Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

У листопаді 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, якою просив визнати за ним право власності в цілому на домоволодіння [ADDRESS] і складається з: житлового будинку літ.А-1, прибудови літ.А1-1, загальною площею 70,4 кв.м., житловою площею 41,9 кв.м., веранди літ.а-1, сараю літ.В, під В погребу, сараю літ.Д, сараю (тимч.) літ.Е, навісу літ.З, вбиральні літ.Ж, душу літ.И, огорожі, споруд №1-11, мостіння - І. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав на те, що [INFO] померла його мати [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина, до складу якої входить 7/10 частин домоволодіння [ADDRESS]. 20 квітня 1985 року за позивачем було зареєстровано право власності на 7/10 частин домоволодіння [ADDRESS]. Рішенням виконавчого комітету Красногвардійської районної ради народних депутатів №131/4 від 11.04.1986 року, було розподілено домоволодіння [ADDRESS] на два самостійних двора та за житловим будинком під літ.Б-1 (тепер літ.А), що належав [PERSON], була закріплена земельна ділянка площею 561 кв.м., присвоїв [ADDRESS], проте, при винесенні рішення №131/4 від 11.04.1986 року [PERSON] була вже померлою, оскільки померла ще [INFO], у зв'язку з чим, позивач вимушений звернутись до суду із зазначеною позовною заявою. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, просив позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причин неявки суду не повідомив. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надавши на адресу суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності. Вислухавши позивача, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON] (а.с.18). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на домоволодіння [ADDRESS]. 20 квітня 1985 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на 7/10 частин домоволодіння [ADDRESS] (а.с.7,8). Рішенням виконавчого комітету Красногвардійської районної ради народних депутатів №131/4 від 11 квітня 1986 року, було розподілено домоволодіння [ADDRESS] на два самостійних двора та за житловим будинком під літ.Б-1 (тепер літ.А), що належав [PERSON], була закріплена земельна ділянка площею 561 кв.м., присвоїв [ADDRESS] (а.с.9). Встановлено, що переобладнання приміщення 1-3 площею 11,7 кв.м. в житлову та будівництво сараю (тимч.) літ.Е, навісу літ.З, вбиральні літ.Ж, душу літ.И, відбулось до 05.08.1992 року. 09 жовтня 2014 року [PERSON] отримав технічний паспорт на домоволодіння [ADDRESS], виготовлений ФОП [PERSON] (а.с.14-23). Статтею 392 ЦК України передбачено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК України. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1216 ЦПК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. У відповідності до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України. Проте, будь-які докази, які б підтверджували, що спадкодавець набув права власності на житловий будинок в цілому, а також, що спірний будинок в цілому введений в експлуатацію, суду не надано. Крім того, як вбачається з акту від 20.05.2014 року, в домоволодінні [ADDRESS] (а.с.25), відбулось переобладнання приміщення 1-3 площею 11,7 кв.м. в житлову та будівництво сараю (тимч.) літ.Е, навісу літ.З, вбиральні літ.Ж, душу літ.И, а отже, зазначені будівлі вважаються самочинним будівництвом. За змістом ч.1 ст.376 ЦК України, об'єкт нерухомості належить до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; при будівництві допущені істотні порушення будівельних норм і правил. У разі недотримання спадкодавцем вимог законодавства щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно, судами може визнаватись у порядку спадкування право на забудову, право на будівельні матеріали та інше у відповідності зі встановленим судом правовим режимом спірного майна. Право власності на об'єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім'я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва. Позивач не надав до суду доказів чи будівництво закінчено (переобладнання приміщення 1-3 площею 11,7 кв.м. в житлову) та чи прийняте нерухоме майно (будівництво сараю (тимч.) літ.Е, навісу літ.З, вбиральні літ.Ж, душу літ.И), в експлуатацію в установленому законом порядку. Стаття 331 ЦК України передбачає, якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 року, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до І-ІІІ категорій складності, та об'єктів, будівництво яких здійснюється шляхом реєстрації відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до IV і V категорій складності, здійснюється на підставі акта готовності об'єкта до експлуатації шляхом видачі інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється. Порядок прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, регулюється Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24.06.2011 року за №91. Крім того, відповідно до вимог ч.1 ст.15 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення. Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво в порядку спадкування може мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Посилання позивача на те, що переобладнання приміщення 1-3 площею 11,7 кв.м. в житлову та будівництво сараю (тимч.) літ.Е, навісу літ.З, вбиральні літ.Ж, душу літ.И, відбулось до 05.08.1992 року (а.с.25) та не належать до самочинного будівництва, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки докази, які б підтверджували, що ці будівлі не повинні вводитися в експлуатацію, суду не надано. Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 20.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, якщо спадкодавцем було здійснено самочинне будівництво (ч.1 ст.376 ЦК України), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва, а не на спірне домоволодіння. Посилання позивача на ст.377 ЦК України, суд не приймає до уваги, у зв'язку з наступним. Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Отже, діюче законодавство передбачає можливість переходу права власності, права користування на земельну ділянку, де розміщений житловий будинок, будівля або споруда, лише у особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду. Доказів того, що позивач набув право власності в цілому на домоволодіння [ADDRESS] і складається з: житлового будинку літ.А-1, прибудови літ.А1-1, загальною площею 70,4 кв.м., житловою площею 41,9 кв.м., веранди літ.а-1, сараю літ.В, під В погребу, сараю літ.Д, сараю (тимч.) літ.Е, навісу літ.З, вбиральні літ.Ж, душу літ.И, огорожі, споруд №1-11, мостіння - І, суду надано не було. Також, згідно ст.125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Крім, того відповідно до ст.12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до вищевказаного кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності. За таких обставин, вимоги позивача є незаконними і необґрунтованими. Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, оскільки позивачем не було заявлено вимоги про стягнення судових витрат, зазначене питання судом не вирішувалось. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed