Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-15 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом [PERSON] (далі - відповідач), в якому просила суд стягнути з відповідача на свою користь 3 % річних у розмірі 4 561,20 грн. та суму сплаченого судового збору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу на праві приватної власності з 2008 року належав автомобіль Toyota RAV4, 2007 року випуску. У 2009 році позивач передала зазначене нерухоме майно [PERSON] для його особистого користування. 26.05.2015 р. [PERSON] на ім`я відповідача видала довіреність, якою уповноважила відповідача укладати правочини від її імені щодо розпорядження автомобілем Toyota RAV4 за ціною та на умовах на власний розсуд. 05.09.2017 р. на підставі цієї довіреності та заяви №125120497 відповідач зняв з обліку автомобіль з метою подальшої його реалізації та в той же день здійснив перереєстрацію вказаного транспортного засобу на нового власника - [PERSON] . Вартість автомобіля становила 300 000,00 грн. Проте, грошові кошти від продажу автомобілю відповідачем 05.09.2017р. позивачу передано не було. Отримані від продажу автомобіля грошові кошти відповідач витратив на придбання іншого автомобіля для себе, а грошові кошти в сумі 300 000,00 грн. відповідач повернув позивачу лише 14 березня 2018 року. Отримання відповідачем коштів за укладеним договором купівлі-продажу обумовило виникнення у нього обов`язку передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Оскільки відповідач порушив зобов`язання щодо негайної передачі позивачу грошових коштів в сумі 300 000,00 грн., на підставі ст. 625 ЦК України, з нього у судовому порядку підлягають стягненню 3% річних з суми простроченого грошового зобов`язання за період з 05.09.2017 р. по 14.03.2018 р., що складає 4 561,20 грн. У поясненнях відповідач підтвердив отримання ним 05.09.2017 року в результаті договору купівлі-продажу автомобіля в інтересах позивача 300 000,00 грн. вартості транспортного засобу та факт передачі 14.03.2018 року грошових коштів позивачу. Оскільки у довіреності не було зазначено, протягом якого строку відповідач має повернути довірителю грошові кошти, одержані від відчуження майна, на думку відповідача, він мав всі підстави розпоряджатися грошовими коштами до запиту позивача на їх передачу. Тому, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. У судовому представник позивача вимоги позову підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у поданих до суду поясненнях просив розглядати справу без його участі. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності (ч.ч. 1, 3 ст. 211 ЦК України). Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Піхур О.В. від 07.06.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду було призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів. 14.01.2020 року вказану цивільну справу було передано до провадження судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А., а ухвалою судді від 16.01.2020 року в порядку спрощеного позовного провадження призначено судове засідання. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити виходячи з наступного. Згідно ч. ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що [PERSON] довіреністю від 26.05.2015 року уповноважила [PERSON] укладати правочини щодо розпорядження (продати, обміняти, здати в ореаду, або найм, за ціну та на умовах на його розсуд) належним [PERSON] на праві власності автомобілем марки TOYOTA, модель RAV4, тип - загальний легковий універсал - В, 2007 року випуску, № шасі (Кузов, рама) № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрованого 14.05.2015 року (дата першої реєстрації 01.02.2008 року) Центр ДАІ 8050, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію ТЗ [NUMBER] , виданого 14.05.2015 року Центр ДАІ 8050. Дана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. (а.с. 8). Вказаною довіреністю [PERSON] надала право [PERSON] , зокрема, представляти її інтереси в питаннях, пов`язаних з відчуженням автомобіля, одержувати належні їй грошові кошти. 05.09.2017 року між [PERSON] , в інтересах якої за довіреністю діяв [PERSON] , та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №3246/2017/609216, за умовами якого остання придбала автомобіль марки TOYOTA, модель RAV4 за ціною 300 000,00 грн. (а.с. 13-14). Як вбачається із акту прийому-передачі грошових коштів, [PERSON] 14.03.2018 року отримала грошові кошти від [PERSON] у сумі 300 000,00 грн., які останній отримав за договором купівлі-продажу транспортного засобу №3246/2017/609216 (а.с. 15). Згідно ч. 1 ст. 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Відповідно до ч.3 ст. 244 ЦК України довіреність є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Згідно з ч.1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої особи, яку вона представляє. Як передбачено ст. 240 ЦК України, представник може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Тобто, виходячи з вищенаведених положень законодавства, довіреність не є правовою підставою для набуття права власності на нерухоме майно особою, яка її отримала, а свідчить лише про наявність між особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Крім того, оскільки зважаючи на норми ст.ст. 202, 204 ЦК України, довіреність є одностороннім правочином, до правовідносин, які виникають останнього, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Так, відповідно до ч.1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Згідно ст. 1003 ЦК України, у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим (ч. 1 ст. 1004 ЦК України). За правилами ст.ст. 1006, 1007 ЦК України повірений зобов`язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення, а довіритель зобов`язаний негайно прийняти від повіреного усе одержане ним у зв`язку з виконанням доручення. При цьому, згідно з ч.3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Таким чином, з огляду на вищенаведені положення законодавства, а також зважаючи на встановлені обставини справи, можна дійти висновку, що отримання відповідачем грошових коштів в розмірі 300 000,00 грн. від продажу автомобіля від імені позивача обумовило виникнення в нього обов`язку щодо негайної передачі цих грошей останній. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор маг право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. У справі, яка розглядається, спір виник у зв`язку з неповернення коштів позивачу з 05.09.2017 р. по 14.03.2018 р. у сумі 300 000,00 грн. Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з неповерненням коштів, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Обов`язок повернення позивачу кошти в сумі 300 000,00 грн. виник саме з моменту отримання грошових коштів, тобто 05.09.2017 року, але грошові кошти позивач отримала 14.03.2018 року. Таким чином, суд дійшов висновку, що на користь позивача з відповідача за період з 05.09.2017 р. по 14.03.2018 р. підлягають 3% річних в сумі 4 561,20 грн., розмір яких було перераховано судом за допомогою програми системи «Ліга-Закон» в розділі «корисні інструменти». Викладене дає підстави для висновку про наявність підстав для задоволення позову. Згідно ст.141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача з кошти судового збору в сумі 768,40 грн. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved