Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] звернулась до Малиновського районного суду міста Одеси із зазначеним позовом до [PERSON], [PERSON], посилаючись на те, що 24 квітня 2017 року між нею та її сином, [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого вона передала відповідачу грошову суму у розмірі 15000,00 євро. Вказувала, що ці кошти були переказані із-за кордону, ще 27 лютого 2009 року, для придбання двохкімнатної квартири [ADDRESS], відповідачем [PERSON] для його сімї, яка складається із нього, його дружини [PERSON] та їх дочки [PERSON] Проте, відповідачі [PERSON] та [PERSON], незважаючи на предявлення претензії-вимоги від 26 травня 2017 року добровільно відмовляються виконувати зобовязання та повертати борг в сумі 15000 євро. У звязку із зазначеними обставинами позивач просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачів на її користь заборгованість за договором позики від 24 квітня 2017року по 7500 євро з кожного, що еквівалентно 221025грн. У лютому 2018 року [PERSON] звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси із зустрічною позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про визнання договору позики недійсним, посилаючись на те, що вона разом зі своїм колишнім чоловіком [PERSON], 29 квітня 2009 року придбали квартиру [ADDRESS], по договору купівлі продажу, сумісно, за власні кошти, які вони відкладали, ще з весілля, будучи в шлюбі, для своєї сімї. Стверджувала, що кошти, які отримав [PERSON], в розмірі 18903доларів США, 11 березня 2009 року від його матері [PERSON], переслані для погашення боргів, які її син мав, граючи в карти та в автоматах. А про те, що відповідач [PERSON] отримав гроші 11 березня 2009 року її стало відомо, вже після розірвання шлюбу. Зазначала, що договір позики від 24 квітня 2017 року, підписувався позичальником [PERSON], коли їх шлюб було вже розірвано рішенням Малиновського районного суду м. Одеси, від 22 березня 2017 року, а на самому договорі позики відсутній підпис згоди на ці дії від неї, у звязку з чим [PERSON] просила суд ухвалити рішення, яким розірвати договір позики від 24 квітня 2017року між [PERSON] , як позикодавцем та [PERSON], як позичальником, та визнати його недійсним. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити на підставах викладених у позові і обставинах встановлених у судовому засіданні. Зустрічну позовну заяву не визнала, проти її задоволення заперечувала, надала до суду відзив. Відповідач [PERSON], первісні позовні вимоги визнав у повному обсязі та не заперечував проти їх задоволення позову. Зустрічну позовну заяву не визнав, проти її задоволення заперечував. Представника відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала в повному обсязі та заперечувала проти задоволення позову, про що раніше надала письмові заперечення. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наданим доказам, оцінивши наявні докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а зустрічна позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, 11 березня 2009року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 15000євро, що еквівалентно 18903доларів США, що підтверджується випискою по рахунку ПАТ КБ «Приватбанк» та перекладом документу про грошовий переказ. 10 березня 2009 року [PERSON] уклав попередній договір про наміри купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. З тексту зазначеного договору вбачається, що основний договір купівлі-продажу вказаної квартири повинен бути укладений та нотаріально посвідчений до місячного терміну, тобто до 10 квітня 2009 року. Зокрема, 09 квітня 2009 року був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за визначену попередньо суму - 24500доларів США. Про що були складені відповідні Розписки від 09 квітня 2009 року. 24 квітня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за яким [PERSON] надав [PERSON] позику в іноземній валюті в сумі 15000євро, що еквівалентно 18903доларів США 11 березня 2009року, який був підписано [PERSON] та [PERSON] Зазначене також підтверджується розпискою. Судом встановлено,\~що зазначений\~договір позики\~був укладений\~згідно норми\~ч.3\~ст.\~631\~ЦК України,\~відповідно до\~якої, сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Зазначені кошти були позичені позикодавцем [PERSON], з метою придбання квартири [ADDRESS], для сімї відповідача. Встановлено, що [PERSON] надіслала відповідачам претензію вимогу від 26 травня 2017 року, відповідно до якої просила повернути позику в 10 денний термін та жодних дій для повернення її вказаних коштів відповідачами вчинено не було. Згідно ч.4 ст.65 СК України договір позики, який укладено одним з подружжя створює обовязок для іншого з подружжя, оскільки кошти, отримані за вказаним договором, використані в інтересах сімї, а саме на купівлю квартири, яка є обєктом права власності в рівних частинах за кожним з подружжя, що було встановлено рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 04 липня 2017 року про поділ майна подружжя, а саме квартири №9 в місті Одеса, по вул. Картамишевська, буд. 14. Обовязок щодо повернення позики несуть відповідачі в солідарному порядку, оскільки кошти позичалися за час перебування їх у шлюбі. Визначальним при визначенні солідарного зобов'язання є саме використання коштів в інтересах сім'ї, а не надання згоди чоловіка або дружини на укладання такого договору. Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного суду країни від 22 листопада 2017 року (№ 6-2830цс16). Відсутність формальної письмової (простої) згоди одного з подружжя на отримання позики, з метою придбання у спільну власність майна, не надає правових підстав для визнання договору позики недійсним. Рішення суду про визнання недійсним правочину має ґрунтуватись на незгоді учасників спільної сумісної власності (в тому числі щодо спільно набутих коштів) з укладеним правочином, оскільки саме він повинен суперечити їхнім інтересам, а не на відсутності саме формальної згоди на укладення правочину. Така позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року (№ 220/702/15-ц). [PERSON] не надала суду докази порушення її прав відповідачами. І лише у разі порушення таких прав позивач може звернутися до суду за їх захистом, обравши відповідний ефективний спосіб захисту права. В даному випадку, позивач не надала суду належних, допустимих, переконливих доказів у обґрунтування своїх вимог в розумінні ст.ст.76,81 ЦПК України. Крім того, позивач при розгляді справи не надала суду докази на підтвердження обставин, якими вона обґрунтовує свої вимоги. Відтак, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, а первісний позов задовольнити. За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи викладене та

Outcome: approved