Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-15 00:00:00

У листопаді 2016 року ПАТ КБ „ПриватБанк звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором кредиту. В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що згідно договору № б/н від 12.12.2012 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 3000,00 грн. У вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Свої зобовязання відповідач за вказаним договором належним чином не виконувала, у звязку з чим станом на 31.10.2016 р. утворилась заборгованість на загальну суму 31 987,15 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача, а також судовий збір у розмірі 1378,00 гривень. Відповідно до заяви, представник позивача просив про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, надала суду письмові заперечення, в яких позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги також не визнав, просив залишити позов без задоволення, застосувавши до спірних правовідносин строки позовної давності. Вислухавши пояснення зявившихся учасників справи, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Частина 3 ст. 12 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Одним з видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідно до частини пятої статті 261 ЦК України за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобовязання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач неналежним чином виконувала свої кредитні зобов'язання і нерегулярно здійснювала платежі. Із розрахунку заборгованості, наявного в матеріалах справи вбачається, що відповідачем останній платіж був зроблений 06.01.2016 року у розмірі 470,00 грн. А відтак, суд вважає, що позивачем не пропущений строк позовної давності, оскільки він звернувся до суду в межах, встановлених статтею 257 ЦК України, - трьох річного строку. Виходячи з наведеного, для застосування строку позовної давності, про сплив якої зазначив представник відповідача, суд не вбачає підстав, а тому розгляда справу по суті спору. Як вбачається з кредитного договору № б/н від 12.12.2012 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до умов укладеного договору, Договір складається з Заяви позичальника, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою. Згідно ст.ст. 526,527,536 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконала, і станом на 31.10.2016 р. вона має заборгованість в сумі 31 987,15 грн., із яких: - 2\~976,99 грн. заборгованість за кредитом; - 24\~707,08 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; - 2 303,69 грн. заборгованість по комісії та пені за користування кредитом; - 500 грн. штраф (фіксована частина); - 1 499,39 грн. штраф (процентна складова). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності до ст. 611 ЦК України за порушення зобовязання наступають правові наслідки, передбачені ст.ст. 624, 625 ЦК України, тобто при порушенні зобовязань боржник повинен сплатити кредитору борг, відсотки за користування кредитом та пеню, що передбачені умовами договору. Згідно ст.599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а ст. 615 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускається. Таким чином, судом встановлено, що відповідач своєчасно кредит, а також нараховані за його користування відсотки не повернула, продовжувала користуватися грошима на тих же умовах, договір не розривав, в звязку з чим, позов підлягає повному задоволенню. Доказів, які б спростовували вищевикладене, судом не здобуто. На підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне покласти на відповідача обовязок сплати судового збору.

Outcome: approved