Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

У липні 2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з нього стягнуто на користь відповідачки [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , щомісячно в розмірі 1/4 частини усіх видів доходу до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 18 грудня 2015 року, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Також, відповідно до виконавчого листа, виданого Володарським районним судом Донецької області 17 січня 2019 року з позивача стягнуто на користь відповідачки [PERSON] , кошти на її утримання в розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 12 жовтня 2018 року і до досягнення дитиною [PERSON] шестирічного віку, тобто до [INFO] . Відповідно до судового наказу, виданого Іллічівським районним судом м. Маріуполя Донецької області 19 лютого 2020 року по справі №264/723/20, з позивача стягнуто на користь відповідачки - [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи утримання з 06 лютого 2020 року. Також, згідно виконавчого листа, виданого Іллічівським районним судом м. Маріуполя Донецької області 25 травня 2020 року, з позивача стягнуто на користь відповідачки [PERSON] аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною [PERSON] , 2018 року народження, трьох років, тобто до [INFO] . На теперішній час, позивач не має постійного заробітку, отже не має можливості сплачувати аліменти у встановлених раніше судом розмірах. На підставі викладеного, позивач просить зменшити розмір аліментів на утримання дитини [PERSON] з 1/4 частини усіх видів доходу до 1/6 частини усіх видів доходу до досягнення дитиною повноліття; аліментів на [PERSON] з 1/6 частини усіх видів доходу до 1/8 частини усіх видів доходу до досягнення дитиною [PERSON] трьох років; аліментів на утримання дитини [PERSON] з 1/4 частини усіх видів доходу до 1/6 частини усіх видів доходу до досягнення дитиною повноліття; аліментів на утримання [PERSON] з 1/6 частини усіх видів доходу до 1/8 частини усіх видів доходу, щомісячно, до досягнення дитиною [PERSON] шестирічного віку. Позивач в судове засідання не з`явився, його інтереси представляє [PERSON] . Представник позивача [PERSON], що діє на підставі довіреності, в судове засідання не з`явився, направив на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, направила на адресу суду заяву, відповідно до якої не заперечує проти задоволення позовних вимог, просить розглядати справу за її відсутності. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи повідомлена. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України суд розглядає справу за відсутності відповідача. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із тим, що відповідачка [PERSON] не використала наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно рішення Апеляційного суду Донецької області у м.Маріуполі від 09 березня 2016 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи утримання з 18 грудня 2015 року. Рішенням Володарського райсуду Донецької області від 11 грудня 2018 року з [PERSON] стягнуті аліменти на утримання [PERSON] в розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку щомісячно, до досягнення дитиною [PERSON] шестирічного віку, починаючи утримання з 09 жовтня 2021 року. Судовим наказом Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 19 лютого 2020 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи утримання з 06 лютого 2020 року. 24 квітня 2020 року Іллічівським райсудом м.Маріуполя ухвалено рішення, відповідно до якого з [PERSON] стягнуті аліменти на утримання [PERSON] в розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку щомісячно, до досягнення дитиною [PERSON] трирічного віку, починаючи утримання з 06 лютого 2020 року. Суду надано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів №58359107, відповідно до якого заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів на утримання [PERSON] станом на червень 2020 року склала 20953,29 грн. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, відповідно до якого заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів на утримання дитини [PERSON] станом на червень 2020 року склала 15742,47 грн. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів №62548959, відповідно до якого заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів на утримання дитини [PERSON] станом на 14 липня 2020 року склала 18409,29 грн. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів №62549343, відповідно до якого заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів на утримання [PERSON] станом на липень 2020 року склала 13411,72 грн. Згідно трудової книжки, 16 червня 2019 року, [PERSON] звільнений з ПрАТ «ММК ім.Ілліча». Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Однією із основоположних засад цивільного судочинства є його диспозитивність, яка, зокрема, полягає у розгляді судом справ виключно за зверненням особи, у межах заявлених нею вимог та на підставі поданих доказів. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Мінімальний розмір аліментів не виконує обмежувальну функцію при визначенні розміру аліментів, який цей мінімум перевищує. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 461/4936/16 від 31 жовтня 2018 року. За змістом ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ст. 183 та ст. 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду і пов`язує таку заміну із способом їх присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Також, судом враховано положення ч.2 ст. 84 СК України, відповідно до якої дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю особи, у зв`язку із втратою годувальника, майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, - 50 відсотків. Загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. Отже, виходячи із наданих матеріалів справи, встановлено, що [PERSON] присуджено виплачувати аліменти на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] в розмірі 1/4 частини з його заробітку щомісячно на кожну дитину, а також на утримання дружин [PERSON] та [PERSON] в розмірі 1/6 частини з його заробітку щомісячно на кожну дружину. Таким чином, відрахування з виплати аліментів з [PERSON] щомісячно складає 83% від заробітку. З урахуванням встановлених обставин, приймаючи до уваги, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку кожної дитини, а також з огляду на передбачену законом можливість матері в разі перебування у відпустці по догляду за дитиною, отримувати матеріальну допомогу від батька дитини, суд вважає, що стягнення аліментів з [PERSON] є законним. Між тим, враховуючи, що щомісячні відрахування з заробітку [PERSON] перевищують встановлені норми та є надмірним тягарем для останнього, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги є розумними, при чому не порушують рівень життя відповідачів та їх дітей. З огляду на викладене та дослідивши надані сторонами письмові докази, слід дійти висновку про наявність підстав задоволення позову.

Outcome: approved