Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

У липні 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору від 20.10.2011 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки - до 08.2015 року. У порушення умов договору відповідач [PERSON] взятих на себе зобов'язань щодо повернення кредиту не виконав, у зв'язку з чим, станом на 31.05.2018 року, утворилась заборгованість на суму 11918,07 грн., яка складається з: 326,12 грн. - заборгованість за кредитом; 7906,23 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; а також пеня в сумі 2642,0 грн. та штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 умов і правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 543,72 грн. - штраф (відсоткова складова). Позивач просив стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати у справі в розмірі сплаченого при зверненні до суду судового збору в розмірі 1762,00 грн. 11 вересня 2018 року судом прийнято позов до розгляду у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. 02 жовтня 2018 року справу передано на розгляд судді Бойчуку П.Ю. у зв'язку із звільненням раніше визначеного головуючого судді з посади судді. Того ж дня ухвалою суду справу прийнято до провадження, визначено дату судового засідання та наданий строк для подачі відзиву на позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову через безпідставність заявлених вимог та пропуск позивачем строку позовної давності. Відзив мотивовано тим, що заборгованість перед позивачем відсутня у зв'язку із поверненням суми кредиту та відсотків шляхом внесення платежів як під час, так і після закінчення дії кредитної картки. Пред'явлена до стягнення АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість обумовлена неправомірним нарахуванням банком відсотків за користування кредитом за завищеними ставками, не передбаченими умовами кредитного договору. Окрім того, нарахування відсотків мало місце поза межами дії первинної картки із строком дії до жовтня 2012 року. Всупереч вимогам законодавства банком неправомірно нараховані одночасно штраф і пеня за порушення строків повернення кредиту. Одночасно відповідачем у відзиві на позов заявлено про застосування наслідків пропуску строку позовної давності щодо стягнення основної суми боргу та пені, який необхідно обраховувати, на думку відповідача, із дати закінчення дії первинної кредитної картки, тобто з жовтня 2012 року. Ухвалою суду від 10 жовтня 2018 року позивачу надано строк для подачі відповіді на відзив. У відповіді на відзив АТ КБ «ПриватБанк» заявлені вимоги підтримав, навів методику розрахунку заборгованості, згідно якої на поточну заборгованість по кредиту нараховуються відсотки за умовами договору, а на прострочену заборгованість - у подвійному розмірі. При цьому у склад заборгованості включається тіло кредиту, відсотки, та санкції за попередній місяць. Позивач заперечив пропуск строку позовної давності, надавши довідку про перевипуск відповідачу кредитної картки зі строком дії до серпня 2015 року, якою відповідач користувався згідно виписки по рахунку. Також позивач зіслався на пункт 1.1.7.31 Умов і правил надання банківських послуг, яким строк позовної давності щодо усіх вимог збільшено до 50 років. Представник позивача в судове засідання не з'явився, однак в позовній заяві клопотав про розгляд справи у його відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, однак в своєму відзиві зазначив про те, що вважає за можливе розглянути справу у його відсутності. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи сторін, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке. При розгляді справи суд відповідно до вимог статей 10,12,13 ЦПК керується принципом верховенства права та розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для вирішення справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 20 жовтня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір шляхом приєднання (частина перша статті 634 ЦК України) у формі підписаної позичальником заяви-анкети в сукупності з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою та Тарифами банку (а.с.8-33). Відповідно до ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] договору 20 жовтня 2011 року банк надав відповідачу кредитний ліміт на кредитну картку в обмін на його зобов'язання повернути кредит та сплатити відсотки за його користування на умовах, передбачених договором. Зокрема, за користування кредитом позичальник зобов'язаний сплачувати проценти у розмірі 2,5% на місяць (30 % річних) на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, із встановленням щомісячного платежу до 25 числа наступного місяця в розмірі 7% від суми заборгованості, але не менше 50 грн. Позичальник надав згоду на встановлення кредитного ліміту на картці за рішенням банку ( п.2.1.1.2.3 Умов та правил). Також позичальник погодився в порядку визначеному пунктом 1.1.3.2.3 Умов та Правил на зміну відсоткової ставки по кредиту у вересні 2014 року на 34,80% річних, у квітні 2015 року - на 43,20 % річних, про що свідчить копія повідомлень АТ КБ «ПриватБанк» про зміну умов кредитування та відсутність у позичальника заперечень проти цього протягом семи днів та продовження користування кредитною карткою. За змістом положень статей 526, 629 ЦК України, зобов'язання мають виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог законодавства. Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Як вбачається із змісту кредитного договору, сторони встановили строк виконання зобов'язання - строк дії кредитного ліміту, що відповідає строку дії кредитної картки. Згідно пункту 1.1.7.12 Умов і правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий самий термін. Як вбачається з виписки по рахунку відповідача та довідки АТ КБ «ПриватБанк», банк, скориставшись наведеним положенням кредитного договору, перевипустив для позичальника кредитну карту [NUMBER] на строк дії до 08.2015 року, а відповідач [PERSON] отримав її та використовував для придбання продуктів, інших розрахунків та після закінчення її дії вносив кошти на повернення кредиту. Таким чином, суд вважає, що сторони погодили строки виконання зобов'язання шляхом сплати щомісячних платежів до 25 числа наступного за звітнім місяця та остаточну дату повернення кредиту - останній день серпня 2015 року. Згідно наданого позивачем розрахунку, станом на 31.08.2015 року, заборгованість відповідача становила 338,64 грн. поточного боргу по тілу кредиту, 50 грн. простроченої заборгованості та 51,12 грн. заборгованість за процентами, а всього - 439,76 грн. Із виписки по рахунку та розрахунку заборгованості, наданої позивачем, вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк» продовжив нарахування процентів за користування кредитом після 31.08.2015 року, використовуючи при цьому наведену у відповіді на відзив методику нарахування (подвійні відсотки з включенням у борг раніше нарахованих сум процентів). Списання коштів з рахунку відповідача проводилося банком самостійно. Станом на 31.05.2018 року, банком нараховано та списано 7906,23 грн. відсотків, які заявлені у позові до стягнення з відповідача. На переконання суду, дії банку щодо нарахування процентів за користування кредитом поза межами погодженого сторонами строку дії кредитної картки не відповідають вимогам законодавства та умовам кредитного договору, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині. Зокрема, відповідно до ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором чи законом. Розмір і порядок одержання процентів визначається договором. У разі відсутності іншої домовленості, проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату кредиту, яка включала частину заборгованості по кредиту та плату за користуванням кредитом (п. 2.1.1.12.4 Умов та Правил). Остаточне повернення мало відбутись не пізніше 31.08.2015 року. Після цієї дати у позичальника немає обов'язку сплачувати щомісячні платежі, а виникає обов'язок повернути суму заборгованості за кредитом в повному обсязі. В свою чергу, позикодавець (банк) набуває право на нарахування неустойки та застосування наслідків порушення грошового зобов'язання за ст. 625 ЦК України. Нарахування процентів поза межами строку дії кредитної картки умовами договору не передбачено. Таким чином, вимоги позивача про стягнення процентів за період з 01.09.2015 року по 31.05.2018 року є безпідставними. Вимоги на підставі ст. 625 ЦК України позивачем не заявлялись. Що стосується вимог позивача про стягнення неустойки у виді пені та штрафу, то вони не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до статті 549 ЦК України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, то її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. За умовами кредитного договору (п. 2.1.1.7.6 Умов та Правил), у разі порушення позичальником зобов'язань за договором на строк більше ніж на 30 днів, нараховується штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості. Пеня обраховується за сумою двох показників: базова процентна ставка за договором : 30 за кожен день прострочення по кредиту + 1% від заборгованості один раз в місяць при простроченні по кредиту чи процентам на 5 і більше днів (а.с.9). Згідно поданого позивачем розрахунку боргу, нарахування штрафу та пені мало місце з жовтня 2015. Станом на травень 2018, нарахована пеня в розмірі 2642 грн. Однак, згідно виписки по рахунку позичальника ця сума є штрафом, який списувався позивачем самостійно з карткового рахунку клієнта щомісячно в сталій сумі - по 100 грн. Нарахування неустойки у твердій грошовій сумі не відповідає вимогам законодавства. Крім цього, нарахування штрафів в такому розмірі не передбачено умовами договору. Не підлягає також задоволенню вимога позивача про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 1043,72 грн., що нарахований при зверненні до суду в липні 2018 року на підставі п. 2.1.1.7.6 Умов та Правил. Так, за умовами договору, штраф міг бути нарахований одноразово на суму заборгованості понад 30 днів. Як вбачається з виписки по рахунку та розрахунку боргу, відповідач після закінчення дії кредитної картки продовжував повертати кредитну заборгованість поступово, сплативши останній платіж 25.10.2016 року. Сума повернення за період з 31.08.2015 по 25.10.2016 становила 658,00 грн., що перевищило суму заборгованості перед банком, наявну на кінець дії кредитної картки (439,76 грн.). Отже, станом на 26.10.2016 року, заборгованість перед банком була відсутня, тому відсутні підстави для нарахування штрафу у липні 2018 року на неіснуючу заборгованість. Нарахування штрафу могло мати місце лише за порушення зобов'язань, що мали місце до жовтня 2016 року, а вимога про стягнення штрафу повинна бути заявлена в межах строку спеціальної позовної давності. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення даного позову, а відтак - про наявність підстав для відмови в задоволенні позову в повному обсязі. Відмовляючи в задоволенні позову, суд, на підставі ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України, покладає на позивача понесені ним судові витрати.

Outcome: dismissed