Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

У липні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що на його балансі перебуває гуртожиток №2 для тимчасового проживання працівників господарства в с.Дмитрівка. У 1998 році [PERSON] був прийнятий на роботу в ДГ «Дмитрівка». У січні 2003 року між ДГ «Дмитрівка» та [PERSON] укладено договір найму житлового приміщення, а саме житлової кімнати на термін роботи в господарстві. Відповідачі також зареєстровані за даною адресою. Наказом ДП ДГ «Дмитрівка» від 18 липня 2011 року було припинено трудові відносини з ДГ «Дмитрівка» за його особистою заявою та без поважних причин. Після припинення трудових відносин відповідачі продовжили проживати в гуртожитку безпідставно та відмовляються звільнити займане приміщення, знятись з реєстраційного обліку або повернутись працювати на підприємство. Від мешканців гуртожитку постійно надходять скарги на відповідачів. Вказали, що на даний час виникла необхідність у поселенні до гуртожитку інших працівників підприємства. Оскільки відповідачі проживають в гуртожитку без достатніх правових підстав, звільняти приміщення відмовляються, тому вважають своє право порушеним. Просили суд зобовязати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] вчинити дії згідно умов найму житлового приміщення шляхом звільнення житлового приміщення кімнати №6 та кухні по вул. Молодіжна, 2 в с. Дмитрівка Києво-Святошинського району Київської області, без надання іншого житлового приміщення; зобовязати Києво-Святошинський РВ ДМС України в Київській області зняти [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з реєстрації житлового приміщення, що знаходяться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Дмирівка, вул. Молодіжна, гуртожиток 2; судові витрати покласти на відповідачів. При розгляді справи позивач уточнив позовні вимоги. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2017 року позовні вимоги про зобовязання Києво-Святошинський РВ ДМС України в Київській області зняти [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з реєстрації житлового приміщення, що знаходяться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Дмирівка, вул. Молодіжна, гуртожиток 2 залишено без розгляду. Остаточно просив суд виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з житлового приміщення кімнати №6 та кухні по вул. Молодіжна, 2 в с. Дмитрівка Києво-Святошинського району Київської області, без надання іншого житлового приміщення; судові витрати покласти на відповідачів. У судовому засіданні [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] подали зустрічний позов. Свої вимоги мотивували тим, що вони в зареєстровані за даною адресою з 2000 року за згодою позивача. У 2003 року був укладений договір оренди житлового приміщення. Законність реєстрації, а на той час прописки, вселення до спірного помешкання позивачем не оспорюється. З часу вселення вони постійно проживають, користуються кімнатою, несуть витрати по його утриманню. В даний час ДГ «Дмитрівка» вимагає їх виселитись, іншого житла їм не пропонували. Вважають своє право на користування даним приміщенням порушеним, враховуючи те, що іншого житла вони не мають. Просили суд визнати за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] право користування житловим приміщенням кімнати №6 по вул. Молодіжній в с. Дмитрівка Києво-Святошинського району Київської області. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, проти доводів зустрічного позову заперечував. Просив суд задоволити позовні вимоги в повному обсязі та відмовити в задоволенні зустрічного позову. У судовому засіданні представник відповідачів проти позову заперечував, вимоги за зустрічним позовом підтримав. Просили суд відмовити в задоволенні позову та задоволити зустрічний позов. У судове засідання представник Києво-Святошинського РВ ДМС України в Київській області не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Направив суду листа про розгляд справи у відсутність їхнього представника відповідно до вимог чинного законодаства. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову та зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що будівля гуртожитку№2 по вул. Молодіжна, 1 в с.Дмитрівка Києво-Святошинського району Київської області належить на праві власності державі в особі Національної академії наук України як органом по управлінню державним майном і передане в користування ДП ДГ «Дмитрівка» для виконання його статутних завдань на праві оперативного управління. Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у звязку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових, рішенням виконавчого комітету районної міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. За ст. 118 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв'язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Згідно ст. 128 Житлового Кодексу України, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Наказом ДП ДГ «Дмитрівка» №28к від 26 лютого 1998 року було прийнято на роботу [PERSON] на посаду тракториста-машиніста. У січні 2003 року між ДГ «Дмитрівка» та [PERSON] укладено договір оренди житлового приміщення площею 26,3 кв.м, кухня загального користування гуртожитку №2 по вул. Молодіжна в с. Дмитрівка Києво-Святошинського району Київської області. Даний договір діє на період роботи в господарстві, при звільненні або виявлення грубих порушень правил проживання в гуртожитку підлягають виселенню з усіма членами сімї. З пояснень сторін встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] вселились в гуртожиток за згодою ДГ «Дмитрівка». Новий договір оренди кімнати в гуртожитку не укладався. Дана обставина визнавалась сторонами та не оспорювалась при розгляді справи. У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що під час роботи [PERSON] було притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Наказом ДГ «Дмитрівка» №52/2-К від 18 липня 2011 року з займаної посади на підставі особистої заяви [PERSON] було звільнено с займаної посади за власним бажанням. Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла. Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина, діти і батьки. За ст. 132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. В ст. 109 ЖК України вказано, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Відповідно до ст. 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого житлового приміщення. Отже, за загальним правилом, робітники і службовці, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню із службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. При цьому, у житловому праві закріплені гарантії для певних категорій осіб, які не можуть бути виселені із службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення. Так, в абзаці 3 ст. 125 ЖК України визначено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. Відповідно до ч. 1 ст.126 ЖК України надаване громадянам у звязку з виселенням з службового жилого приміщення інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, [PERSON] пропрацював у позивача з 02 березня 1998 року по 11 липня 2011 року та має загальний стаж роботи в державному підприємстві більше десяти років та був звільнений з роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. З матеріалів справи вбачається, що відповідач був звільнений за власним бажанням. Разом з тим, позивачем не надано суду доказів того, що позивач звільнився без поважних причин, оскільки наказ про звільнення не містить причин звільнення. А написання заяви не може ототожнюватись з неповажністю причин звільнення. Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідач відноситься до категорії осіб, яких, при виселенні, з наданого на час виконання трудових обовязків житла, не може бути виселено без надання іншого житлового приміщення. Матеріали справи не містять доказів щодо надання [PERSON] іншого рівноцінного житлового приміщення, придатного для проживання і яке не відноситься до категорії службового. Також слід вказати, що відповідно до вимог Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, без попереднього надання їм (їх сім'ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Виселення, переселення чи відселення громадян з гуртожитків відповідно до цього Закону допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей, на підставі рішення, прийнятого відповідно до частини першої статті 20 цього Закону. Тому в задоволенні позову ДП ДГ «Дмитрівка» суд відмовляє. Згідно положень ст.. 130 ЖК України, Правил користування гуртожитками громадяни користуються житлом для особистого проживання і проживання членів їх сімей, у разі проживання в приміщенні, що перебуває у їх відособленому користуванні, без згоди власника вселити своїх малолітніх чи неповнолітніх дітей, а за згодою власника вселити до такого приміщення свою дружину або чоловіка, дітей, які досягли вісімнадцяти років, а також батьків. Як вказувалось вище, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] проживають та зареєстровані в гуртожитку на законних підставах, користуються та несуть витрати на утримання. Пояснення представника щодо відсутності регулярних сплат та позивачем виставлені рахунки за фактичне користування майном, не можуть підтверджувати незаконність вселення або проживання в гуртожитку. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Оскільки судом встановлено, що відповідачі постійно проживають в гуртожитку, несуть витрати по утриманню майна, сплачують комунальні послуги, були вселені за згодою позивача, зареєстрували своє місце проживання, тобто в даних осіб виникло право користування житлом, а додаткового підтвердження права користування житлом як способу захисту чинним законодавством не передбачено, тому в задоволенні зустрічного позову суд також відмовляє. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed