Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-10 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернулася до суду із вказаною заявою, у якій просила видати обмежувальний припис, спрямований на забезпечення безпеки постраждалих осіб, строком на шість місяців, яким визначити заходи тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, і покласти на неї обов’язки, зокрема, заборонити [PERSON] перебувати в місці її проживання та малолітніх дітей: сина [PERSON] та дочки [PERSON] за адресою: [ADDRESS]; заборонити [PERSON] перебувати в місцях її та дітей перебування; заборонити [PERSON] наближатися на відстань, меншу ніж 100 м, до місця перебування та навчання малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON], а також вказаного будинку; заборонити [PERSON] переслідувати та у будь-який спосіб спілкуватися з нею та малолітніми [PERSON] і [PERSON]; заборонити [PERSON] вести листування та телефонні переговори з [PERSON] В обґрунтування заяви зазначала, що з 02 лютого 2011 року вона та [PERSON] перебували у шлюбі. Від шлюбу вони мають двох малолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], та дочку [PERSON], [INFO]. У зв’язку із застосуванням з боку [PERSON] відносно неї та їхніх дітей фізичного, психологічного та економічного насилля з 19 грудня 2017 року вона із дітьми проживають окремо від [PERSON] Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2018 року шлюб між ними розірвано. Посилалася на те, що її колишній чоловік неодноразово вчиняв насильство до неї та малолітніх дітей, що виразилося у викраденні дітей, проникнення без її дозволу до житла, що підтверджується заявою до правоохоронних органів та визнанням її і дітей потерпілими в кримінальному провадженні. Також вказувала на обставини, що підтверджують вчинення [PERSON] насильницьких дій по відношенню до неї та дітей, зокрема, 10 вересня 2018 року її колишній чоловік разом зі своїм знайомим утримували її проти її волі більше чотирьох годин; 26 жовтня 2018 року її колишній чоловік [PERSON] намагався викрасти дочку [PERSON] із дитячого садочка; 22 березня 2019 року [PERSON] разом зі своїм знайомим слідкували за нею та її малолітніми дітьми. За даними фактами за її заявами порушені кримінальні провадження та здійснюється досудове розслідування. Крім того зазначала, що з часу окремого проживання (19 грудня 2017 року) по даний час, її колишній чоловік [PERSON] вчиняє економічне насильство щодо малолітніх дітей, матеріально дітей не забезпечує, майже півтора року аліменти він не сплачує. Також вказувала на те, що [PERSON] вчиняє психологічне насильство, про що свідчать психоконсультативні дослідження медичного центру “Добробут?. Вважає, що такі дії [PERSON] підпадають під ознаки домашнього насильства, визначеного Законом України “Про запобігання та протидію домашньому насильству”, яке систематично ним вчиняється відносно неї та малолітніх дітей. Заявник [PERSON] та її представник [PERSON] у суді заяву підтримала, надали пояснення, аналогічні викладеному, просили суд задовольнити вимоги заяви повністю. Заінтересована особа [PERSON] та його представники [PERSON], [PERSON] у суді проти задоволення заяви заперечували, надали пояснення, аналогічні викладеному ними у відзиві та письмових запереченнях, просили суд у задоволені заяви відмовити, посилаючись на те, що заявником не надано суду належних і допустимих доказів того, що [PERSON] вчинялося домашнє насильство проти [PERSON] та їхніх малолітніх дітей. Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що з 02 лютого 2011 року заявник [PERSON] та заінтересована особа [PERSON] перебували у шлюбі. Від цього шлюбу вони мають двох малолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], та дочку [PERSON], [INFO]. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2018 року у цивільній справі № 755/19535/17 за позовом [PERSON] шлюб між ними розірвано. Із даного рішення суду вбачається, що шлюбно-сімейні відносини між ними припинено з грудня 2017 року, спільне господарство не ведеться, внаслідок чого збереження сім’ї неможливе. Заявник [PERSON] звернулася до суду з даною заявою про видачу обмежувального припису за захистом прав та інтересів, які на її думку, порушенні від психологічного, фізичного та економічного насильства, що вчиняється її колишнім чоловіком [PERSON] відносно неї та їхніх двох малолітніх дітей: сина [PERSON] та дочки [PERSON] Питання розгляду судом справ про видачу обмежувального припису регулюються положеннями глави 13 ЦПК України та Законом України “Про запобігання та протидію домашньому насильству” від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII (далі – Закон № 2229-VIII). Згідно із ст. 3501 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, – за місцезнаходженням цього закладу. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3502 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником – у випадках, визначених Законом України “Про запобігання та протидію домашньому насильству”. За змістом положень ч. 1 ст. 1 Закону № 2229-VIII визначені у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: – домашнє насильство – діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім’ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім’єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь (п. 3); – економічне насильство – форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру (п. 4); – психологічне насильство – форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров’ю особи (п. 14); – фізичне насильство – форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру (п. 17); – кривдник – особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п. 6); – особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі – постраждала особа), – особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі (п. 8); – обмежувальний припис стосовно кривдника – встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов’язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (п. 7). У ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону № 2229-VIII встановлено, що предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають у процесі запобігання та протидії домашньому насильству. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на подружжя, колишнє подружжя. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону № 2229-VIII до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону № 2229-VIII обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов’язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об’єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв’язку особисто і через третіх осіб. За змістом ч. 3 ст. 26 Закону № 2229-VIII рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 2229-VIII визначено, що оцінка ризиків – оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 3504 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців (ч. 4 ст. 26 Закону № 2229-VIII). Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 462/2318/18 зазначив, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення заяви видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1 ст. 77, ч. 1 ст. 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Пленум Верховного Суду України у п. п. 10, 11 постанови № 9 від 01 листопада 1996 року № 9 “Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя” роз’яснив, що конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції України) зобов’язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. На підтвердження факту вчинення [PERSON] домашнього насильства відносно заявника та малолітніх дітей, у поданій до суду заяві [PERSON] посилалася на досудове розслідування у кримінальних провадженнях внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42018101050000006, № 12018110130004368 та № 12018110130004467. У ч. 1 ст. 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Враховуючи наведене, витяги з реєстру досудових розслідувань вказаних кримінальних проваджень не можуть бути прийняті як доказ, оскільки досудове розслідування не закінчено, до кримінальної відповідальності [PERSON] не притягнуто, підозра чи обвинувачення йому не пред’явлені. Заявником [PERSON] на підтвердження фактів вчинення насильства щодо неї та малолітніх дітей суду не надано доказів того, що відносно [PERSON] раніше виносились попередження про вчинення ним домашнього насильства та фактів, що його поведінка була предметом розгляду компетентних органів. Із витягу з розпорядження Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 28 березня № 132 вбачається, що [PERSON] встановлено спосіб його участі у вихованні його малолітніх дітей сина [PERSON], [INFO], та дочки [PERSON], [INFO]. Висновком № 104-4041 від 07 травня 2018 року комісії з питань захисту прав дитини Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] рекомендовано визначити місце проживання дітей разом із батьком [PERSON] Суд встановив, що у провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа № 755/2948/19 за позовом [PERSON], який діє в інтересах малолітніх дітей: сина [PERSON] та дочки [PERSON], до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей із батьком та зобов’язання вчинити дії, що учасники справи у судовому засіданні не заперечували. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов’язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов’язків щодо дитини. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов’язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов’язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Згідно із ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За змістом ст. 19 Конвенції про права дитини держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Такі заходи захисту, у випадку необхідності, включають ефективні процедури для розроблення соціальних програм з метою надання необхідної підтримки дитині й особам, які турбуються про неї, а також здійснення інших форм запобігання, виявлення, повідомлення, передачі на розгляд, розслідування, лікування та інших заходів у зв’язку з випадками жорстокого поводження з дитиною, зазначеними вище, а також, у випадку необхідності, для порушення початку судової процедури. Із досліджених у судовому засіданні письмових доказів, відеозаписів, показань свідків судом встановлено, що між колишнім подружжям, заявником та заінтересованою особою, склалися неприязні стосунки, між ними наявний тривалий конфлікт щодо їхніх спільних дітей, що також мав місце 26 жовтня 2018 року, який заявник [PERSON] визначає як намагання [PERSON] викрасти дочку [PERSON], що є наслідком спору між батьками відносно місця проживання дітей. Відсутність взаємних поступок щодо вирішення питання щодо участі батька, який проживає окремо, у вихованні дітей не може свідчити про домашнє насильство. Зазначені події суд оцінює як невідповідність поведінки загальноприйнятим у цивілізованому суспільстві нормам поведінки обох батьків по відношенню до їхньої дитини. Не підтверджують факту домашнього насильства і протоколи психоконсультативних досліджень [PERSON] та малолітньої [PERSON] від 24 вересня та від 12 листопада 2018 року Медичного центру “Добробут?, на які посилається заявник як на факт домашнього насильства, вони свідчать про конфліктні взаємовідносини між заявником та заінтересованою особою. Доказів на підтвердження вчинення домашнього насильства в розумінні Закону України “Про запобігання та протидію домашньому насильству” заявником суду не надано та судом не встановлено, показання допитаних у судовому засіданні свідків, не спростовують висновків суду, тому підстави вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для заявника та малолітніх дітей у зв’язку з відмовою суду у видачі обмежувального припису, відсутні. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об’єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Згідно із ч. 1 ст. 3506 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, судом не встановлено випадків домашнього насильства в розумінні Закону № 2229-VIII зі сторони [PERSON] відносно заявника [PERSON] та їхніх двох малолітніх дітей, а також ризиків настання насильства в майбутньому, натомість судом встановлено факт наявності між заявником та заінтересованою особою спору про визначення місця проживання дітей та участі у їх вихованні батька, який проживає окремо, що суд вважає і стало підставою для подання даної заяви. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed