Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-03 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини в якому вказував, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . В той же час відповідачка, яка вироком Комінтернівського районного суду Одеської області від 25 травня 2010 року засуджена за жорстоке поводження з донькою (нанесення тілесних ушкоджень у вигляді численних саден, опіків, що утворилися внаслідок побоїв та застосування розжареної електроплити, залишення її в небезпеці), протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, зокрема, не підтримує з нею жодного зв`язку (за виключенням нетривалих телефонних контактів, що не мали системного характеру), не піклується про стан її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не цікавиться обставинами її життя, потребами, навчанням, не утримує дитину матеріально. [PERSON] мешкає з батьком та знаходяться на її повному матеріальному забезпеченні. Разом з тим, влітку 2020 року [PERSON] обманним шляхом (під приводом спільного відпочинку на морі), не повідомивши позивача, запропонувала доньці відвідати її. Після прибуття [PERSON] відповідачка, відібравши у доньки телефон та постійно змінюючи місця проживання, примушувала останню жебракувати та заробляти кошти для власних потреб, внаслідок чого [PERSON] повернулася до батька. Враховуючи вказані обставини, [PERSON] просив з метою найкращого врахування та забезпечення інтересів дитини, позбавити [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітньої, а також стягнути з відповідачки аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу). Ухвалою суду від 27 квітня 2021 року до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору залучено орган опіки та піклування виконкому Прибужанівської сільської ради Вознесенського району та виключено з числа третіх осіб без самостійних вимог орган опіки та піклування Вознесенської райдержадміністрації. В судовому засіданні, яке проводилося без участі позивача [PERSON] , його представник [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, судом відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб порталі судової влади України, причину неявки суду не повідомила. Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Прибужанівської сільської ради Гарбуз Т.М. в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала. Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представник позивача не заперечувала проти такого порядку вирішення спору. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] , представника третьої особи без самостійних вимог Гарбуз Т.М. , вислухавши пояснення та думку неповнолітньої [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . З матеріалів справи (а.с. 7, 9-13, 22-26) також вбачається, що відповідачка, яка вироком Комінтернівського районного суду Одеської області від 25 травня 2010 року засуджена за жорстоке поводження з донькою (нанесення тілесних ушкоджень у вигляді численних саден, опіків, що утворилися внаслідок побоїв та застосування розжареної електроплити, залишення її в небезпеці), протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, зокрема, не підтримує з нею жодного зв`язку (за виключенням нетривалих телефонних контактів, що не мали системного характеру), не піклується про стан її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не цікавиться обставинами її життя, потребами, навчанням, не утримує дитину матеріально. [PERSON] мешкає з батьком та знаходяться на її повному матеріальному забезпеченні. В судовому засіданні неповнолітня [PERSON] висловила думку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неї. При цьому пояснила, що відповідачка дійсно протягом тривалого часу не виконує своїх батьківських обов`язків, зокрема, не підтримує з нею жодного зв`язку (за виключенням нетривалих телефонних контактів, що не мали системного характеру), не піклується про неї, не утримує її матеріально. Також зазначила, що влітку 2020 року [PERSON] під приводом спільного відпочинку на морі запропонувала [PERSON] відвідати її. Після прибуття [PERSON] відповідачка, відібравши у доньки телефон та постійно змінюючи місця проживання, примушувала останню здійснювати крадіжки, внаслідок чого [PERSON] повернулася до батька. В матеріалах справи відсутні докази, що б вказували на наявність причин невиконання відповідачкою батьківських обов`язків в минулому, що можуть бути визнані судом поважними, та докази, що свідчать про її бажання виконувати ці обов`язки в майбутньому. Відповідно до вимог ст.ст. 150, 155, 180 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, забезпечити здобуття нею освіти, готувати її до самостійного життя, що є найважливішими обов`язками матері і батька, а також повинні матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» (аналогічно положеннями Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року) передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Відповідно до п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Водночас, згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ч. 1 ст. 9 Конвенції). В рішеннях Європейського Суду з прав людини у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року та у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року висловлено наступне: оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Тому, ретельно зваживши доводи, надані докази, встановлені в судовому засіданні обставини, зокрема байдуже ставлення відповідачки до дитини, її свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків, приймаючи до уваги письмовий висновок органу опіки та піклування Вознесенської райдержадміністрації від 30 грудня 2020 року (підтриманий органом опіки та піклування виконкому Прибужанівської сільської ради Вознесенського району), суд вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав щодо [PERSON] , оскільки це буде відповідати інтересам останньої. Разом з тим, згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Положення ч.ч. 2, 3 ст. 166 СК України передбачають, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Ч.ч. 1, 3 ст. 181, ч. 1 ст. 183 СК України передбачають, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я, матеріальне становище дитини та платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність у платника рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 СК України). Враховуючи вимоги ст. 182 СК України, зокрема стан здоров`я та матеріальне становище дитини, відсутність в матеріалах справи інформації про особу відповідачки, що б вказувала на те, що остання не має можливості матеріально утримувати дитину, проте, окрім [PERSON] , має на утриманні ще п`ятьох неповнолітніх дітей (згідно пояснень учасників справи та [PERSON] ), суд прийшов до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] в розмірі 1/12 частини її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнення аліментів починається з дати подачі позову та припиняється з досягненням дитиною повноліття. При цьому, згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. З врахуванням положень ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь держави (згідно розміру задоволених позовних вимог) підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 1 210,67 грн. (908 грн. за вимогу про позбавлення батьківських прав + 302,67 грн. за вимогу про стягнення аліментів).

Outcome: partial