Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-21 00:00:00

У липні 2018 року [PERSON] звернулася до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про визнання [PERSON], [INFO], паспорт [NUMBER], виданий Добропільським МРВ УМВС України в Донецькій області, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що вона є власником [ADDRESS]. З 2003 року та станом на теперішній час за вказаною адресою зареєстрований відповідач [PERSON], [INFO]. За вказаною адресою відповідач не мешкає більше 5 років. Місце його фактичного проживання не відоме. Тобто, відповідач більше ніж один рік відсутній за місцем своєї постійної реєстрації на території України. Зв'язку з відповідачем позивач не має. [PERSON] більше 5 років не проживає в даній квартирі, участі щодо утримання майна він не приймає. Позивач утримує квартиру, в тому числі сплачує всі житлово-комунальні послуги та змушена їх сплачувати з розрахунку кількості зареєстрованих в квартирі осіб, що також негативно впливає на її матеріальне становище. Крім того, позивач прибирає та проводить поточний ремонт. Будь-яких домовленостей відносно утримання житла між сторонами не встановлювалося. [PERSON] зазначила, що позбавлення відповідача права користування житлом їй необхідне для подальшого знаття його з реєстрації місця проживання. Позивач [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Із заявою про розгляд справи у його відсутність та з повідомленням причин неявки до суду не звертався. Відзиву на позовну заяву до суду не надавав. Згідно ч. ч. 1, 8 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 ЦПК України. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [ADDRESS], належить позивачу на праві приватної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 07 червня 2018 року, посвідченим приватним нотаріусом Добропільського міського нотаріального округу Донецької області Молодняк Л.П, зареєстрованому в реєстрі за № 1065. (а.с. 6-8) Цей факт також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07 червня 2018 року (а.с.11). Як вбачається з домової книги для реєстрації громадян, які проживають за адресою [ADDRESS], та підтверджується довідкою Відділу реєстрації Добропільської міської ради від 09 липня 2018 року та довідкою від 12 червня 2018 року про зареєстрованих осіб за вищенаведеною адресою, виданою Відділом реєстрації Добропільської міської ради, [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 11 листопада 2003 року (а.с. 9-10, 12, 18) Згідно акту від 07 червня 2018 року, складеного комісією ТОВ «Добропільське експлуатаційне підприємство №2», відповідач [PERSON], [INFO], за адресою [ADDRESS], зареєстрований, але не проживає вже понад п'ять років (а.с. 13). Цей факт також підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що бачили відповідача лише маленьким, а це було понад 10 років назад. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316. 317, 319, 321 ЦК України). Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Всупереч положенням ст. ст. 12, 81 ЦПК України відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин відсутності за місцем реєстрації більше року, а також доказів на підтвердження користування відповідачем спірною квартирою, виконання ним обов'язків наймача, пов'язаних з утриманням та оплатою комунальних послуг. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Відтак, вищезазначені статті передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї. Враховуючи викладене, а також те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] понад один рік без поважних причин не мешкає за адресою: [ADDRESS], суд вважає, що він втратив право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі ст. 405 ЦК України.

Outcome: approved