Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

У липні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з уточненим в процесі розгляду позовом до відповідача з вимогами про проведення поділу квартири [ADDRESS], визнавши за ним право власності на 1/2 частину цієї квартири, виділивши у власність відповідачу іншу 1/2 частину цієї квартири. Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 24 квітня 2004 року по 30 травня 2013 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу, 31.03.2007 року вони на спільні грошові кошти придбали квартиру [ADDRESS], у зв'язку з чим було укладено договір купівлі-продажу квартири, який був оформлений на відповідача. Оскільки на теперішній час між ним та відповідачем шлюб розірвано, його право власності на 1/2 частину квартири відповідач не визнає, то просив суд задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просила їх задовольнити. Представник позивача [PERSON], діючий на підставі довіреності від 11.08.2014 року (а.с.20), в судовому засіданні наполягав на задоволенні позову, посилався на обставини, викладені в позовній заяві. У судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог, зазначала, що спірну квартиру придбала за кошти, які їй надала бабуся, проте доказів цього у неї не має, оскільки гроші передавались без свідків та без написання розписки. Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника та відповідача, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив наступне. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи, 24.04.2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб (свідоцтво про шлюб [NUMBER], видане відділом реєстрації актів цивільного стану Дзержинського районного управління юстиції м. Харкова) (а.с.57). Відповідно до договору купівлі -продажу квартири від 31.03.2007 року вбачається, що [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] у м. Харків у [PERSON] та [PERSON] (а.с.49). Згідно матеріалів, наданих на запит суду від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу [PERSON], судом встановлено, що під час придбання спірної квартири [PERSON] надавав письмову, нотаріально завірену згоду [PERSON] на придбання квартири за їх спільні заощадження, які були набуті під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі (а.с.58). Відповідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно на теперішній час [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] Згідно положень статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Визначальною підставою для набуття подружжям права спільної сумісної власності за нормами сімейного законодавства є одна обставина: набуття (придбання) майна на час шлюбу, крім випадків, встановлених законом або договором. У зв'язку з чим ні дружина, ні чоловік не повинні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Презумпція права спільної сумісної власності подружжя закріплена також приписами статті 60 Сімейного кодексу України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, веденням домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України встановлено загальне правило про те, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Нормами статей 63 та 70 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішені спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Зі рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно ч.1,2 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За таких обставин суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] (Каленик) на праві спільної сумісної власності, оскільки зазначена квартира придбана сторонами за договором купівлі-продажу під час шлюбу, договір про правовий режим нажитого в період спільного проживання майна між ними не укладався. В пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одно з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно зі статтею 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні. Суд вважає, що враховуючи інтереси сторін по справі, зазначену вище квартиру яка є спільною сумісною власністю сторін, треба залишити в спільній частковій власності з виділенням ідеальних часток, визнавши за кожним з них право власності на 1/2 частину, оскільки сторони не ставлять питання про його розділ в натурі. Крім того, суд зазначає, що обов'язок доказування відповідно зі статтею 10 ЦПК покладений на сторони у справі. Відповідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У зв'язку з чим, посилання відповідача на те, що спірну квартиру вона придбала не на спільні кошти з колишнім чоловіком, позивачем по справі, а за власні, які їй залишила бабуся, суд визнає не доведеними, оскільки належними та допустимим доказами ці обставини відповідач не довела. Крім того, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачену ним суму судового збору у розмірі 2160 грн. 00 коп.

Outcome: approved