Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

У листопаді 2016 [PERSON] предявив позов до ДП „Остерський військовий лісгосп», у якому просив визнати незаконними накази останнього № 247 від 11.10.2016 і № 108-ОС від 12.10.2016 про звільнення з роботи, поновити його на роботі на посаді старшого майстра виробництва та стягти з цього підприємства 8533 грн 33 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу і 8000 грн 00 коп. на відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що наказами відповідача № 247 від 11.10.2016 і № 108-ОС від 12.10.2016 [PERSON] звільнено з посади старшого майстра виробництва за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором, за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Наказ № 247 від 11.10.2016 ґрунтується на рапорті головного інженера підприємства від 19.09.2016, на акті від цієї ж дати про відсутність позивача на робочому місці понад 3 години, на наказі відповідача № 166 від 29.06.2016 про оголошення [PERSON] догани і на протоколі засідання профкому підприємства від 03.10.2016 № 65. Позивач зазначає, що звільнення його відповідачем з роботи є незаконним. Так, 19.09.2016 р. він був відсутній на роботі з поважної причини у звязку з зверненням до лікаря; наказ відповідача № 166 від 19.09.2016 на цей час позивачем оскаржується у судовому порядку; на згаданому вище засіданні профкому згоди на звільнення позивача не надано. Незаконним звільненням ДП „Остерський військовий лісгосп» завдало [PERSON] втрат немайнового характеру у вигляді психологічного шоку, переживань внаслідок втрати зарплати і відпустки. Ухвалою суду від 05.12.2016 до участі у справі як третю особу притягнуто директора ДП „Остерський військовий лісгосп» [PERSON], який на час розгляду справи апеляційним судом припинив роботу на цій посаді у звязку з смертю. Оскаржуваним рішенням позов частково задоволено: визнано незаконним звільнення [PERSON] на підставі наказів ДП „Остерський військовий лісгосп» № 247 від 11.10.2016 і № 108-ОС від 12.10.2016, його поновлено на роботі на посаді старшого майстра виробництва ДП „Остерський військовий лісгосп», з цього підприємства на користь [PERSON] стягнуто 7803 грн 74 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у задоволенні решти вимог відмовлено; з ДП „Остерський військовий лісгосп» до бюджету стягнуто 551 грн 20 коп. судового збору. В апеляційній скарзі ДП „Остерський військовий лісгосп» просить скасувати дане рішення в частині задоволених позовних вимог і ухвалити рішення про відмову у їх задоволенні. Доводи скарги зводяться до такого: - висновок суду про те, що відповідач не довів законність звільнення позивача з роботи, суперечить наявним у справі доказам, яким не дано належної оцінки, - довідка лікаря Остерської амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 126 від 19.09.2016 та протокол засідання профкому ДП „Остерський військовий лісгосп» № 65 від 03.10.2016 судом безпідставно розцінено як докази незаконності звільнення [PERSON] Так, у згаданій довідці лікаря зазначено, що в результаті огляду останнього ознак його непрацездатності не виявлено. Крім того, він міг звернутися до лікаря або військового шпиталю, або амбулаторії смт Десна, де розташоване його робоче місце, що зайняло б значно менше його робочого часу, - позивач залишив своє робоче місце, нікого не попередивши про це, - судом не враховано, що відповідач дотримався процедури отримання згоди профкому на звільнення [PERSON] з роботи, - посилання суду на ч. 3 ст. 252 КЗпП України як на одну з підстав задоволення позову є хибним, т.я. позивач є членом профспілки ДП „Остерський військовий лісгосп» і не є членом виборного профспілкового органу, - з ДП „Остерський військовий лісгосп» на користь [PERSON] стягнуто середній заробіток за вимушений прогул, у т.ч. і за 12.09.2016. Однак у цей день він працював і за цей день йому виплачено зарплату, - визнання незаконним звільнення позивача з роботи не узгоджується з засобами захисту, що передбачені ст. 235 КЗпП України і ст. 16 ЦК України, - судом не враховано, що 20.09.2016 [PERSON] ухилявся від виконання своїх посадових обовязків, - після видачі відповідачем наказу про поновлення позивача на роботі на виконання рішення місцевого суду по цій справі позивач до роботи не приступив, пославшись на те, що він поступив на військову службу. У судовому засіданні представник ДП „Остерський військовий лісгосп» підтримав апеляційну скаргу, а представник [PERSON] її не визнала. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Постановляючи рішення, що оскаржується, суд І інстанції виходив з того, що: - відповідач не довів, що позивач 19 і 20 вересня 2016 р. порушував трудову дисципліну і що ним без поважних причин систематично не виконуються трудові обовязки, - звільнення [PERSON] з роботи відбулося без згоди первинної профспілкової організації ДП „Остерський військовий лісгосп» і з порушенням ч. 3 ст. 252 КЗпП України, - доказів завдання позивачеві відповідачем моральної шкоди у сумі 8000 грн 00 коп. не надано. З такими висновками частково не погоджується апеляційний суд. Так, по справі встановлено наступне. [PERSON] з 01.04.2015 працював на посаді старшого майстра виробництва ДП „Остерський військовий лісгосп», що підтверджено копією його трудової книжки (а.с. 134-136). Наказом ДП „Остерський військовий лісгосп» від 29.06.2016 № 166 [PERSON] оголошено догану, яку визнано незаконною рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 20.01.2017 по справі Козелецького районного суду № 734/2502/16-ц за позовом [PERSON] до ДП „Остерський військовий лісгосп» про скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності та ін. (копії цих наказу й рішення на а.с. 29, 130-133). З пояснень сторін та копії колективного договору, укладеного між ДП „Остерський військовий лісгосп» і його працівниками на 2016-2019 рр., вбачається, що позивач має такий графік роботи: початок робочого дня 08 год. 00 хв., кінець 17 год. 00 хв., обідня перерва з 12 год. 00 хв. до 13 год. 00 хв. (копія колективного договору на а.с. 35-41). Згідно з доповідною запискою головного інженера підприємства [PERSON] і актом, що складено ним разом з інженером з нормування [PERSON] та диспетчером [PERSON], 19.09.2016 [PERSON] був відсутній на роботі без поважних причин з 11 год. 30 хв. До 16 год. 05 хв. (копії даних документів на а.с. 51, 52). Згідно з довідкою Остерської районної лікарні від 10.03.2017 № 46, позивач 19.09.2016 близько 25 хвилин, починаючи з 12 год. 15 хв., оглядався лікарем, отримував від лікаря настанови та був направлений ним на здачу аналізів і на флюорографічне обстеження, яке могло зайняти тривалий час (копія цієї довідки на а.с. 153). Згідно з копією табеля обліку робочого часу за вересень 2016, який затверджено директором ДП „Остерський військовий лісгосп», і розшифровкою умовних скорочень у ньому, 19.09.2016 [PERSON] відпрацював неповну кількість встановлених колективним договором робочих годин внаслідок «неоплачуваної тимчасової непрацездатності у випадках, передбачених законодавством» (а.с. 116, 154-155). На дату звільнення позивач був членом первинної профспілкової організації ДП „Остерський військовий лісгосп», підтверджено її довідкою відповідного змісту від 26.01.2017 № 1 (а.с. 108).21.09.2016 директор ДП „Остерський військовий лісгосп» звернувся з поданням (вих. № 294 від 20.09.2016) до голови вказаної профспілки, у якому просив профком відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України прийняти вмотивоване рішення щодо надання згоди на звільнення позивача за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором (копія цього подання на а.с. 49). За наслідками його розгляду профком рішення не виніс, що підтверджено листом останнього від 04.10.2016 № 18 і протоколом засідання профкому від 03.10.2016 № 65 (їх копії на а.с. 33, 34). Наказом ДП „Остерський військовий лісгосп» від 20.09.2016 № 231 (його копія на а.с. 57) на [PERSON] накладено дисциплінарне стягнення у виді звільнення за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором. У цьому наказі зазначено, що його видано на підставі описаних вище рапорту, акта та акта від 20.09.2016 про відмову позивача від дачі пояснень з приводу відсутності на робочому місці (його копія на а.с. 50) та наказу про оголошення [PERSON] догани від 29.06.2016 № 166. Наказом ДП „Остерський військовий лісгосп» від 11.10.2016 № 247 [PERSON] з 12.10.2016 звільнено за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором. У цьому наказі зазначено, що його видано на підставі описаних вище рапорту, актів, наказів про оголошення [PERSON] догани та про накладення на нього дисциплінарного стягнення у виді звільнення, протоколу засідання профкому профспілки ДП „Остерський військовий лісгосп» від 03.10.2016 № 65, а також довідок Остерської міської амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 126 від 19.09.2016 і листа Остерської районної лікарні від 23.09.2016 № 237 (копія цього наказу на а.с. 25). Наказом ДП „Остерський військовий лісгосп» від 12.10.2016 № 108-ОС [PERSON] звільнено з 12.10.2016 за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором, з виплатою компенсації за невикористану відпустку (копія даного наказу на а.с. 27). У цьому наказі зазначено, що його видано на підставі від вказаного вище наказу від 11.10.2016 № 247. З встановленого апеляційний суд робить наступні висновки. Оскільки наказ ДП „Остерський військовий лісгосп» від 29.06.2016 № 166 про оголошення [PERSON] догани визнано незаконним рішенням суду, що набрало законної сили, то він не є доказом невиконання [PERSON] без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором. Наявними у справі доказами не підтверджено, що позивач 19.09.2016 був відсутній на роботі більше 3 годин протягом робочого дня без поважних причин. Так, зазначена у табелі обліку робочого часу причина відсутності позивача на роботі «неоплачувана тимчасова непрацездатність у випадках, передбачених законодавством», є поважною причиною відсутності його на роботі. У довідці Остерської міської амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 126 від 19.09.2016 і у листі Остерської районної лікарні від 23.09.2016 № 237, які є однією з підстав видачі оспорюваних наказів, зазначено, що позивач 19.09.2016 о 12 год. 15 хв. звертався до лікаря. Тож ці довідки теж не свідчить про неповажність причини відсутності [PERSON] на роботі у цей день з 11 год. 30 хв. до 16 год. 05 хв. Крім того, у справі відсутні докази, що для відвідування лікаря (у населеному пункті, який згідно з довідкою відповідача від 07.03.2017 № 1 (а.с. 156) розташований за 16 км від місця роботи позивача) й виконання призначень та настанов лікаря, а також для повернення на місце роботи позивачеві знадобилося менше часу, ніж він був відсутній на роботі. Отож висновки місцевого суду про незаконність звільнення [PERSON] та про необхідність його поновлення на роботі й відшкодування йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу є вірними. Рішення суду І інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про відшкодування позивачеві моральної шкоди не оскаржується і суд не встановив підстав для перегляду його у цій частині у порядку ч. 3 ст. 303 ЦПК України. Разом з тим: - посилання місцевого суду на ч. 3 ст. 252 КЗпП України як на підставу задоволення позову є невірним, т.я. [PERSON] був членом первинної профспілки ДП „Остерський військовий лісгосп», а не членом виборного профспілкового органу; - посилання суду І інстанції на незаконність звільнення позивача без згоди профспілки ДП „Остерський військовий лісгосп» є помилковим. Так, відповідач, запитуючи згоду профкому на звільнення позивача за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, повністю дотримався встановленої ст. 43 цього Кодексу процедури, але обґрунтованої відмови у наданні такої згоди від профспілки він не отримав. Частина 5 цієї ж статті приписує, що роботодавець вправі з своєї ініціативи звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації у разі, якщо в її рішенні нема обґрунтування відмови у наданні згоди на розірвання трудового договору. Тож ці два посилання підлягають виключенню з мотивувальної частини оскаржуваного рішення. У п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, що затверджена наказом Мінпраці України, Мінсоцзахисту України від 29.07.1993 № 58 з наступними змінами (зареєстрований у Мінюсті України 17.08.1993 за № 110) зазначено, що днем звільнення працівника є останній день роботи. З розрахунково-платіжної відомості за жовтень 2016 вбачається, що 12.10.2016 - день звільнення позивача відповідач оплатив. Отож період вимушеного прогулу позивача суд І інстанції мав визначити не з 12.10.2016, а з 13.10.2016 по 20.12.2016. За цей період [PERSON] належить стягти: 159 грн 26 коп. (визначений місцевим судом розмір середнього заробітку позивача за 1 робочий день, який учасниками судового розгляду не оспорюється і спосіб визначення якого відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабміну України від 08.02.1995 № 100) х 48 (кількість робочих днів у періоді вимушеного прогулу позивача) = 7644 грн 48 коп., з якого слід утримати податки й інші обовязкові платежі. Наведені нижче доводи апеляційним судом відкидаються. Так: - не має юридичного значення для справи те, що позивач залишив своє робоче місце, нікого не попередивши про це, що після видачі наказу про поновлення позивача на роботі на виконання рішення місцевого суду по цій справі він не приступив до роботи та що позивач міг звернутися до лікаря або військового шпиталю, або амбулаторії смт Десна, де розташоване його робоче місце, - твердження про те, що визнання незаконним звільнення позивача з роботи не узгоджується з засобами захисту, що передбачені ст. 235 КЗпП України і ст. 16 ЦК України, суперечить цим статтям, - про ухилення [PERSON] 20.09.2016 від виконання своїх посадових обовязків в оспорюваних ним наказах не йдеться. Тому судом І інстанції цей факт не встановлювався. Апеляційний суд вирішує дану справу як на доказах, поданих до місцевого суду, так і на наданих апеляційному суду доказах, т.я. всі вони мають виключне значення для справи. Отож оскаржуване рішення підлягає частковій зміні шляхом приведення його у відповідність до вищевикладеного.

Outcome: partial