Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

У квітні 2021 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути на його користь з відповідача 312787,32 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.10.2019 по 01.03.2021. В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідач своїм наказом №18 від 03.02.2017 звільнив його з посади водія тролейбуса Куренівського тролейбусного ремонтно- експлуатаційного депо за прогул без поважних причин, а наказом № 21 від 06.02.2017 змінив дату звільнення з 03.02.2017 на 06.02.2017. В подальшому вказані накази відповідача були скасовані рішенням Подільського районного суду міста Києва від 06.05.2019 у справі № 758/2641/17, яким позивача було поновлено на посаді та стягнуто з відповідача на користь позивача 209204,80 грн. середнього заробітку за вимушений прогул з 06.02.2017 по 06.05.2019. На виконання вказаного рішення відповідач видав наказ № 69 від 07.05.2019, яким поновив позивача на посаді водія тролейбуса першого класу. Згодом рішення Подільського районного суду міста Києва від 06.05.2019 у справі № 758/2641/17 було скасовано, а позов залишено без задоволення, згідно з постановою Київського апеляційного суду від 30.09.2019, на виконання якої відповідач видав наказ №146 від 01.10.2019 «Про скасування наказу № 69 від 07.05.2019 про поновлення на роботі [PERSON] ». В подальшому зазначену постанову апеляційного суду було скасовано, а рішення суду першої інстанції залишено в силі, згідно з постановою Верховного суду у справі № 758/2641/17 від 10.02.2021, на виконання якої відповідач видав наказ № 31-к від 01.03.2021 про поновлення позивача на попередній посаді. Позивач, посилаючись на те, що спір розглядався понад один рік не з його вини, просить суд на підставі ч. 2 ст. 235 КЗпП України стягнути з відповідача на його користь означену суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.10.2019 по 01.03.2021. Ухвалою судді від 24.05.2021 відкрито провадження у справі, призначено судове засідання за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, встановлено строк для подання відзиву. Відповідач у встановлений судом строк надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 14737,02 грн. за вимушений прогул, мотивуючи неправильним розрахунком середнього заробітку на основі виплат за липень-серпень 2019 в той час як розрахунок середнього заробітку мав бути здійснений на основі виплат за серпень-вересень 2019 року, що передували припиненню трудових відносин з позивачем за наказом відповідача №146 від 01.10.2019. Позивач до початку судового засідання подав до суду заяву, в якій зменшив розмір позовних вимог на зазначену відповідачем суму (14737,02 грн.) та просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 298050,30 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з викладених у позові підстав, просив задовольнити позов у розмірі уточнених позовних вимог (298050,30 грн.). Представник відповідача у судовому засіданні підтвердив викладені у позові обставини та не заперечив проти задоволення позову у розмірі уточнених позовних вимог (298050,30 грн.). Заслухавши у судовому засіданні представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. На підставі наказу відповідача № 137 від 31.10.2005 позивач був прийнятий на посаду водія тролейбуса Куренівського тролейбусного ремонтно експлуатаційного депо, про що свідчить запис № 8 від 31.10.2005 у трудовій книжці позивача серії [NUMBER] . Наказом № 18 від 03.02.2017 відповідач звільнив позивача із займаної посади за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, а наказом № 21 від 06.02.2017 відповідач змінив дату звільнення з 03.02.2017 на 06.02.2017. Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 06.05.2019 у справі № 758/2641/17 було визнано незаконними та скасовано наказ №18 від 03.02.2017 та наказ №21 від 06.02.2017 Комунального підприємства «Київпастранс» в особі філії Куренівське тролейбусне ремонтне експлуатаційне депо; поновлено [PERSON] на посаді водія тролейбуса Куренівського тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо Комунального підприємства «Київпастранс» з 06.02.2017; стягнуто з Комунального підприємства «Київпастранс» в особі філії Куренівське тролейбусне ремонтно-експлуатаційного депо на користь [PERSON] 209204,80 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06.02.2017 по 06.05.2019 та 3000,00 грн. відшкодування завданої моральної (немайнової) шкоди; постановлено допустити негайне виконання рішення суду про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць - лютий 2017 року у розмірі 6350,86 грн. На виконання вказаного судового рішення відповідач видав наказ № 69 від 07.05.2019, яким поновив позивача з 07.05.2019 на посаді водія тролейбуса першого класу, про що свідчить запис № 15 від 07.05.2019 у трудовій книжці позивача серії [NUMBER] . Постановою Київського апеляційного суду від 30.09.2019 у справі № 758/2641/17 рішення Подільського районного суду міста Києва від 06.05.2019 у справі № 758/2641/17 було скасовано, а позов залишено без задоволення. На виконання постанови Київського апеляційного суду від 30.09.2019 у справі № 758/2641/17 відповідач видав наказ № 146 від 01.10.2019 «Про скасування наказу № 69 від 07.05.2019 про поновлення на роботі [PERSON] », про що вніс запис № 17 від 01.10.2019 до трудової книжки позивача серії [NUMBER] . Ухвалою Верховного суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 09.12.2019 відкрито касаційне провадження за скаргою [PERSON] на постанову Київського апеляційного суду від 30.09.2019 у справі № 758/2641/17, за результатами якого Верховним судом у складі суддів Касаційного цивільного суду було винесено постанову від 10.02.2021 про скасування постанови суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення Подільського районного суду міста Києва від 06.05.2019. На виконання постанови Верховного суду від 10.02.2021 у справі № 758/2641/17 відповідач видав наказ № 31-к від 01.03.2021 «Про поновлення на роботі [PERSON] », про що вніс запис № 18 від 01.03.2021 до трудової книжки позивача серії [NUMBER] . Із встановлених судом обставин вбачається, що в період з 01.10.2019 (дата припинення трудових відносин між сторонами на підставі постанови Київського апеляційного суду від 30.09.2019 у справі № 758/2641/17) по 01.03.2021 (дата поновлення позивача на роботі на підставі постанови Верховного суду від 10.02.2021 у справі № 758/2641/17) позивач перебув у вимушеному прогулі з причин, що не залежали від нього, а саме у зв`язку з тривалістю процедури касаційного перегляду справи Верховним судом. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на ч. 2 ст. 235 КЗпП України, якою передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У даній справі не розглядається питання про поновлення позивача на роботі, оскільки це питання було предметом судового розгляду у справі № 758/2641/17 і відповідач добровільно виконав рішення Подільського районного суду м. Києва від 06.05.2019, видавши наказ № 69 від 07.05.2019, та добровільно виконав постанову Верховного суду від 10.02.2021 у справі № 758/2641/17, видавши наказ № 31-к від 01.03.2021 про поновлення позивача на роботі. Разом з тим, судом встановлено та сторонами визнано факт перебування позивача у вимушеному прогулі в період, що не охоплений рішення Подільського районного суду м. Києва від 06.05.2019 у справі № 758/2641/17, а саме з 01.10.2019 по 01.03.2021 з незалежних від позивача причин, що на переконання суду є підставою для стягнення на його користь з відповідача середнього заробітку за вказаний період. За своєю правовою природою вимушений прогул - це часовий відрізок, протягом якого працівник позбавлений ??можливості працювати та отримувати винагороду за виконану роботу внаслідок рішення роботодавця. Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Обираючи норми матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд зауважує, що чинним законодавством України чітко не врегульовано питання виплат працівнику, який перебував у вимушеному прогулі в період касаційного перегляду судового рішення, а можливість позивача збільшити розмір позовних вимог чи заявити додаткові позовні вимоги на стадії касаційного перегляду рішення не передбачена процесуальними нормами права. Таким чином, позивач позбавлений можливості захистити своє порушене право за додатковий період вимушеного прогулу у рамках цивільної справи № 758/2641/17. Разом з тим, позивач не позбавлений процесуальної можливості заявити окремий позов про стягнення середнього заробітку за період вимушеного прогулу, що не охоплений попереднім рішенням суду з огляду на законодавчо закріплене право працівника на отримання середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, якщо справа розглядалась більше одного року не з його вини. Суд зауважує, що до спірних правовідносин не може бути застосовано ст. 236 КЗпП України, якою врегульовано питання оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення працівника на роботі, оскільки матеріалами справи підтверджено, що відповідач своєчасно виконав рішення суду про поновлення позивача на роботі, а вимушений прогул позивача в період з 01.10.2019 по 01.03.2021 був обумовлений тривалістю касаційного перегляду рішення суду апеляційної інстанції. Також до спірних правовідносин не підлягають застосуванню ст. ст. 116, 117 КЗпП України, оскільки в період з 01.10.2019 по 01.03.2021 позивач фактично не працював, а отже, не має правових підстав для отримання від відповідача заробітної плати, яка в розумінні ст. 1 Закону України «Про оплату праці» та ст. 94 КЗпП України є винагородою за фактично виконану працівником роботу. Сторонами не доведено, а судом не встановлено, що станом на дату припинення трудових відносин між сторонами (01.10.2019) існувала заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі та іншим сумам, що належать до виплати працівнику у день звільнення згідно зі ст. 116 КЗпП України, отже відсутні підстави для застосування до відповідача відповідальності у виді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до ст. 117 КЗпП України. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що релевантним до даних правовідносин є застосування положень ч. 2 ст. 235 КЗпП України, на підставі якої з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.10.2019 по 01.03.2021, протягом якого позивач був позбавлений ??можливості працювати та отримувати винагороду за виконану роботу внаслідок рішення відповідача про припинення трудових правовідносин. При цьому, на переконання суду період стягнення не підлягає обмеженню однорічним строком з огляду на те, що питання поновлення позивача на роботі вирішувалось судом касаційної інстанції понад один рік з незалежних від позивача причин. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Згідно з абз. 3 п. 2 розділу ІІ Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. В даному випадку подією, з якою пов`язана виплата, є прийняття відповідачем наказу № 146 від 01.10.2019 «Про скасування наказу № 69 від 07.05.2019 про поновлення на роботі [PERSON] », яким між сторонами припинено трудові відносини на виконання постанови Київського апеляційного суду від 30.09.2019 у справі № 758/2641/17. Отже, календарними місяцями, що передують події 01.10.2019, є серпень-вересень 2019 року, виплати за які слід брати до розрахунку середнього заробітку відповідача. Відповідно до абз. 2 п. 8 розділу IV Порядку при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу III Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Згідно з довідкою Філії КП «Київпастранс» Куренівське тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо № 39 від 15.06.2021, середньоденна заробітна плата позивача за відпрацьовані ним дні у серпні-вересні 2019 становила 841,95 грн. (21048,67 грн./25 робочих днів). Згідно наданого відповідачем у відзиві на позовну заяву розрахунку, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу з 01.10.2019 по 01.03.2021 становить 298050,30 грн. (841,95 грн. х 354 робочих днів). Суд приймає наданий відповідачем розрахунок як обґрунтований з огляду на згоду позивача та уточнення ним розміру позовних вимог у відповідності з вказаним розрахунком. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Таким чином, суд, з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved