Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

У листопаді 2017 року заявники звернулась до суду із вказаною заявою про розірвання шлюбу в порядку ч. 3 ст. 293 ЦПК України. В обґрунтування заяви зазначено, що заявники перебувають у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають двох дітей. Через певний час їхнього спільного шлюбу сімейне життя не склалося. Фактично шлюбні відносини припинені, спільне господарство не ведеться. В судове засідання заявники не з'явилися, про розгляд заяви повідомлялися належним чином, до суду подали клопотання про розгляд заяви за їх відсутності. Суд визнав за можливе проводити розгляд справи у відсутність заявників, заінтересованих осіб. Вивчивши заяву, дослідивши та оцінивши письмові докази у їхній сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського району м. Києва 25 січня 1997 року серії [NUMBER], 25 січня 1997 року між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], було зареєстровано шлюб, запис в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу № 79. Від шлюбу заявники мають двох дітей, а саме неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві 29.03.2005 року, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 29.03.2005 року зроблено відповідний запис за № 673, та сина [PERSON], [INFO], [NUMBER], виданий Печерським РВ ГУ ДМС України в м. Києві 04.04.2016 року. 15.05.2015 року між заявниками було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тищенко А.В. 15.05.2015 року, реєстровий № 102, відповідно до умов якого всі питання, які стосуються майна, набутого в період шлюбу, повністю врегульовані, будь-які спори з даного приводу відсутні. 24.11.2017 року між заявниками укладено договір про визначення місця проживання дитини та участь батьків у вихованні й утриманні дитини, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тищенко А.В., реєстровий № 249, яким визначено, що після розірвання шлюбу їхня спільна неповнолітня донька [PERSON] буде проживати разом з мамою [PERSON] за місцем її проживання. Згідно з ч. 3 ст. 293 ЦПК України, у порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом. Статтею 51 Конституції України проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з приписами ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Під час розгляду справи судом з'ясовано, що сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки, проживають окремо та втратили один до одного почуття поваги і любові. З'ясувавши фактичні взаємини подружжя, суд приходить до висновку, що сім'я сторін існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved