Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-15 00:00:00

У липні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила, що на підставі договору дарування від 22.11.1994 року та рішення суду від 05.08.2008 року вона є власником квартири [ADDRESS]. В належній їй квартирі був зареєстрований відповідач [PERSON] за його проханням. Відповідач не мешкає в квартирі з 2012 року. Речей відповідача у її квартирі не має. Комунальні послуги сплачує вона самостійно, що становить її у скрутне матеріальне становище. Отримати державну допомогу вона не може, оскільки відповідач у квартирі давно не мешкає. Враховуючи викладене, просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою №21 у будинку №35 по вул. Наді Курченко у м. Краматорську Донецької області. У судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Надала до суду заяву, у якій підтримала позовні вимоги у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечувала та просила суд розглянути справу у її відсутність. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, прийшов до наступного. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 22.11.1994 р., посвідченого завідуючою Першої Краматорської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого Краматорським міським бюро технічної інвентаризації, та на підставі рішення суду від 05.08.2008 року [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: вул. Наді Курченко, 35/21 м. Краматорську Донецької області. (а.с. 4-5). Відповідно до положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 401 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Як вбачається з довідки КО «ЖБК» від 18.07.2016 року, у квартирі [ADDRESS]: позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] (а.с.9) Відповідно до акту про непроживання від 08.08.2016 року (а.с.17), відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO], але за вказаною адресою не мешкає з 2014 року. Його речей в квартирі не має. Відповідно до п.4 ч. 1 ст.406 ЦК сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відтак, враховуючи, що відповідач не є власником або членом сімї власника квартири [ADDRESS], тобто позивача по справі, суд вважає, що обставини, які були підставою для надання [PERSON] права користування квартирою [PERSON] на цей час припинені. Таким чином, позов [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою №21 у будинку №35 по вул. Наді Курченко у м. Краматорськ Донецької області підлягає задоволенню.

Outcome: approved