Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-09 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про стягнення компенсації, яка нараховується при втраті частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову вказав, що позивач в період з 22.07.2013 року по 22.09.2014 року працював на ПАТ «Азовзагальмаш», після чого він звільнився. Після звільнення остаточний розрахунок із позивачем проведений не був. Сума заборгованості по заробітній становила 6 180 грн. Судовим наказом Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 15.12.2014 року з відповідача було стягнуто нараховану, але невиплачену заробітну плату в сумі 6 180,88 грн. 27.02.2015 року відповідачем було частково виконано судовий наказ та сплачено 6 149,98 грн. По сьогоднішній день відповідач не провів остаточного розрахунку. Внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати, відповідач відповідно до положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати» (надалі за текстом - Закон) має сплатити додатково передбачену законом компенсацію, розмір якої за розрахунком позивача складає 7 352,16 грн. У звязку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України просить стягнути середній заробіток за весь час затримки за період з 22.09.2014 року по 12.06.2015 року. Також зазначає, що в звязку з порушенням його права на заробітну плату йому була завдана моральна шкода, розмір якої позивач оцінює в 2 000,00 грн. Позивач у судове засідання не з'явився, надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач надав письмові заперечення, в яких позов не визнав. Одночасно з цим зазначив, що заборгованість по заробітній платі в розмірі 6 180,88 грн. за судовим наказом була виплачена позивачу 27.02.2015 року. Щодо суми компенсації при втраті частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплат у розмірі 7 352,16 грн., то ця сума невірна. 08.06.2015 року відповідачем був проведений остаточний розрахунок в розмірі 740,46 грн. (індексація) та нарахована компенсація за затримку виплат в розмірі 173,30 грн. Інші позовні вимоги також не визнав. Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин, тому за наявності письмової згоди позивача суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач в період з 02.07.2013 року по 22.09.2014 року працював у відповідача, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача. 22.09.2014р. позивач був звільнений з підприємства за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. За період роботи позивача йому нараховувалась заробітна платня. Згідно судового наказу Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 15.12.2014 року з відповідача на користь [PERSON] було стягнуто невиплачену заробітну плату у сумі 6 180,88 грн. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обовязок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок при звільненні у встановлені законом строки не проведений, що підтверджується судовим наказом від 15.12.2014 року і письмовими поясненнями відповідача. З письмових пояснень відповідача та банківських виписок за особистим рахунком [PERSON] вбачається, що остаточно розрахунок заборгованості по заробітній платі був проведений 27.02.2015 року та 08.06.2015 року. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У звязку із тим, що остаточний розрахунок із позивачем був проведений лише 08.06.2015 року, тому і розрахунок середнього заробітку має відбуватися по вказаний день 08.06.2015р.. У звязку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать позивачу при звільнені, відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки, тобто за період з наступного дня після звільнення з 23.09.2014р. по день остаточного розрахунку 08.06.2015р. При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Позивач був звільнений 22 вересня 2014 року, тому для розрахунку беруться останні два повних календарні місяці роботи, тобто липень та серпень 2014 року. Згідно ч.3 п. 3 вказаного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки відповідача від 2015 року вих.№238/825 про середню заробітну плату розмір нарахованої заробітної плати позивача за липень 2014 року становила 2 107,05 грн. та за серпень 2014 року 4 970,18 грн., при тому що кількість відпрацьованих днів позивачем згідно наданого табелю обліку використаного робочого часу за липень 2014 року становила 23 робочих днів і за серпень 2014 року 23 робочих дні. Отже середньоденний заробіток позивача становить (4 970,18 +2 107,05) / (23+23) = 153,85 грн. Натомість позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення середнього заробітку виходячи із середньоденного заробітку в розмірі 147,16 грн. Нормами ст. 10, 11 ЦПК України закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також за принципом диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на вказані принципи та обставини того, що суд не може вийти за межі позовних вимог позивача, який в своєму позові наполягає на розмірі середньоденного заробітку в розмірі 147,16 грн., що є меншим ніж встановлено судом, тому заявлений позивачем розмір підлягає застосуванню при розрахунках. За даними представленого відповідачем графіку №4 для працюючих в безперервному режимі з тривалістю змін 7,67 години (7 годин 40 хвилин) на 2015 рік середньостатистична кількість робочих днів за період з наступного дня після звільнення з 23.09.2014р. по 08.06.2015р. складає 188 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 23.09.2014р. по 08.06.2015р.. складає 27 666,08 грн. (188 днів х 147,16 грн.). Натомість позивачем заявлено вимоги про стягнення середнього заробітку в меншому розмірі ніж розраховано судом, а саме в сумі 26 047,32 грн., у звязку із чим вказана сума підлягає стягненню. За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 26 047,32 грн. У випадку порушення встановлених строків виплати заробітної плати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу статтями 1 та 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати» встановлено обовязок підприємства будь-якої форми власності здійснювати компенсацію громадянам втрати частини доходів. Така компенсація громадянам провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів. Аналогічні норми закріплені в статті 34 Закону України «Про оплату праці», якими передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Приймаючи до уваги вказані положення Закону та факт несвоєчасної виплати заробітної плати, відповідач має також обовязок здійснити позивачу компенсацію, передбачену Законом. При розрахунку сум компенсації за затримку виплати заробітної плати, суд керується наступним. Статтею 3 Закону передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. № 159 (надалі за текстом - Порядок). Згідно пункту 4 вказаного Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Приклади обчислення суми компенсації наведено у додатку. В проведеному позивачем розрахунку зазначених положень Порядку дотримано не було, зокрема позивачем не було проведено арифметичну дію ділення на 100, що призвело до безпідставного збільшення розрахованої позивачем суми компенсації. З представлених відповідачем заперечень та письмової довідки від 03.07.2015 року №238/803 розрахунку загальна сума компенсації складає 173,30 грн. та була виплачена позивачу 08.06.2015 року, що підтверджується випискою з його особистого банківського рахунку. На думку суду розмір вказаної суми компенсації відповідає існуючому Порядку та встановленої в ньому методики підрахунку за період прострочення виплати заробітної плати та підлягає застосуванню, як належно обґрунтований. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не своєчасної виплати відповідачем заробітної плати сума компенсація складає 173,30 грн. і станом на сьогоднішній день виплачена позивачу, у звязку із чим позовні вимоги в частині стягнення компенсації, яка нараховується при втраті частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати, є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок несвоєчасної виплати відповідачем позивачу заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні, позивачу була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 2 000,00 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, зокрема: характер порушення прав позивача, період виниклої заборгованості по заробітній платі, розмір заборгованості, що утворилася, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 200 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 243,60 гривень за вимоги майнового характеру та 243,60 грн. за вимоги немайнового характеру.

Outcome: partial