Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-18 00:00:00

У листопаді 2013 року позивач звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем, який є який є громадянином Італійської Республіки, вона перебуває у шлюбі з 27.09.2004 року, зареєстрованому Бюро цивільного стану Карманьола провінції Турин в Італійській Республіці. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], який є громадянином України та проживає разом з нею. З 2009 року в період їхнього проживання в Італійській Республіці відносини між нею та відповідачем стали погіршуватися через відсутність поваги до неї зі сторони відповідача та вчиненням ним відносно неї фізичного та психологічного насильства, погрожування розправою, внаслідок чого шлюбні відносини були припинені. Проживають окремо, спільного господарства не ведуть і шлюбних відносин не підтримують. Вважає, що примирення між ними неможливе, тому просить шлюб розірвати, а малолітнього сина [PERSON] залишити проживати разом з нею. У судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала, обґрунтовуючи їх обставинами, викладеними в позовній заяві, та пояснила, що з вересня 2011 року були припинені шлюбні відносини через вчинення відповідачем насильства до неї та його агресивну поведінку. Проживаючи в Італії та маючи побоювання за безпеку свою та сина, вона разом ним деякий час проживала в соціальній установі. В Італійській Республіці знаходиться на розгляді кримінальна справа відносно відповідача щодо вчинення ним протиправних дій відносно неї за ознаками психологічного та фізичного знущання. Вона втратила до відповідача почуття любові, пояснивши, що з часу їхнього окремого проживання спроб примиритися між ними не було. Протягом тривалого часу він не надає допомоги на утримання дитини, не цікавиться життям сина. Відносини, які існують між ними, є конфліктними та останнім часом ще більше загострилися. Дитина проживає разом з нею, перебуває на її утриманні й для неї створені всі необхідні умови для нормального фізичного та психологічного розвитку. Представник позивача підтримала позицію позивача, зазначивши, що негативна поведінка відповідача в сім'ї зумовила припинення шлюбних відносин, і всі зазначені позивачем обставини свідчать про наявність підстав для розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з позивачем. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки до суду не повідомив, заяви про розгляд справи від нього не надходило. Представник третьої особи в судовому засіданні вказала на те, що місце проживання малолітньої дитини має бути визначене з матір'ю, що підтверджується висновком органу опіки та піклування від 31.10.2014 року № 480. За згодою позивача та її представника суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи згідно статей 224 - 226 ЦПК України. Суд, заслухавши позивача та її представника, представника третьої особи, свідка, дослідивши письмові матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, якими мотивована позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, що передбачено ч. 1 ст. 24 СК України. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до припинення шлюбних відносин чи до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу (ч. 3, ч. 4 ст. 56 СК України). Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Частиною 2 ст. 112 СК України визначено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що 27.09.2004 року між позивачем та відповідачем Бюро цивільного стану Карманьола провінції Турин в Італійській Республіці було зареєстровано шлюб, від якого вони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується актом № 00462 42С рік 2004 та копією свідоцтва про народження дитини. Дитина народилася у м. Куорн'є Італійської Республіки та зареєстрована громадянином України, про що зазначено в довідці Генерального посольства України в Мілані № 241 від 24.04.2012 року. Обставини щодо відсутності між сторонами взаєморозуміння, застосування відповідачем до позивача фізичного та психологічного насильства, ненадання матеріальної допомоги на утримання дитини, припинення шлюбних відносин та ненамагання відповідачем вчинити спроби примиритися з позивачем підтвердила допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] У зв'язку з відсутністю між сторонами взаєморозуміння шлюбні відносини між сторонами припинені, спільного господарства не ведуть, мір для примирення не приймають. Тому, зважаючи на те, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, і згідно ст. 56 СК України примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини чи чоловіка на особисту свободу, тому суд вважає, що за даних обставин подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам обох сторін, внаслідок чого наявні підстави для розірвання шлюбу. Частиною 2 та 3 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Як убачається з довідок Кооперативного будівельного управління № 278 та № 279 від 29.10.2013 року та довідки Управління Державної міграційної служби в Житомирській області № 2/13075 від 15.11.2013 року, малолітній [PERSON], [INFO] проживає з позивачем за зареєстрованим її місцем проживання. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі свою матір'ю. Відповідно до висновку виконавчого комітету Житомирської міської ради як органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON], затвердженого рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради № 480 від 31.10.2014 року, мати [PERSON] створила для дитини належні умови проживання, забезпечує його всім необхідним для нормального розвитку, між нею та дитиною існують доброзичливі стосунки, тому орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] з матір'ю [PERSON] Суд приймає до уваги вказаний висновок виконавчого комітету Житомирської міської ради, а також, зважаючи на те, що обставин, передбачених ст. 161 СК України, за яких суд не може залишити дитину для подальшого проживання з матір'ю, під час розгляду справи встановлено не було, через що суд вважає необхідним визначити місце проживання дитини з позивачем. Оскільки за подання до суду позовної заяви позивачем сплачено судовий збір за вимогами про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини по 229,40 грн. по кожній з них, що підтверджено документально, через що в силу положень ст. 88 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи викладене та

Outcome: approved