Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

У квітні 2020 року позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», третя особа Відділ примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області про зняття арешту, в якій просить скасувати арешт на все нерухоме майно, яке належить [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 49248750 від 09.11.2015, реєстраційний номер обтяження № 12128984. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.04.2020 цивільну справу за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», третя особа Відділ примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області про зняття арешту, направлено за територіальною підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва. В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 13.10.2014 рішенням Приморського районного суду м. Одеси було частково задоволено позов «ОТП Факторинг Україна» та стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 93332 долари 64 центи США. 24.12.2014 рішенням апеляційного суду Одеської області було задоволено апеляційну скаргу «ОТП Факторинг Україна» та стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 93332 долари 64 центи США. 09.11.2015 державним виконавцем винесено постанову про арешт на все майно боржника. 30.06.2016 виконавче провадження завершено. 20.02.2020 позивач звернулась до виконавчої служби із заявою про скасування арешту. 28.02.2020 позивач отримала відповідь із відмовою у скасуванні арешту. Враховуючи викладене, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 29.05.2020 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 14.07.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з?явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за її відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач повторно не з`явився в судове засідання; був повідомлений належним чином, шляхом направлення рекомендованих листів за адресою зареєстрованого місця проживання, окрім того повідомлений оголошенням опублікованим від 23.08.2021 року, на офіційному веб-сайті судової влади України в мережі Інтернет. Відзив на позов не подав. Позивач надав згоду на ухвалення заочного рішення. Суд, прийнявши всі заходи по виклику відповідачів, враховуючи, що від відповідачів не надійшли відзиви, а позивач згоден на заочний розгляд справи, ухвалив розглянути справу заочно, згідно ст. 223 та ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, 05.11.2007 між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір № RML-500/008/2007. 05.11.2007 між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено договір поруки № SR-500/008/2007. 13.10.2014 рішенням Приморського районного суду м. Одеси було частково задоволено позов «ОТП Факторинг Україна» та стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № RML-500/008/2007 від 05.11.2007 у загальному розмірі 93332 долари 64 центи США. 24.12.2014 рішенням Апеляційного суду Одеської області було задоволено апеляційну скаргу «ОТП Факторинг Україна» та стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором № RML-500/008/2007 від 05.11.2007 у загальному розмірі 93332 долари 64 центи США. 09.11.2015 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження № 49248750. 30.06.2016 виконавче провадження завершено згідно п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у попередній редакції Закону). Постановою Верховного Суду від 15.01.2020 касаційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Апеляційного суду Одеської області від 24.12.2014 в частині вирішення позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, прийнято в цій часині нову постанову, а саме відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. 20.02.2020 позивач звернулась до виконавчої служби із заявою про скасування арешту. 27.02.2020 вих. № 10.03.-2518 позивач отримала відповідь із відмовою у скасуванні арешту у зв`язку із тим, що завершення виконавчого провадження на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в попередній редакції) не передбачає зняття арешту з майна боржника. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Розглядаючи справу в межах заявлених вимог суд прийшов до наступних висновків. Між сторонами склались правовідносини які регулюються в першу чергу спеціальним Законом- Законом України «Про виконавче провадження» в редакції до 02.09.2016 року. Таким Законом є Закон України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року в редакції, чинній, на момент виникнення правовідносин. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на момент вчинення виконавчих дій), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу. Інші органи, установи, організації і посадові особи здійснюють виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі відповідно до статті 6 цього Закону на вимогу чи за дорученням державного виконавця. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», у разі скасування рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, виконавче провадження підлягає закінченню. Статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що наслідками закінчення виконавчого провадження є зняття арешту, накладеного на майно (кошти) боржника, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Згідно ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка була чинна на час завершення виконавчого провадження) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Положеннями ч.5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка була чинна на час завершення виконавчого провадження) арешт з майна може бути знятий за рішенням суду. Частинами 1, 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка була чинна на час завершення виконавчого провадження) передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом; У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Повернення виконавчого документа стягувачу згідно п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» в попередній редакції не передбачало зняття арешту з майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання рішень. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантовано захист права власності. Згідно з даною статтею фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі « Вендітеллі проти Італії» /1994 / Суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Стаття 1 Протоколу вимагає, перш за все і особливо, щоб втручання державної влади у використання права на майно було законним/рішення в справі «Півень проти України 2004 рік». Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», третя особа Відділ примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області про зняття арешту, підлягає задоволенню.

Outcome: approved