Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

У липні 2016 року представник позивача звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (далі ТОВ «ВАШ АВТО») про визнання договору недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 14 липня 2016 року між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» було укладено договір фінансового лізингу № 004792, за умовами якого позивач перерахувала на рахунок відповідача адміністративний та авансовий платіж у розмірі 25\~725,00 грн. та 15\~000,00 грн. Проте даний договір позивач вважає таким, що укладений з порушенням прав споживача фінансових послуг, норм законодавства України, оскільки у відповідача була відсутня відповідна ліцензія на надання послуг фінансового лізингу, договір не було нотаріально посвідчено, договір містить несправедливі умови, що виражене у нечіткому визначенні підстав зміни розміру платежів, вартості предмета лізингу та перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку зі сторони лізингодавця. Тому позивач просить суд визнати договір фінансового лізингу недійсним, стягнути з відповідача сплачену нею суму грошових коштів та витрати зі сплати судового збору. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями указану справу для розгляду автоматизованою системою розподілено судді Черновському Г.В., але у звязку із звільненням указаного судді з посади судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська розпорядженням керівника апарату призначено повторний автоматизований розподіл справи, яка згідно із протоколом від 03 жовтня 2016 року передана для розгляду судді Ходаківському М.П. Ухвалою від 04 жовтня 2016 року суддею Ходаківським М.П. прийнято справу до свого провадження. Представник позивача надав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. В матеріалах справи містяться письмові заперечення представника відповідача на позовну заяву, в яких він просив суд відмовити у задоволені позову (а.с. 57-65). У своїх заперечення представник відповідача посилається на те, що ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» здійснює свою діяльність на підставі виданої довідки про взяття на облік юридичної особи Нацкомфінпослуг на зайняття господарською діяльністю по наданню послуг фінансового лізингу від 11 червня 2015 року. Згідно з ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав. Відповідно до\~ст. 6 Європейської конвенції з прав людини\~та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що 14 липня 2016 року між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» було укладено договір фінансового лізингу № 004792, предметом якого є транспортний засіб ЗАЗ VIDA (а.с. 22-29). На виконання умов указаного договору позивачем було перераховано на рахунок відповідача адміністративний та авансовий платіж у розмірі 25\~725,00 грн. та 15\~000,00 грн. (а.с. 37). Також позивач понесла витрати у вигляді 488,70 грн., що є банківською комісією за перерахунок відповідачу грошових коштів Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг є одним із видів фінансових послуг. Державне регулювання діяльності з надання фінансових послуг здійснюється шляхом , зокрема ведення державних реєстрів фінансових установ і реєстрів осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, та ліцензування діяльності з надання фінансових послуг (п.1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг») Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами іяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України. Ліцензія, яка надається для здійснення діяльності з надання фінансових послуг, не може передаватися третім особам. Відповідно до довідки, отриманої за допомогою офіційного сайту Національної комісії, що здійснює регулювання ринку фінансових послуг за кодом ЄДРПОУ встановлено, що відповідач не зареєстрований у якості фінансової установи, у нього відсутня ліцензія на надання фінансових послуг (а.с. 39-50). Відповідно до Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) є видом господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню. Посилання представника відповідача у письмових запереченнях на наявність довідки про взяття на облік юридичної особи Нацкомфінпослуг на зайняття господарською діяльністю по наданню послуг фінансового лізингу від 11 червня 2015 року не може бути прийнято до уваги, оскільки: 1.зазначена довідка була надана 11 червня 2015 року, до набрання чинності\~Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності» № 222-VIII від 02 березня 2015 року, відтак, після набрання чинності\~Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності» № 222-VIII від 02 березня 2015 року право на надання фінансових послуг (послуг з фінансового лізингу) може бути реалізовано лише після отримання відповідної ліцензії, яка у відповідача відсутня; 2.Договір фінансового лізингу № 004792 від 14 липня 2016 укладений між [PERSON] та ТОВ «ЛІЗИНГОВА КОМПАНІЯ «ВАШ АВТО», після набрання чинності\~Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності» № 222-VIII від 02 березня 2015року, відтак для його укладення відповідач зобовязаний був попередньо отримати ліцензію на право надання фінансових послуг (послуг з фінансового лізингу), яка у відповідача відсутня; 3.навіть до набрання чинності\~Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності» № 222-VIII від 02 березня 2015року, здійснення господарської діяльності, яка передбачала фактичне залучення коштів для придбання предмету лізингу, потребувало попереднього отримання ліцензії для здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, яка у відповідача відсутня. Отже, договір фінансового лізингу укладено відповідачем без відповідного на це дозволу як передбачено Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності». Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України \~правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Крім того суд вважає, що при укладанні оспорюваного договору фінансового лізингу були порушені вимоги, щодо його нотаріального посвідчення. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628ЦК України. Згідно\~статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Як вбачається з матеріалів справи, договір фінансового лізингу № 004792 від 14 липня 2016 року не був нотаріально посвідчений. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, яка відповідно до ч.1\~ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою до застосування усіма судами України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в\~ч. 2\~ст. 18 цього Закону\~- умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи\~\~умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п.п. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону). Аналізуючи пункти 10.5, 10.13, 10.15, 10.18, 12.1 договору фінансового лізингу №00004792 можна дійти висновку, що даний правочин по своїй суті спрямований на захист інтересів лише лізингодавця і на звуження його відповідальності, що свідчить про суттєву диспозицію між правами та обовязками сторін, а наявність механізму зміни вартості платежів та розміру предмета лізингу тільки лізингодавцем слугує лише цьому підтвердженням, оскільки позбавляє лізингоодержувача будь-яким чином впливати на зміну істотних умов договору, що свідчить про недійсність укладеного правочину. Ураховуючи вищевикладене, у спірному договорі фінансового лізингу наявні підстави для визнання даного договору недійсним через наявність у ньому несправедливих умов, можлива зміна яких зумовить зміну інших істотних положень договору, що заборонено ч. 1\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». До аналогічних правових висновків дійшов і Верховний Суд України, висловивши свою правову позицію у постанові від 16 грудня 2015 року, справа № 6-2766цс15, яка за правилами\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для врахування при розгляді справи судом (судами). Пленум Верховного Суду України у п. 10\~Постанови від 06 листопада\~\~2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~роз'яснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша\~статті 216 ЦК України\~застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Ураховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про необхідність застосування в даному випадку реституції та повернення сторін договору до попереднього становища шляхом зобов'язання відповідача повернути позивачеві передані за недійсним договором кошти (ст. 216 ЦК України). Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Ураховуючи вищевикладене, беручи до уваги письмові докази, наявні в матеріалах даної цивільної справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved