Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

У липні 2018 року позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування вимог зазначила, що є власником квартири [ADDRESS]. Відповідач, який є її колишнім чоловіком, є зареєстрованим у квартирі, однак не проживає у ній з червня 2017 року, особистих речей у квартирі не має, комунальні послуги не сплачує. Наявність реєстрації відповідача у помешканні створює низку додаткових витрат з оплати житлово-комунальних послуг, а також у оформленні державної субсидії на їх покриття. Вважаючи, що відповідач втратив право користування вказаним житлом, просила визнати його таким. Позивач [PERSON] в судове засідання не прибула, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність, якою позовні вимоги підтримала, а також зазначила про згоду на вирішення справи у заочному порядку. Відповідач [PERSON], будучи у встановленому порядку повідомленим про час і місце розгляду справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин, відзиву на позов чи будь-яких інших заяв по суті справи не надав. З урахуванням наведених обставин суд вважає за можливе постановити рішення в порядку заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст.ст. 223, 280 ЦПК України Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що квартира [ADDRESS] в Лівобережному районі міста Маріуполя на праві приватної власності належить позивачеві [PERSON]. З 01.06.2012 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі та рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 серпня 2017 року, яке набрало чинності 28 серпня 2017 року, шлюб між ними розірвано. За інформацією, наданою Центром надання адміністративних послуг ДАП Маріупольської міської ради від 25.07.2018, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснено, що суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Так, відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з\~ ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ж із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В аспекті ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом за наявності двох юридичних фактів: по-перше, відсутність члена сімї власника понад 1 рік; по-друге, відсутність поважних причин його не проживання. З акту, посвідченого КСН «Центральний» від 26.07.2018, вбачається, що [PERSON], будучи зареєстрованим у [INFO], фактично не проживає у ній з червня 2017 року. Відповідач, не прибувши у судове засідання, не побажав реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову і доказування наявності звязку із спірним жилим приміщенням, і тим самим його не оспорює. Таким чином, суд вважає встановленим, що відповідач з червня 2017 року, тобто понад встановлені законодавством строки, у квартирі, належній позивачеві на праві власності, не проживає без поважних причин, а тому вважає можливим постановити рішення про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, тим самим задовольнивши предявлений позов по суті. У відповідності до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені нею та документально підтверджені витрати з оплати судового збору у сумі 704,80 гривень. На підставі п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved