Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

У квітні 2019 року до Харківського районного суду Харківської області від адвоката Хряк Анастасії Олександрівни, яка діє в інтересах [PERSON] , надійшла позовна заява до [PERSON] , в якій позивач просить суд: -визнати квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ; -визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; -стягнути з [PERSON] , [INFO] , судові витрати у розмірі 1536,80 гривень; -стягнути з [PERSON] , [INFO] , витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15\~600,00 гривень. Короткий зміст позовних вимог В обґрунтування своїх вимог позивачем зазначено, що [PERSON] та [PERSON] з 2002 року почали проживати однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, з реєстрацією шлюбу не поспішали, оскільки такої потреби не було. На підставі договору купівлі-продажу №4051 від 13 серпня 2004 року за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] було придбано квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за відповідачем та з 2004 року у вказаній квартирі вже сторони мешкали однією сім`єю. На підтвердження відповідного факту позивачем подано акт Мереф`янської міської ради від 12 березня 2019 року. Відповідач з 28.02.2002 не працює, заробітку не має, тому протягом усього часу сумісного проживання, а саме, з 2002 року до тепер, позивач самостійно утримує родину та жило, займається господарством, сплачує всі належні платежі, купує речі, необхідні для комфортного проживання у квартирі, тобто матеріальне забезпечення родини покладається виключно на позивача. У період з 2002 року по 2014 рік позивач з відповідачем мешкали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а 06 жовтня 2014 року уклали шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області, актовий запис №166. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21 грудня 2018 року у справі №635/3120/18 укладений між сторонами шлюб було розірвано, однак ухвалою Харківського апеляційного суду від 18 березня 2019 року зупинена дія рішення суду першої інстанції у вказаній справі. Отже, позивач вказує, що шлюб між нею та [PERSON] є дійсним. У зв`язку з непорозумінням у родині стосовно подальшого сумісного життя, неможливості вирішення питання щодо права власності на квартиру [ADDRESS] , позивач звернулась до суду з позовом про визнання вказаної квартири спільною сумісною власністю, оскільки вона придбана за спільні кошти. Обґрунтовуючи правові підстави звернення з позовом, позивачем приведено посилання на положення статей 57, 60, 61, 63, 69, 70, 74 Сімейного кодексу України, правові позиції викладені в постановах Верховного Суду України №6-846цс16 від 12.10.2016, №6-612цс15 від 01.07.2015, №6-2641цс15 від 16.12.2015, а також п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя». Позиція учасників щодо предмету спору Позиція відповідача, викладена у відзиві на позовну заяву [PERSON] проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечує вказавши на наступне. Так, жодними належними та допустимими доказами позивач не обґрунтовує твердження, що між сторонами виникли фактичні шлюбні відносини з 2002 року, тоді як насправді вони мешкають спільно з осені 2004 року, а відтак факт проживання однією сім`єю без реєстрацію шлюбу з 2002 року має доводитись позивачем як юридично значущий факт, оскільки він не визнається іншою стороною. Крім того, посилання позивача на те, що спірна квартира була придбана за спільні їх кошти взагалі не відповідає дійсності, оскільки у 2003 році відбувався продаж належної бабусі відповідача квартири за адресою: [ADDRESS] , одночасно з чим придбано житловий будинок на ім`я відповідача за адресою: [ADDRESS] , а 13 серпня 2004 року було здійснено продаж вказаного домоволодіння з одночасним придбанням (в той самий день, у того самого нотаріуса) спірної квартири за адресою: [ADDRESS] . На противагу доводів позивача про те, що остання з 2002 року і по теперішній час приймала виключно особисту участь в утриманні родини, в тому числі витратах на квартиру, відповідачем надано копії квитанцій про грошові перекази на ім`я позивача, які підтверджують, що відповідач працював та брав участь в утриманні як родини, так і спірної квартири. Відповідач вказано також, що на момент подання відзиву він не має можливості надати суду копії договорів, на які він посилається. Проти вимог позову [PERSON] заперечує вказавши на їх необґрунтованість та безпідставність, з огляду на приведені вище доводи. Доводи позивача, викладені у відповіді на відзив Позивач не погодилась із доводами відповідача, викладеними у відзиві на позов. Відтак, позивач наполягає на тому, що її донька [PERSON] ще з 2003 року переїхала разом з позивачем до м.Мерефа Харківського району Харківської області з м.Первомайськ, а тому донька позивача навчалась у загальноосвітній школі м.Мерефа з 2003 року, що підтверджується довідкою з Комунального закладу «Мереф`янська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №6» Мереф`янської міської ради Харківської області за вих.№01-45/428 від 20.09.2019. Вказана обставина підтверджує факт наявності сумісного проживання позивача та відповідача ще станом на 2003 рік, тоді як вже у 2004 році між ними вже існували сімейні відносини. Приведе також може підтвердити мати позивача [PERSON] . Крім того, відповідач у 2002 році був звільнений з роботи та з тих пір не працював, жодного заробітку не мав, тоді як позивач завжди мала стабільний заробіток та працює подавцем непродовольчих товарів. Лише вона самостійно утримувала родину та житло, сплачувала комунальні платежі, про що свідчать оригінали квитанцій, які будуть надані суду безпосередньо в судовому засіданні. Стосовно посилання відповідача про те, що він був на заробітках і здійснював регулярні перекази (про що надано копії квитанцій), позивач вказує, що відповідач був відсутній лише з березня 2016 року по лютий 2019 року, а також надані ним квитанції не мають жодних офіційних реквізитів, що свідчить про сумніви в їх реальній дійсності. Тим паче, відповідачем не подано жодної копії договору купівлі-продажу, на які він посилається у своєму відзиві, а відтак такі доводи не можуть бути взяті до уваги. Процесуальні дії у справі Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 17 квітня 2019 року вказаний позов надійшов у провадження судді Шинкарчука Я.А. Одночасно з подачею позовної заяви представник позивача [PERSON] ? адвокат Хряк Анастасія Олександрівна надала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно ? квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та до набрання чинного рішенням у справі заборонити будь-яким особам, зокрема [PERSON] , у будь-який спосіб вчиняти дії щодо нерухомого майна - квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути з [PERSON] , [INFO] , судові витрати у розмірі 384,20 гривень. На підставі ухвали суду від 22 квітня 2019 року позовну заяву залишено без руху, оскільки встановлено не відповідність позовної заяви вимогам статей 175 та 177 ЦПК України, а також у відповідності до ухвали суду від 22 квітня 2019 року в задоволенні заяви представника позивача про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено. Також 22.04.2019 судом на виконання вимог частини шостої статті 187 ЦПК України направлено запит для отримання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача, який надійшов до суду 22 травня 2019 року. 04 червня 2019 року від адвоката Хряк А.О. надійшла заява про усунення недоліків позову, однак у зв`язку з неповним усуненням визначених ухвалою суду від 22.04.2019 (а.с. 63-68 том) недоліків, 06 червня 2019 року на підставі ухвали суду позивачу додатково надано строк для усунення недоліків визначених ухвалою суду від 22 квітня 2019 року. 13 червня 2019 року до суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків ухвали суду від 22 квітня 2019 року (а.с. 72-116 том 1). Визначені ухвалою суду від 22.04.2019 недоліки усунено, а тому на підставі ухвали суду від 14 червня 2019 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. 08 серпня 2019 року відповідачем наданий до суду відзив на позовну заяву (а.с.123-139 том 1), а 26 вересня 2019 року представником позивача до суду надана відповідь на відзив (а.с. 147-160 том 1). 14 листопада 2019 року від відповідача подано докази на підтвердження його доводів викладених у відзиві на позовну заяву (а.с.171-186 том 1). Ухвалою суду від 14 листопада 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначення слухання справи по суті. 22 листопада 2019 року від відповідача подано докази на підтвердження його доводів викладених у відзиві на позовну заяву (а.с.193-200 том 1). В судовому засіданні представника позивача ? адвоката Хряк А.О. наполягала на доводах позовної заяви, просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник ? адвокат Бабаєв В.О. в судовому засіданні просити задоволення позову заперечували в повному обсязі, вказавши на те, що спірна квартира придбана відповідачем за його власні задовго до реєстрації шлюбу із позивачем, про матеріали справи містять відповідні докази. Фактичні обставини встановлені судом 12 лютого 2003 року на підставі договору купівлі продажу-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коссе Л.М. та зареєстрованого в реєстрі за №392, [PERSON] та [PERSON] відчужили належну їм на праві спільної сумісної власності згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Акціонерним товариство «Житлобуд-2» м.Харкова 04.06.1996 за реєстровим №540, квартиру за адресою; [ADDRESS] . У відповідності до пункту 3 вказаного договору, продав квартири вчинено за ціною 54000 гривень (а.с. 199 том 1). Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 21 лютого 2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Цидибрагою С.О. та зареєстрованого в реєстрі за №271, [PERSON] придбав у власність житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] . За пунктом 3 вказаного Договору житловий будинок було придбано за 37800 гривень (а.с. 173 том 1). На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 13 серпня 2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Цидибрагою С.О. та зареєстрованого в реєстрі за №4044, [PERSON] продав житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] . За пунктом 3 вказаного Договору житловий будинок було продано за 50306 гривень (а.с. 175 том 1). У відповідності до договору купівлі-продажу квартири від 13 серпня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Цидибрагою С.О. та зареєстрованого в реєстрі за №4051, [PERSON] придбав квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно пункту 3 вказаного договору відчужувана квартира була придбана за 47170 гривень (а.с. 14 том. 1). З приведеного виже вбачається, що [PERSON] придбав спірну квартиру за кошти, що належали йому особисто. Доказів того, що позивачем було здійснено вклад у придбання спірної квартири, суду не надано. Окрім того, ціна за яку було придбано спірну квартиру, не перевищує суму отриману відповідачем від продажу вчиненого в той самий день житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . 06 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано виконавчим комітетом Мереф`яянської міської ради Харківського району Харківської області, за актовим записом №166 (а.с. 21 том 1). На підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 грудня 2018 року у справі №635/3120/18 позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено та шлюбу укладений між сторонами розірвано (а.с. 22 том. 1). При цьому, у відповідності до ухвали Харківського апеляційного суду від 18 березня 2019 року зупинено дію рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 грудня 2018 року (а.с. 23 том 1). За даними\~Єдиного реєстру\~судових рішень\~ у\~справі №635/3120/18\~ на\~підставі ухвали\~Харківського апеляційного\~суду від\~14\~травня 2019\~року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/81751542) прийнято відмову від позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 грудня 2018 року визнано нечинним та провадження у справі закрито. Будь-яких інших доказів на підтвердження обґрунтувань позовної заяви, які стосуються предмету спору, позивачем не було надано, як і не було заявлено жодного клопотання про допит в судовому засіданні свідків. Також до суду не було подано доказів істотність збільшення вартості спірного майна за рахунок позивача. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стосовно доведення позивачем факту проживання однією сім`єю із відповідачем без реєстрації шлюбу Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» СК України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Положення Кодексу законів про шлюб та сім`ю України (надалі - КпШС України) не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Однак, позивачем не заявлено в позовній заяві вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю її та відповідача без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по 06 жовтня 2014 року, хоча відповідні доводи приводяться. Окрім того, позивач посилається на те, що в силу положень статті 74 СК України, оскільки сторони мешкали разом починаючи з 2002 року, спірне майно є спільною сумісною власністю. Виходячи з приведених вище норм, суд не приймає такі доводи до уваги, адже для визнання майна спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі, для початку має бути встановлено факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Виходячи з відзиву на позов, відповідач не заперечує факт перебування у фактичних шлюбних відносинах з позивачем починаючи з осені 2004 року, а тому у відповідності частини першої статті 82 ЦПК України дана обставина звільняється від доказування. Проте, з огляду на дату придбання спірного майна та виходячи із встановлених обставин у справі, суд визнає недостатнім визнаний учасниками справи факт проживання їх однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з осені 2004 року по 06 жовтня 2014 року, для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю згідно з вимогами статті 74 СК України. Доказів придбання спірного майна внаслідок спільної праці та внаслідок проживання однією сім`єю в період до осені 2004 року, позивач не надала. За відсутності заявлених позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та відповідних правових підстав для її задоволення, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно (спірну квартиру) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Щодо вимоги про визнання спірного майна спільною сумісною власністю У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За положеннями статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно пункту 1 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 і у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Крім того, відповідно до пункту 1 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Згідно зі статтею 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 СК України встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування правил, передбачених статтею 62 СК України, збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Істотність збільшення вартості майна одного із подружжя передбачає, що доля первинної власності стає незначною, співмірно малою за остаточною ціною. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інші чинники не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат у майно, тобто вирішальне значення мають шляхи та способи збільшення такої вартості, яка має бути доведена тим з подружжя, хто претендує на таке майно. Вказаний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20). Заперечуючи проти заявлених вимог, [PERSON] вказував, що спірне майно набуте ним до шлюбу з позивачем, тому це майно є його особистою власністю відповідно до пункту 1 частини першої статті 57 СК України, що доводиться відповідними доказами, а саме, договором купівлі-продажу квартири від 12 лютого 2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коссе Л.М. та зареєстрованим в реєстрі за №392, договором купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 21 лютого 2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Цидибрагою С.О. та зареєстрованим в реєстрі за №271, а також договором купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 13 серпня 2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Цидибрагою С.О. та зареєстрованим в реєстрі за №4044. З приведеного вбачається, що [PERSON] придбав спірну квартиру за кошти, що належали йому особисто. Вартість за яку було придбано спірну квартиру, не перевищує суму отриману відповідачем від продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , вчиненого в той самий день. Між тим, позивачем не приведено доказів того, що вона своєю працею і (або) коштами брала участь в утриманні спірного майна, здійснювала значні покращення спірного майна, істотно збільшивши його вартість, або, навіть, що нею було вкладено особисті кошти при його придбанні. Самі по собі квитанції про сплату комунальних послуг, фактичне проживання у спірній квартирі, відсутність офіційного працевлаштування у відповідача на протязі значного періоду, за відсутності доведення факту створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, спільного джерела його набуття (спільні кошти, за які таке майно було набуте), не може свідчити що спірна квартира є спільною сумісною власністю позивач та відповідача. Висновки суду за результатами розгляду справи Оцінивши всі приведені сторонами доводи та наявні у справі документи в сукупності, виходячи із заявлених позивачами вимог, суд приходить до висновку, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу на час придбання спірної квартири та придбання цього майна за спільні кошти. Відтак, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, надавши належну правову оцінку яким, суд мав би можливість дійти обґрунтованого висновку про задоволення позову як частині визнання спірного майна спільною сумісною власністю, так і в частині поділу такого майна, оскільки остання вимога є похідною. Розподіл судових витрат Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Зважаючи на висновок суду щодо суті позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, судові витрати, понесені в ході розгляду справи в суді першої інстанції, покладаються на позивача, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу її представника адвоката Хряк Анастасії Олександрівни (а.с.3-9 том 1).

Outcome: dismissed