Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

У листопаді 2016р. [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що йому на праві власності на підставі нотаріально посвідченого договору від 01 липня 2016року належить квартира [ADDRESS], в якій у 2010 році був зареєстрований відповідач по справі [PERSON], з яким у позивача відсутні будь-які відносини. Зазначав, що [PERSON] в належній йому квартирі не проживає, його особисті речі в квартирі відсутні. Місце проживання відповідача позивачу не відомо, оскільки зв'язок із ним відсутній та до квартири він не приходить. Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд винести рішення, яким визнати відповідача таким, що втратив право на користування квартирою №75 по вул. Михайлівська,46 в м.Одесі. Позивач у судове засідання не зявився, надав до канцелярії суду заяву, якою позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити та розглянути справу в порядку заочного провадження, у звязку з систематичною неявкою відповідача в судові засідання (а.с.22,27). Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася, відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України (а.с.17,18). Згідно ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку з неявкою відповідача та неповідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, які беруть участь у справі, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються главою 29, розділом першим, та главою 32 розділу другого книги третьою Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Встановлено, що позивачу на праві приватної власності на підставі нотаріально посвідченого договору від 01 липня 2016року належить квартира [ADDRESS] (а.с.5). Право власності позивача на квартиру [ADDRESS] 01 липня 2016року зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою від 07 липня 2016року (а.с.6). Відповідно до довідки (виписки із будинкової книги про склад сімї та реєстрацію) №5986 від 31.10.2016р. в квартирі позивача з 06 травня 2010року зареєстрований піднаймач [PERSON] (а.с.7). Встановлено, що [PERSON] з дня реєстрації в квартирі [ADDRESS] не проживає, що підтверджується актами комісії ділянки №2 КП ЖКС Хмельницький від 19 липня 2017року, 08 серпня 2016року та 04 січня 2017року, завіреними Головою ділянки №2 КП ЖКС Хмельницький (а.с.19,20,21). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Права власника житлового будинку, квартири визначенні статтями 317,383 ЦК України та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] був зареєстрований у спірній квартирі та набув право користування нею у 2010р., зі згоди колишнього власника квартири. Чинним законодавством не передбачено перехід прав та обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої він вселився, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування житлом. Права відповідача, який не є власником спірної квартири, на користування нею було похідним від прав колишнього власника цієї квартири, а з припиненням його права власності, припинилося і право користування житлом відповідача. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки позивач [PERSON] є новим власником квартири, який не надавав згоди на вселення та реєстрацію у ній відповідача, а останній був зареєстрований у квартирі зі згоди колишнього власника, суд приходить до висновку про задоволення вимог в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, оскільки після того, як особа, до якої він вселився, позбулась права власності, він став тимчасовим жильцем. Суд вважає доведеним факт того, що на момент розгляду справи відповідач відсутній в квартирі понад один рік без поважних причин. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Отже, рішення суду, яке набрало законної сили, є підставою для зняття відповідача з реєстрації місця проживання. На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності. Відповідачем до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутнім у судових засіданнях відповідач також розпорядився на власний розсуд. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 551,20 грн., які повністю сплачені позивачем при зверненні до суду. На підставі ст.ст. 317, 319, 383, 391 ЦК України,

Outcome: approved