Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

У квітні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про втрату права на користування житловим приміщенням що розташоване за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування позову, вказав, що відповідач, який є його сином, має зареєстроване місце проживання за вказаною адресою, проте з 2017 року, в цьому будинку не проживає та ним не користується. У судовому засіданні 27.11.2020 року, представник позивача [PERSON] , позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення, заявив клопотання про подальший розгляд справи у його відсутність. Відповідач у судове засідання призначене на 27.11.2020 повторно не прибув, про дату, час та місце слухання справи судом повідомлявся належним чином, у відповідності до вимог ч.ч. 5, 6, п.2 ч.7, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не подав. У відповідності з вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність відповідача, в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши доводи позовної заяви, вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] [INFO] є власником нерухомого майна, що розташоване по [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право приватної власності на житловий будинок виданим Виконавчим комітетом Новоодеської міської ради народних депутатів, та зареєстровано Вознесенським бюро технічної інвентаризації. Відповідач зареєстрований у вказаному будинку як син позивача, але не проживає в ньому з 2017 року., що підтверджується довідкою №40719 від 20.02.2020 року виданою Виконавчим комітетом Новоодеської міської ради та актом обстеження по факту проживання [PERSON] від 20.02.2020 року, згідно з яким на день обстеження встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований але фактично не проживає син власника домоволодіння [PERSON] в зв`язку зі зміною місця проживання. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За приписами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна. Частиною 1 ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них, що встановлено ст. 379 ЦК України. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. За змістом ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Положеннями ст. 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч.1 ст. 29 ЦК України). Згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. За змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Викладені в позові обставини щодо не проживання відповідача у належному позивачу будинку з 2017 року, тобто більше 2 років до моменту звернення до суду із позовом, суд вважає встановленим. Враховуючи той факт, що відповідач, місце проживання якого зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , за вказаною адресою не проживає більше 2 років без поважних причин, що є встановленим у судовому засіданні, він є особою, що втратила право користування цим житловим приміщенням. Згідно із статтями 10, 60 ЦПК кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідач не проживає в спірному будинку більше двох років. У зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку про задоволення позову, оскільки відповідач втратив право користування житловим будинком та добровільно не здійснює дії щодо зняття з реєстрації свого місця проживання, що обмежує позивача у розпорядженні належного йому будинку. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи, що позивача [PERSON] звільнено від сплати судового збору, на підставі ухвали суду, сума судових витрат у розмірі 840,80 грн., підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь держави

Outcome: approved