 15.04.2014 року не змінювала. Про існування рішення суду вона дізналася лише в середині березня 2017 року. Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №198/2 від 11 лютого 2008 року, відповідно до якого відповідачу надано кредит у тимчасове платне користування на строк до 10.02.2013 року в сумі 37390 грн., які видані шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника у ВАТ «ВіЕйБі Банк» (а.с.8-15). В якості забезпечення виконання зобовязань за даним Кредитним договором між Банком та [PERSON] було укладено договір поруки б/н (надалі - Договір поруки) від 11 лютого 2008 року, за умовами якого остання прийняла на себе зобовязання відповідати солідарно у повному обсязі за своєчасне та повне виконання [PERSON] зобовязань за Кредитним договором (а.с.19-20). Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав повністю, а відповідачі їх не виконали. Факт несвоєчасної сплати за кредитними договором відповідачами не оспорюється. У зв»язку з цим станом на 7.07.2011 року утворилася заборгованість в загальній сумі 84 454, 92 грн., в тому числі: кредит- 59423,34грн.; відсотки -19983,23грн.; штраф - 5048,35 грн. Вирішуючи спір, суд першої інстанції обгрунтовано поклав на позичальника обов»язок повернути борг по кредиту. При цьому судом враховано, що згідно зі ст.526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК). Згідно з п.1.3. Кредитного договору за користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 18,00% річних (а.с.8) Відповідно до п.2.3. Кредитного договору за надання Кредиту, Позичальник сплачує Банку комісію в розмірі 1% від суми кредиту, що становить 673,90 грн. 00 коп. (а.с.9). П.2.5.2. Кредитного договору визначено, що погашення відповідної частини Кредиту, сплата процентів та інших плат за його користування здійснюється відповідно до умов, зазначених в п.2.5.6. цього Договору, шляхом договірного списання Банком коштів з Поточного рахунку Позичальника щомісяця в дату, зазначену в Графіку (а.с.9). Положенням частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Зважаючи на вказані приписи закону та умови договору позичальник зобов»язаний повернути Банку отримані ним кошти та нараховані відсотки і штрафні санкції за несвоєчасне виконання зобов»язань. Розмір заборгованості та розрахунок, наданий на підтвердження цього розміру, відповідачами не спростований. За наведених обставин рішення суду в частині вимог до [PERSON] узгоджується з вимогами закону та підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає. Разом з тим, покладаючи на поручителя [PERSON] солідарний з позичальником обов»язок щодо погашення заборгованості, суд не врахував наступного. Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов»язання не пред»явить вимогу до поручителя. Якщо строк основного зобов»язання не встановлений або встановлений моментом пред»явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред»явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 вересня 2014 року у справі №6-53цс14, регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Результат аналізу зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). В даному випадку, із змісту п.7.3 Кредитного договору вбачається, що термін дії цього договору визначений сторонами до повного виконання сторонами своїх зобов»язань. За умовами Розділу 2.5 Договору погашення боргу визначено сторонами шляхом внесення щомісячних платежів згідно з графіком. Із наданого Банком розрахунку заборгованості вбачається, що з липня 2009 року позичальник припинив погашення заборгованості (а.с.4). Тобто, право Банку на звернення до суду з позовом про стягнення боргу з поручителя виникло з вересня 2009 року. Саме з цієї дати слід обраховувати визначений ч.4 ст.559 ЦК термін дії поруки. Цей строк тривав по березень 2010 року включно. Разом з тим, позов подано Банком лише у липні 2011 року, тобто, поза межами вказаного строку (а.с.3). За наведених обставин вимоги Банку до поручителя не можна вважати обгрунтованими, оскільки позивачем пропущено визначений законом строк для звернення до суду з позовом до нього. Проте, вирішуючи спір, суд першої інстанції наведених обставин не врахував. У зв»язку з викладеним та відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК оскаржуване рішення суду в частині вимог до [PERSON] підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення - про відмову в позові.

Outcome: dismissed