Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-27 00:00:00

у липні 2016 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 04 липня 2014 року вона надала у борг відповідачу грошові кошти у сумі 130000,00 грн. із обумовленим строком повернення до 04 липня 2016 року у розмірі 150000,00 грн. Однак, відповідач належним чином не виконав свої боргові зобовязання та в обумовлений строк грошові кошти не повернув. У звязку із цим позивач просить стягнути із відповідача на свою користь 150000,00 грн. У судове засідання прибув представник позивача адвокат [PERSON], який просив позов задовольнити з підстав, викладених у ньому. Відповідач у судове засідання не прибув, надав до суду письмові заперечення, в яких вказав, що укладений договір позики від 04.07.2014 року є недійсним, оскільки надання коштів у позику є фінансовою послугою, а надання таких послуг можливе лише фінансовими установами, а також якщо це передбачено законом. Згідно поданої заяви відповідач просив проводити розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні докази у справі прийшов до наступного висновку: 04.07.2014 року [PERSON] надала у борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 130000 грн. на строк до 04.07.2016 року та повернути грошові кошти у розмірі 150000 грн., про що власноручно засвідчив у написаній розписці. В обумовлений строк борг не повернуто. В матеріалах позову наявна копія договору купівлі-продажу №1420 від 13.08.2014 року, згідно якого відповідач придбав автомобіль Лада 212140, вартістю 126500 грн., який у подальшому зареєстрував на своє імя. За змістом ст.ст. 530 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов'язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. Згідно частини 1\~ст. 1049 цього Кодексу, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі [PERSON]) від 12 липня 2001 року, який набрав чинності 23 серпня\~2001 року, встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Аналіз цього\~Закону\~дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії та регулює відносини, пов'язані з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг споживачам. У Законі зазначено, що його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення\~\~єдиної державної політики у фінансовому секторі України. У ч. ч. 1, 2 ст. 2 Закону, які визначають сферу його дії, вказано, що він регулює відносини, які виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг. Фінансові установи в Україні діють відповідно до цього\~Закону\~з урахуванням норм законів України, які встановлюють особливості їх діяльності. Визначення фінансових установ міститься в п. 1 ст. 1 Закону. У п. 7 ст. 1 Закону наведено вичерпний перелік суб'єктів, на яких поширюється дія цього\~Закону. Це учасники ринків фінансових послуг, до яких відносяться юридичні особи та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які відповідно до закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України та споживачі таких послуг. При цьому [PERSON] розповсюджує свою дію не на всіх юридичних осіб, а лише на тих, які є професійними учасниками ринку фінансових послуг. У ч. 4 ст. 5 Закону вказано, що можливість і порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Визначення фінансової послуги наведено в п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону як операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Перелік видів фінансових послуг міститься в ст. 4 Закону, до яких, зокрема, належать надання коштів у позику та надання поручительства. З аналізу зазначених правових норм вбачається, що сфера дії Закону за суб'єктним складом учасників є обмеженою й не поширюється на: по-перше, юридичних осіб, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами; по-друге, фізичних осіб, які не є суб'єктами підприємницької діяльності. Позивачка за своїм правовим статусом не відноситься ні до юридичних осіб, ні до суб'єктів підприємницької діяльності, які відповідно до Закону мають право здійснювати діяльність із надання фінансових послуг на території України, а тому відсутні підстави застосування положень цього\~Закону\~до спірних правовідносин. У свою чергу поняття «фінансова послуга» не пов'язане лише з фінансовими установами. Аналіз норм чинного законодавства (зокрема, п. п. 6, 7\~ст. 4 Закону\~\~України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. ст.\~553,\~1046 ЦК України) дає підстави для висновку, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику, поручительства), можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг, або юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але й фізичними особами, які не є суб'єктами підприємницької діяльності. [PERSON] України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~регулює відносини лише за участі учасників ринків фінансових послуг, то відносини між фізичними особами, зокрема, щодо договорів позики, поруки регулюються нормами\~ЦК України\~(ст. ст. 553-559, 1046-1053). Договір позики є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки\~ЦК України\~не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором\~\~(ч. 1\~ст. 1048 ЦК України). Отже,\~Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами\~статей 1046-1048 ЦК України. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, оскільки сторони обумовили строк повернення грошових коштів та їх розмір. Відповідно до\~ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved