Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

У квітні 2020 року представник КП БМР «Білоцерківтепломережа» звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з централізованого опалення, в якому просив стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 20 731,23 грн. за опалення та підігрів води. В обґрунтування позову вказував, що згідно особового рахунку № [NUMBER] , відповідач починаючи з 01.11.2015 року по 01.03.2020 року має заборгованість за опалення та підігрів води в розмірі 20 731,23 грн. Боржнику надіслано попередження про наявність заборгованості з вимогою сплатити кошти, однак останній заборгованості не погасив. 06.04.2020 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранова А.Ю. 21.04.2020 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи. 08.09.2020 року заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області позов Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» до [PERSON] про стягнення суми боргу за опалення та підігрів води позов задоволено повністю, стягнуто з [PERSON] заборгованість за опалення та підігрів води в розмірі 20 731,23 грн. та 2 102 грн. судового збору. 30.11.2020 року ухвалою суду за заявою відповідача [PERSON] скасовано вказане заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08.09.2020 року, справу призначено до розгляду. 11.02.2020 року представник позивача [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Крім того, представник позивача в поясненнях по справі зазначила про часткову оплату відповідачем послуг, зокрема, в грудні 2015 року - 253,07 грн., та в липні 2019 року - 1000 грн., що свідчить про визнання ним свого боргу та переривання строку позовної давності. 07.12.2020 року відповідач подав через канцелярію суду відзив на позовну заяву, заяву про застосування строку позовної давності та заяву про розгляд справи без його участі. У відзиві [PERSON] борг не визнав, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обгрунтування зазначив, що є власником квартири по [ADDRESS] , але платежі за послуги він не здійснював, оскільки отримувачем квитанцій та особою, яка сплачувала кошти на рахунок позивача є [PERSON] . На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією договору купівлі-продажу квартири від 15.07.2015 року. Згідно розрахункового листа абонента, особовий рахунок № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , відкритий на ім`я [PERSON] та за власником вказаного рахунку рахується заборгованість за спожиті послуги теплопостачання за період з листопада 2015 року по березень 2020 року в сумі 20 731,23 грн. Позивачем на адресу відповідача направлялась претензія з вимогою в добровільному порядку провести оплату заборгованості протягом місяця з дати одержання претензії. Згідно наявних у справі відомостей з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання, відповідач зареєстрований за вказаною вище адресою з 29.11.2016 року. Отримувачем квитанцій на сплату послуг з теплопостачання по о/р 34195-1 за адресою [ADDRESS] вказано [PERSON] , що підтверджується оригіналами квитанцій за грудень 2014 року - травень 2015 року, травень 2019 року При вирішенні справи, суд виходить з наступного. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Згідно статті 9 даного Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Відповідно до ч. 3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить якщо інше не встановлене договором або законом. Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки. Частиною 1 статті 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 6 вказаного Закону учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Виконавцями комунальних послуг є: послуг з постачання теплової енергії - теплопостачальна організація (п. 3 ч. 2 ст. 6 Закону). Згідно з п. 5 ч. 2 Закону індивідуальний споживач зобов`язаний: оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до статі 1 Законом України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Статтею 322 Цивільного кодексу України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відзиві на позов відповідач заперечує щодо наявної у нього заборгованості за надані послуги, оскільки отримувачем квитанцій за адресою по [ADDRESS] та особою, яка сплачувала кошти на рахунок позивача є [PERSON] , а тому платежі за послуги він (відповідач) не здійснював. Разом з цим, [PERSON] є попереднім власником квартири по [ADDRESS] , що підтверджується наявною у матеріалах справи копією договору купівлі-продажу зазначеної квартири, а відповідно його зобов`язання по утриманню майна припинилися в день відчуження квартири, тобто 15.07.2015 року. Відповідач не заперечував тієї обставини, що є власником квартири, а тому послуги з теплопостачання за вказаною адресою зобов`язаний сплачувати саме він. Враховуючи вищевикладене та оцінюючі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про порушення відповідачем обов`язків в частині оплати наданих житлово-комунальних послуг. У відзиві та заяві про застосування строку позовної давності відповідач зазначив, що оскільки позивач звернувся до суду з позовом у квітні 2020 року, а просить стягнути борг за період з листопада 2015 року, відповідно останній пропустив строки позовної давності, а тому позов не підлягає задоволенню. Позовна давність згідно ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. Відповідно до положень ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, а строк, що визначений місяцями, - у відповідне число останнього місяця строку. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 16.06.2020 року у справі № 372/266/15-ц. У даній справі позивач просить стягнути заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01.11.2015 року по 01.03.2020 року, при цьому з позовом звернувся поштою 01.04.2020 року, тобто позовні вимоги заявлені за межами трьохрічного строку позовної давності. Аргументи позивача про переривання строку позовної давності у зв`язку зі сплатою відповідачем в грудні 2015 року 253,07 грн. та в липні 2019 року 1000 грн., що свідчить про визнання ним свого боргу, суд відхиляє з підстав того, що відповідач заперечує здійснення саме ним вказаних платежів, а в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що дають суду можливість встановити зворотнє. Вчинення особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу є підставою для переривання строку давності за умови, якщо такі дії вчинені особисто особою, до якої пред`явлено вимогу, а дії вчинені іншою особою (не відповідачем) не переривають строк позовної давності для пред`явлення вимог саме до відповідача. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04.11.2020 року № 755/231/17-ц. Стаття 12 ЦПК України визначає принцип змагальності цивільного судочинство. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про визнання відповідачем заборгованості за період з листопада 2015 року. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково та стягнути з відповідача заборгованість лише за три роки, які передували зверненню до суду з позовом, тобто за період з квітня 2017 року по березень 2020 року розмір якої становить 15 656,68 грн., що складається із заборгованості за: 2017 рік в розмірі 1 750,75 грн. (жовтень - 217,58 грн., листопад - 728,91 грн., грудень - 804,26 грн.); 2018 рік - 5 566,47 грн. (січень - 1 048,87 грн., лютий - 1 097,73 грн., березень - 1 013,38 грн., квітень - 166,80 грн., жовтень - 139,78 грн., листопад - 878,51 грн., грудень - 1 221,40 грн.); 2019 рік - 6 219,38 грн. (січень - 1 453,54 грн., лютий - 1 169,75 грн., березень - 1 025,56 грн., квітень - 409,61 грн., жовтень - 75,35 грн., листопад - 892,20 грн., грудень - 1 193,37 грн.); 2020 рік - 2 120,08 грн. (січень - 1 205,42 грн., лютий - 914,66 грн.). Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір у відсотковому відношенні до задоволених вимог. Так, позивачем до відповідача заявлено позовні вимоги на загальну суму 20 731,23 грн., задоволено судом до стягнення суму 15 656,68 грн., тобто 75,52% від заявленого розміру. Отже, сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 1 587,43 грн. (2 102 х 75,52%). На підставі викладеного,

Outcome: partial