Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

У квітні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 16.09.2008 року між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб. Рішенням Жовтневого райсуду м.Маріуполя від 07.09.2018 року шлюб було розірвано. 11.12.2012 року було придбане нежитлове приміщення [ADDRESS] (І поверх, літ. А-5), загальною площею 30,9 кв.м., розташоване в будинку [ADDRESS] . 26.08.2014 року було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 54,09 кв.м., житловою площею 39,81 кв.м., розташовану в будинку [ADDRESS] . Вищевказане майно було оформлено на ім`я відповідачки, щоб уникнути будь-яких питань з міграційною службою, так як вона хотіла залишитись громадянкою республіки Вірменія. Вважає, що спірне нерухоме майно є його особистою приватною власністю, оскільки нежитлове приміщення було придбано за його особисті кошти, які було розміщено у ПАТ «Донгорбанк», як депозитний вклад на суму 185000 грн., згідно договору Чемпіон/942 та до шлюбу вказаний депозитний договір було закрито 14.03.2008 року. Двокімнатну квартиру було придбано також за його особисті кошти, які він ввіз в Україну, що підтверджується митною декларацією, згідно якої 14.02.2003 року Донбаською регіональною митницею зафіксовано, що він перетинав кордон України, маючи при собі грошові кошти в розмірі 20990 доларів США. Ці події відбувались до реєстрації шлюбу. Крім того, згідно попереднього договору від 18.08.2014 року, який підписано саме ним та продавцем квартири, квартира продавалась за 20000 доларів США. В день укладання договору купівлі - продажу квартири саме ці 20000 доларів США були передані ним за квартиру, що підтверджується розпискою. На підставі викладеного, просить визнати за ним право особистої приватної власності на нежитлове приміщення [ADDRESS] (1 поверх, літ.А-5) загальною площею 30,9 кв.м., розташоване в будинку [ADDRESS] , та двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 54,09 кв.м., житловою площею 39,81 кв.м., яка розташована в будинку [ADDRESS] . Позивач та його представник, який діє на підставі договору про надання правової допомоги, адвокат Звонарьов В.В. у судовому засіданні підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачка та її представник, який діє на підставі договору про надання правничої допомоги, адвокат Дзюба М.В. у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, зазначивши, що вважають їх необґрунтованими і недоведеними, та просили суд у задоволенні позову відмовити повністю. Відповідачка дійсно перебувала з позивачем у зареєстрованому шлюбі з 16 вересня 2008 року. Вона з позивачем мають сина, [PERSON] 2008 року народження. Шлюб між ними було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 07.09.2018 року. Таким чином, проміжок часу перебування сторін у шлюбі - з 16.09.2008 по 08.10.2018 року. 11 грудня 2012 року на ім`я відповідачки в період шлюбу за їх спільні кошти було придбане нежитлове приміщення [ADDRESS] загальною площею 30,9 кв. м, розташоване у будинку [ADDRESS] , яке було оборудовано під перукарню, так як вона є перукарем. Це було зроблено за їх спільним бажанням, для того щоб вона там працювала та заробляла грошові кошти, так як позивач вже не працював та знаходився на пенсії. Після купівлі квартири під перукарню вона там працює по теперішній час. Всі гроші від роботи перукарні забирав її чоловік, так як він займався справами сім`ї та вони збирали гроші на окрему квартиру. У 2014 році вони вирішили купити квартиру для свого проживання, так як до цього жили у будинку разом з донькою позивача. На початку літа 2014 року та майже по вересень включно вона знаходилась в Вірменії. У другій половині серпня 2014 року їй зателефонував [PERSON] та повідомив про те, що продається квартира, яка б задовольнила її вимоги. Оскільки одразу приїхати в м.Маріуполь вона не мала можливості, тому вона оформила на його ім`я довіреність в Вірменії, якою уповноважила його придбати на її ім`я квартиру за адресою [ADDRESS] . Гроші на придбання квартири збирала вони разом та їй давали її родичі, від продажу її частки у спадку родини. 26 серпня 2014 року [PERSON] , діючи від її імені на підставі виданої нею довіреності, придбав зазначену квартиру. Вони зробили там ремонт та перейшли жити де мешкають по теперішній час. На теперішній час позивач має намір помститися відповідачці, як колишній дружині, за те, що вона з ним розлучилася. Просила суд звернути увагу на те, що зі змісту позовної заяви слідує, що датою складання декларації є 2003 рік, а квартира була придбана у 2014 році. При цьому, [PERSON] не здійснював підприємницької діяльності, не мав протягом всього цього часу ані тимчасового, ані постійного місця роботи. Гроші які були у позивача під час шлюбу вони використовували для відпочинку за кордоном - в 2011, 2012 році у Єгипті . Також позивач за час їх спільного життя купував декілька дороговартісних авто для свого користування. Квартиру під перукарню та квартиру для життя вони купували разом, за спільні сімейні кошти і це майно належить їм на праві спільної сумісної власності. Вважає, що позивачем не доведено та не надано доказів на підтвердження того, що грошові кошти, сплачені за придбання нежитлового приміщення та квартири, є його особистою власністю. А тому, підстав для задоволення позову не має. Допитана у якості свідка [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що позивач [PERSON] є її батьком. У 2007 році батьки розлучились (у шлюбі перебували 30 років). Батько купив їй та брату нерухоме майно, так як мав гроші. Квартиру було придбано для брата для відкриття перукарні, оскільки його дружина була перукарем. У 2008 році батько одружився з відповідачкою. Після реєстрації шлюбу її батько з відповідачкою переїхали жити у її будинок, що розташований в м.Маріуполі по пров. Каштановому, 5 та жили разом з нею, у них народилася дитина. З 1991 року її батько працював директором підприємства, був приватним підприємцем. Підприємницьку діяльність він закрив та не працює, оскільки є пенсіонером. Зі слів батька їй відомо, що [PERSON] дуже хотіла нову квартиру, та у 2014 році в період шлюбу вони за гроші батька придбали квартиру, вважає що у батька були гроші. Стосунки між батьком та відповідачкою були нормальні, конфліктів не було. Відповідачка займалась доглядом та вихованням дитини та вела домашнє господарство. З 2012 року відповідачка працювала перукарем. Раніше не працювала. Батько зберігав гроші на рахунках банку та у сейфі. Також їй відомо від батька, що він брав кредит на обладнання перукарні не в банку, а у приватної особи. Приблизно 10000 доларів США. Брат не мешкає в м.Маріуполі з 2012 року, у нього є бізнес у вигляді комп`ютерного клубу, батько гроші в бізнес брата не вкладав. Скільки саме отримувала [PERSON] , працюючи перукарем, їй не відомо. Всі гроші від роботи перукарні забирав її батько. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що працює будівником. Йому відомо, що у 2007 році [PERSON] придбав квартиру сину для відкриття перукарні. Він попросив його зробити ремонт у приміщенні, ремонт було проведено з вересня по грудень 2011 року. Йому відомо, що двокімнатну квартиру по вул. Енгельса в м.Маріуполі позивач придбав за власні кошти, здійснюючи підприємницьку діяльність. Вони бачились декілька разів на рік. [PERSON] звертався до нього з приводу проведення ремонтних робіт. Інформацію щодо належності грошей на покупку нерухомості саме [PERSON] , отримав від позивача. Суд, вислухавши сторони, представників сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України ( далі за текстом - ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 16.09.2008 року між сторонами було зареєстровано шлюб у Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, про що зроблено актовий запис № 835. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєне прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 16.09.2008 року. (а.с.11). Сторони по справі мають сина [PERSON] [INFO] . В період шлюбу 11.12.2012 року на відповідачку [PERSON] було придбане нежитлове приміщення [ADDRESS] загальною площею 30,9 кв.м, розташоване у будинку [ADDRESS] , та згідно договору купівлі-продажу від 11.12.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бодягіною І.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 4730 за 37049, 00 гривень, вона є його власником. (а.с.10,13). Право власності на приміщення зареєстроване у МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» 17.12.2012 року за № 33527034. (а.с.15). Пізніше в період шлюбу 26.08.2014 року на відповідачку було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 54,09 кв.м., житловою площею 39,81 кв.м., розташовану в будинку [ADDRESS] за 185371,00 гривень. (а.с.8). Право власності було зареєстроване за відповідачкою. Статтею 41 Конституції України закріплені фундаментальні права особи в сфері приватної власності, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Статтею 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Згідно з пунктом 22 Постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Відповідно до пункту 23 та 24 вказаної постанови пленуму Верховного суду України, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, може бути нерухомість. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Норми Сімейного кодексу України у статтях 57 та 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, є особистою приватною власністю кожного з них. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 цього Кодексу. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Зазначені норми закону також свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, та Великої палати Верховного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається як фактом придбання його під час шлюбу, так і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця. Отже для правильного застосування ст.60 Сімейного кодексу України та визнання майна спільною сумісною власністю необхідно установити факт наявності спільних доходів сім`ї, за які було придбано спірне нерухоме майно, їх розмір та походження. З`ясовуючи ці факти, суд виходить з наступних доказів. Згідно з частиною 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07.09.2018 року, яке набрало законної сили 08.10.2018 року, шлюб між сторонами було розірвано. (а.с.16). В силу вимог ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо позовних вимог в частині визнання права особистої приватної власності на нежитлове приміщення [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Відповідно до договору купівлі - продажу нежитлового приміщення від 11.12.2012 року, його було укладено між [PERSON] , як покупцем, та позивачем [PERSON] який діяв з боку продавця на підставі довіреності від імені [PERSON] (а.с.10). За умовами укладеного договору (п.2.1, 2.3) вартість предмета договору сплачена відповідачкою представнику продавця - [PERSON] до підписання цього договору готівкою, а [PERSON] своїм підписом підтвердив отримання грошей в сумі 37049,00 грн. та повного розрахунку за продане за цим договором нерухоме майно, а також відсутність щодо покупця [PERSON] претензій будь-якого характеру. Посвідчуючи договір купівлі-продажу, приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Бодягіною І.І. роз`яснено сторонам договору його зміст, права, відповідальність, вимоги ст.ст.203, 251, 216, 225, 229-236, 377, 655-659, 662, 663 Цивільного кодексу України, ст.ст.82, 120, 125, 126, 132, 143 Земельного кодексу України, ст.ст.247, 248 Сімейного кодексу України (пункт 5.8 договору). Сторони цього правочину засвідчили, що мають здоровий глузд, тверду пам`ять та ясну свідомість, діють добровільно, однаково розуміють значення своїх дій та не помиляються у відношенні договору, в них відсутні обставини, які примусили укласти цей договір на невигідних для них умовах..., а також підтвердили дійсність намірів його укладання, що він не є мнимим чи удаваним, а зміст договору відповідає його волі. Факт отримання позивачем грошових коштів в сумі 37049,00 грн. від відповідачки підтверджується також відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків [PERSON] від 25.10.2018 року, в яких у графі «дохід» відображена відповідна грошова сума. (а.с.172-173). Станом на теперішній час вказаний договір купівлі - продажу є дійсним, у встановленому законом порядку повністю або частково недійсним не визнаний. Судом встановлено, що саме позивач на підставі довіреності здійснив відчуження цього нежитлового приміщення та отримав грошові кошти від угоди. Більш того, як зазначено вище, під час укладання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, позивач [PERSON] діяв від імені продавця та сам отримував (а не сплачував) від покупця грошові кошти. В судовому засіданні встановлено, що відповідачка народила дитину позивачу [INFO], та не працювала , доглядаючи за дитиною та вела домашнє господарство, мешкаючи разом з ними та донькою позивача (від першого шлюбу), за адресою [ADDRESS] у її будинку. Дані обставини не оспорюються сторонами та підтверджені свідком [PERSON]. Тобто , згідно ч.1 ст. 60 СК України з поважної причини не мала самостійного заробітку (доходу). Як сам позивач так і свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердили пояснення відповідачки , що вона має професію перукаря та цим заробляє на життя. Та для отримання доходів від професії відповідачки, як перукаря саме було прийнято в сім`ї рішення, про покупку нерухомості під перукарню для отримання доходів. Так з 2012 року по теперішній час відповідачка працює у вказаній перукарні. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що ствердження позивача про те, що нежитлове приміщення було придбане за особисті кошти та він є власником цього приміщення є безпідставними та необґрунтованими, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, та належними та допустимими доказами не підтверджено, то позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Що стосується вимог позивача в частині визнання права особистої приватної власності на квартиру, суд виходить з наступного. Відповідно до митної декларації від 14.02.2003 року, позивач ввіз на територію України грошові кошти в сумі 20990 доларів США, які задекларував. (а.с.4). Суд критично ставиться до пояснень позивача, що саме ці кошти було у 2014 році витрачено на придбання квартири [ADDRESS] , оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження законності джерела отримання цих коштів та їх належності саме йому. Крім того, з моменту ввозу до моменту придбання нерухомості пройшло більше 11 років, а тому підстав вважати, що саме за ці кошти було придбано квартиру, у суду не вбачається. Також, судом з пояснень позивача [PERSON] встановлено, що позивач [PERSON] придбав для свого сина та доньки від попереднього шлюбу нерухоме майно ( квартиру та будинок) до 2008 року, а тому доказів того, що грошові кошти, ввезені на територію України та декларовані, ним не витрачались та зберігались для придбання спірного нерухомого майна, суду не надано. Також позивач в судовому засіданні наголошував на тому, що він кожні три роки міняє авто та покупає дорого вартісні авто для свого користування, що ставить під сумнів його первинні пояснення, щодо збереження саме грошей з 2003 року на покупку спірної нерухомості. З довідки ПАТ «ПУМБ» від 27.03.2019 року, виданої на ім`я [PERSON] , вбачається, що в ПАТ «Донгорбанк» 11.09.2007 року був оформлений депозитний вклад на ім`я позивача [PERSON] на суму 185000 грн, а 14.03.2008 року вказаний депозитний договір було закрито у зв`язку із закінчення терміну дії. (а.с.5). Суд вважає, що даний доказ є таким, що не доводить використання саме цієї грошової суми на придбання квартири у 2014 році, бо минуло 6 років. У судовому засіданні позивач змінив обґрунтування в цій частині позовних вимог, та стверджував під час судового розгляду про те, що квартиру було придбано на грошові кошти, зняті 04.08.2014 року з депозитного вкладу за договором, укладеним за місяць до цього , а саме 02.07.2014 року. Відповідно до наданої позивачем копії депозитного договору № 003/07/14/0313 від 02.07.2014 року, вбачається, що позивач розмістив на своє ім`я грошові кошти в сумі 17000 доларів США, як депозитний вклад у ПАТ АБ «Укргазбанк». (а.с.154). Згідно довідки № 102 від 27.06.2019 року, видана на ім`я позивача, станом на 04.08.2014 року депозитний рахунок закінчився, кошти в сумі 17000 доларів США, [PERSON] отримав у повному обсязі. (а.с.155). Але судом встановлено, що на цей час ( 02.07.2014 року) сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.09.2008 року та ці кошти, розміщені як депозитний вклад на ім`я позивача у банківській установі, є спільними сумісними коштами подружжя, а інше не доведено суду. Позивачем суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження законності джерела отримання цих коштів особисто позивачем до шлюбу та їх збереження для придбання нерухомості, що є предметом по даній цивільній справі. Відповідачка в судовому засіданні заперечує, що це особисті гроші позивача, та пояснює, що це гроші є спільними сумісними та зібраними ними за час шлюбу. Також наголошує на тому, що її родина приймала участь у їх житті, надавала грошові кошти на придбання нерухомості, у зв`язку з чим все нерухоме майно реєструвалося на неї. Вона заявляла свідків з Вірменії, бажала їх допитати в суді, але була вимушена від них відмовитися, у зв`язку з короновірусом та закриттям кордонів. Пояснення позивача в частині того, що попередній договір купівлі-продажу квартири та основний договір укладались позивачем [PERSON] та продавець отримувала грошові кошти від [PERSON] , а не [PERSON] , суд вважає, що це пояснюється відсутністю [PERSON] на території України на момент укладання цих угод і жодним чином не свідчить про те, що на придбання житла витрачені особисті грошові кошти позивача [PERSON] .. Щодо тверджень позивача про те, що майно було оформлено на ім`я [PERSON] , лише з метою уникнення проблем з міграційною службою, то суд вважає їх безпідставними та таким, що не знайшли своє підтвердження в суді. З матеріалів справи вбачається, що відповідачка [PERSON] перебуває на території України на законних підставах, що підтверджується посвідкою на постійне проживання на території України, виданої безстроково. (а.с.17). В судовому засіданні встановлено, що не оспорюється сторонами по справі, що під час шлюбу позивач не працював, був пенсіонером та отримував пенсію. Також судом встановлено, та не оспорюється сторонами по справі, що відповідачка після реєстрації шлюбу з позивачем народила сина [PERSON] [INFO] , доглядала за ним та вела домашнє господарство для їх сім`ї. З 2012 року відповідачка вийшла на роботу та працювала перукарем, мала дохід, якій віддавала позивачу, тобто коштами та працею брала участь у веденні спільного сімейного бюджету віддаючи зароблені кошти чоловіку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила той факт, що відповідачка всі гроші від роботи перукарні віддавала позивачу. Показання свідків [PERSON] та [PERSON] в частині купівлі нерухомості за власні кошти [PERSON] ,суд не може взяти до уваги, оскільки їх свідчення, їм відомі тільки зі слів самого позивача, та не підтверджені іншими належними та допустимими доказами. Суд вважає, що надані позивачем докази не дають підстав для беззаперечного висновку при придбанні спірної нерухомості за особисті кошти позивача. У ході судового розгляду не було доведено придбання спірної нерухомості за особисті кошти позивача та не спростовано презумпцію спільності доходів та набутого в період шлюбу майна. Щодо того часу, коли відповідачка не працювала, то відповідно до ч.1ст. 60 СК України, на то є поважна причина, бо вона народила дитину, доглядала нею та вела домашнє господарство, що підтверджує і сам позивач і свідок [PERSON] , які на той час жила разом . Судом встановлено, що між сторонами на час розгляду справи в суді склались неприязні стосунки, про що свідчать неодноразові звернення сторін до різних установ та організацій, та до відділу поліції. Також згідно письмових матеріалів справи вбачається, що позивач під час розгляду справи в суді чинить перешкоди відповідачу в користуванні нерухомим майном, а саме перукарнею де відповідачка намагається продовжувати працювати, щоб мати доход. (а.с.64,65,70,71,72). Наведені вище обставини вказують на те, що нерухоме майно (нежитлове приміщення під перукарню та квартира для сімейного життя), які є предметом спору, були придбані сторонами за час перебування у шлюбі, за рахунок коштів, отриманих у спільних інтересах, та відповідно , є об`єктом спільної власності сторін у справі. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу, презумпції правомірності правочину, за відсутності судового рішення про визнання недійсним договорів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними, неспроможними та позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження його доводів, а тому позов не підлягає задоволенню, у зв`язку із чим, суд відмовляє у позові.

Outcome: dismissed