Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-03 00:00:00

У липні 2013р. позивач звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовною заявою, в якій поставлено питання про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за кредитним договором №К2Н0RX23210077 від 07.09.2006р. у розмірі 65633,56грн. та судовий збір у розмірі 656,34грн. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 07.09.2006р., на підставі укладеного кредитного договору №К2Н0RX23210077 від 07.09.2006р. (далі-кредитний договір) [PERSON] (далі-відповідач) отримав кредит в розмірі 3907,19грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до умов кредитного договору, відповідач щомісяця в період сплати, повинен був надавати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, комісії, а також, інших витрат згідно умов договору. Однак, як вказував позивач, вказані зобов'язання за кредитним договором відповідачем не виконувалися належним чином, внаслідок чого, станом на 11.06.2013р. за відповідачем обліковується заборгованість, яка в загальному розмірі складає 65633,56грн. Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та понесені ним судові витрати. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 22.10.2013р. у справі №761/19292/13-ц (провадження №2/761/6922/2013) позов ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №К2Н0RX23210077 від 07.09.2006р. у сумі 65633,56грн., судовий збір в сумі 656,34грн. В подальшому, у квітні 2014р. до Шевченківського районного суду м.Києва звернувся представник відповідача у справі №761/19292/13-ц (провадження №2/761/6922/2013) - [PERSON] із заявою про перегляд заочного рішення суду від 22.10.2013р. у вказаній цивільній справі з посиланням на наявність доказів, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, що не були враховані судом, оскільки відповідач не був обізнаний про розгляд справи в суді. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 14.05.2014р. заяву відповідача про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 22.10.2013р. у справі №761/19292/13-ц скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Відповідач та його представник проти позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні посилаючись на те, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду. Пояснили, що кредитний договір укладався строком на один рік з кінцевою датою повернення кредиту до 07.09.2007р., а враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом лише у липні 2013р., строк позовної давності за вимогами позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, встановлений ст.ст.257, 258 ЦК України минув. Також зауважили, що за кредитним договором, загальна сума кредиту становила 3907,19грн. В 2010р. відповідачем було сплачено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором 3907,20грн. та 1186,00грн., про що свідчать копії квитанцій Приватбанку від 20.04.2010р. та від 23.06.2010р. відповідно. Додатково звернули увагу на те, що згідно з розрахунком заборгованості позивача, останній просить стягнути з відповідача заборгованість з процентів, комісії, пені та штрафи, за період з 07.09.2006 по 11.06.2013рр., однак не просить стягнути тіло кредиту. Отже, вважають, що позовні вимоги є необґрунтованими і безпідставними, які не підтверджені жодними належними доказами. Суд, заслухавши пояснення сторін, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 07.09.2006р., між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (позивач у справі) та [PERSON] було укладено кредитний договір №К2Н0RX23210077, на підставі якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 3907,20грн., строком на 12 місяців з 07.09.2006р. по 07.09.2007р. включно, з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 1.0% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 78,14грн. та єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 355,20грн. (а.с.6-26). Відповідно до умов кредитного договору, відповідач повинен був щомісяця, в період з 01 по 05 число, надавати відповідачу грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 425,59грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, комісії, а також, інших витрат. У разі порушення позичальником (відповідачем у справі) зобов'язань із погашення кредиту, відповідач, згідно з п.4.2. договору, повинен сплачувати відсотки за користування кредитом в розмірі 11,25% в місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Відсоткова ставка може змінюватися в залежності від змін облікової ставки НБУ чи в інших випадках, відповідно до п.3.3. договору. Крім цього, у разі порушення відповідачем строків платежів з будь-яких грошових зобов'язань, передбачених Договором, більш ніж на 90 днів, відповідач повинен сплатити штраф у розмірі 500грн. +5% від суми заборгованості (п.2.4.5.5. договору) (а.с.21). Згідно з п.2.4.5.7. договору, нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов'язань відповідачем, передбачених п.п.2.4.5.1., 2.4.5.2., 2.4.5.3., 2.4.5.4., 2.4.5.5., 2.4.5.6. договору, здійснюється протягом трьох років з дня, коли зобов'язання повинно було бути виконане відповідачем. Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував на те, що у зв'язку з порушенням зазначених зобов'язань за кредитним договором, відповідач станом на 11.06.2013р., має заборгованість. Проте, з пояснень відповідача у судовому засіданні встановлено, що в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, ним добровільно було сплачено 3907,20грн. та 1186,00грн., про що свідчать квитанції від 20.04.2010р. та 23.06.2010р., відповідно (а.с.71,77). Натомість, згідно із розрахунком заборгованості за кредитним договором (а.с.4-5), станом на 11.06.2013р., позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в загальному розмірі 65633,56грн., з яких: заборгованість по процентам за користування кредитом - 16577,82грн., заборгованість з комісії за користування кредитом 937,68грн., пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до п.2.4.5.5. умов договору - 44516,46грн., штраф (фіксована частина) - 500,00грн., штраф (процентна складова) - 3101,60грн. Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено законом чи договором. Згідно із ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. У відповідності до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. При цьому, відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Також, відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до п.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із п.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи те, що кредитний договір було укладено на один рік, строком до 07.09.2007р., загальний строк позовної давності за основною вимогою сплив 07.09.2010р., а спеціальний строк позовної давності відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, щодо стягнення неустойки (штрафу, пені) сплив 07.09.2008р., а позивач звернувся до суду лише у 2013р., тобто з пропуском строку позовної давності, про що було заявлено відповідачем в своїх письмових поясненнях та в судовому засіданні, а відтак, зазначені обставини є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Зазначена позиція підтверджується п.31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №7 від 07.02.2014р., яким зазначено, що при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку з цим та враховуючи те, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] слід відмовити повністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed