Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

У липні 2019 року позивач [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) звернулась до суду з позовом про визнання відповідача [PERSON] (місце реєстрації: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування вимог позивач зазначила, що квартира [ADDRESS] належить їй особисто на праві приватної власності згідно витягу про державну реєстрацію прав від 19.05.2011 року та договору дарування 1/2 частини квартири від 08.10.2015 року. У вказаній квартирі зареєстрований її колишній чоловік [PERSON] , проте жодних правових підстав користуватися вказаною квартирою відповідач не має. Після розірвання шлюбу [PERSON] за вищевказаною адресою не проживає. У квартирі за місцем своєї реєстрації відповідач не з`являється, жодних витрат на утримання квартири не здійснює, комунальні платежі не сплачує, однак залишився бути зареєстрованим у квартирі [ADDRESS] . На даний час реєстрація відповідача створює позивачу перешкоди у розпорядженні квартирою, у зв`язку із чим вона звернулась до суду. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові, та просив суд їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлявся належним чином. Причини неявки в судове засідання суду не повідомив. Згідно ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно витягу про державну реєстрацію прав від 19.05.2011 року та договору дарування 1/2 частини квартири від 08.10.2015 року [PERSON] є одноосібним власником квартири [ADDRESS] (а.с. 8, 9-10, 11-12). З позовної заяви вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , який є колишнім чоловіком позивача [PERSON] . Факт не проживання відповідача у квартирі [ADDRESS] підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 02.07.2019 року, засвідченим сусідами гр. [PERSON] та гр. [PERSON] , відповідно до якого [PERSON] з березня 2015 року у квартирі [ADDRESS] фактично не проживає (а.с. 13). Окрім цього, згідно листа начальника Оболонського УП ГУ НП у м. Києві полковника поліції Худякова Євгена від 29.07.2020 року №С-3901/125/51/-2020 гр. безпосередньо гр. [PERSON] з усними або письмовими заявами чи скаргами до Оболонського УП ГУ НП у м. Києві щодо вчинення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] не звертався. З позовної заяви вбачається, що [PERSON] не мешкає в квартирі [ADDRESS] більше одного року поспіль. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, при цьому відповідачем не надано належного та допустимого доказу на спростування позовних вимог. Аналізуючи зібрані у справі докази у сукупності, суд вважає доведеним той факт, що відповідач [PERSON] не мешкає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 41 Конституції України, «Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним». Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 386 ЦК України визначено засади захисту права власності: Держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] , як одноосібний власник нерухомого майна, має право на здійснення права власності на належну їй квартиру [ADDRESS] та вимагати усунення порушень цього права. Частиною 2 ст. 405 Цивільного кодексу України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про необхідність визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] . Згідно ст. 142 ЦПК України, у разі задоволення позовних вимог з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати. Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316, 319, 321, 383, 386, 391, 405 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved