Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - двокімнатною квартирою [ADDRESS]. Позов мотивує тим, що являється власником двокімнатної квартири [ADDRESS]. Крім нього в спірному житлі зареєстровані матір [PERSON] та брат [PERSON], який не проживає за місцем реєстрації з 2010 року, не бере участі в сплаті комунальних послуг, в утриманні квартири та будинку. Факт реєстрації відповідача у спірному житлі перешкоджає в отриманні субсидії. У судове засідання сторони не з'явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи в його відсутність. Причини неявки відповідача суду невідомі. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору дарування будинку від 12.08.1998 року, зареєстрованого в Олександрійському міжміському бюро технічної інвентаризації 10.09.2001 року позивач являється власником квартири [ADDRESS]. В спірному житловому приміщенні зареєстровані його матір [PERSON] та брат [PERSON], який, відповідно довідки про склад сім'ї №164 від 19.06.2015 року, інформації, наданої Олександрійським МВ УДМС України у Кіровоградській області, зареєстрований в квартирі [ADDRESS]. Відповідно до актів від 30.11.2014 року, 31.12.2014 року, 31.01.2015 року, 28.02.2015 року, 31.03.2015 року, 30.04.2015 року, складених старшою будинку та двома сусідами, [PERSON] не проживав та не з'являвся за місцем реєстрації. Згідно акту-розпорядження № 589 від 14.04.2015 року, складному в присутності двох свідків та затвердженому директором КП «Житлогосп», [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] з 2010 року. Виходячи з встановленого ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Отже, порушені права [PERSON] та перешкоди в користуванні власністю цілком можливо усунути шляхом усунення перешкод в користуванні квартирою. У зв'язку з наведеним суд вважає що в цій частині право позивача порушено та підлягає судовому захисту. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом, пред'явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», передбачена можливість визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у разі її відсутності понад шість місяців. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Частиною 1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Суд дійшов висновку, що відповідач не проживає в квартирі [ADDRESS] з 2010 року, без поважних причин. Конституція України у статті 41 проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно положень ч. 1, 2 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майно. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 58 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням порядку, встановленого законом і обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, позовна вимога щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved