Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

У липні 2014 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, якою просила визнати недійсним заповіт [PERSON] на імя [PERSON], посвідчений 10 квітня 2013 року державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської нотаріальної контори та зареєстрованого у реєстрі за № 5-409 та визнати за нею право власності на 1/4 частину домоволодіння, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Переможців, буд. 88-90, як за спадкоємицею першої черги за законом після смерті [PERSON]. В обґрунтування позову вказала, що 14 січня 1994 року вона уклала шлюб з [PERSON] у Красногвардійському відділі РАГС м. Дніпропетровська, актовий запис № 15. Проживали вони спільно з матірю чоловіка [PERSON] за адресою: [ADDRESS], а коли вона захворіла, вона особисто за нею піклувалася, забезпечувала матеріально та доглядала її, тому [PERSON] розпорядилася належним їй майном (частиною будинку), що виразилося у складанні 26 листопада 1997 року заповіту, який був зареєстрований у реєстрі за № 1-2630 та відповідно до якого [PERSON] залишила їй усе своє майно, що належало їй на день смерті. 07 квітня 1998 року [PERSON] померла, вона її поховала. 19 січня 2009 року вона у Третій Дніпропетровській державній нотаріальній конторі отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке складалося з 1/4 частини домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами, розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Переможців, 88/90. Її чоловіку [PERSON] належала 1/4 частина домоволодіння розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Переможців, 88/90 на праві власності. 04 вересня 2013 року помер [PERSON] 10 жовтня 2013 року вона звернулася до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Було відкрито спадкову справу № 735/2013. Згодом вона дізналася, що її чоловік склав заповіт на стороною особу [PERSON] Заповіт було складено 10 квітня 2013 року в Третій Дніпропетровській державній нотаріальній конторі та зареєстровано у реєстрі за № 5-409. [PERSON] зробив розпорядження, що на випадок його сперті усе своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, усі майнові права та обовязки, а також ті майнові права та обовязки, що належали йому заповів [PERSON] 27 червня 2014 року вона отримала постанову державного нотаріуса Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Вона була дуже здивована та шокована тим, що її чоловік склав заповіт на сторонню особу, залишивши без спадщини найрідніших йому людей - дружину та дітей, тому у неї є сумніви, що його волевиявлення було вільним та відповідало його внутрішній волі. з моменту одруження її чоловік постійно зловживав алкогольними напоями. Внаслідок чого, йому ставили діагноз алкоголізм та він проходив лікування у 1997 році у Дніпропетровському психоневрологічному диспансері спеціальної медичної частини № 56. Однак, результатів це лікування не дало і він продовжував пиячити. Її чоловік споживав спиртні напої практично кожного дня, часто сильно напивався, пропивав зарплату. Зі спливом часу його характер змінювався і він становився агресивним, у них почалися сварки на ґрунті його пияцтва. Знаходячись в стані алкогольного спяніння він міг не задумуючись давати у борг сумнівним друзям, а потім цей борг забував. Міг сам брати в борг, теж не думаючи про наслідки таких дій. Зловживання алкоголем протягом тривалого періоду призвело до того, що її чоловік став легковажним, дратівливим, контроль за своїми вчинками у нього різко послабішав, різко погіршилися інтелектуальні здібності та память. Приблизно взимку 2013 року у нього було діагностовано онкологічну хворобу. Для його лікування було призначено сильнодіючі лікарські препарати, які він вживав до своєї смерті. Під час дій цих препаратів він зовсім не розумів що відбувається, не контролював свої вчинки, йому був потрібен догляд. Саме хворобою її чоловіка скористалася [PERSON], з якою він познайомився випадково. Внаслідок зловживання її чоловіка спиртними напоями між ними часто виникали сварки, він почав зраджувати з різними жінками так і познайомився з [PERSON] з якою став мешкати, а її фактично вигнав із дому. [PERSON], дізнавшись, що у нього онкологічна хвороба, не тільки не заважала йому пиячити, але й сприяла цьому, купуючи алкогольні напої. Коли вона дізналася, що чоловік захворів онкологічною хворобою, то вона відразу ж повернулася додому, але [PERSON] її не пустила. [PERSON] не пускала до чоловіка не тільки її а й інших родичів та друзів. Вважає, що у такому стані, в якому перебував її чоловік, в момент складання ним заповіту він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. 05 квітня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з зустрічною позовною заявою, яку 12 червня 2015 року уточнила та остаточно просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/4 частину спадкового майна, що відкрилася 04 вересня 2013 року після смерті її цивільного чоловіка [PERSON] в домоволодінні, яке розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Переможців, № 88/90. В обґрунтування зустрічного позову вказала, що з вересня 2007 року вони проживала однією сімєю з [PERSON] у квартирі № 1 житлового будинку № 88/90 по вул. Переможців в м. Дніпропетровську і вони були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки, але не звернулися до державного органу реєстрації актів цивільного стану про реєстрацію шлюбу, оскільки [PERSON] був одружений з [PERSON] Він намагався розірвати шлюб, але [PERSON] була проти цього, а потім він захворів. Вона допомагала цивільному чоловікові в переобладнанні квартири, сплачувала та сплачує до теперішнього часу усі комунальні послуги та земельний податок. Під час сумісного проживання вони придбали автомобіль «Форд», який [PERSON] переоформив на її доньку, два ноутбука, морозильну камеру та інші побутові речі, сплачували кредит за кредитним договором. 19 лютого 2013 року захворів її чоловік, за яким вона доглядала до часу його смерті. 10 квітня 2013 року [PERSON] у присутності нотаріуса в приміщенні Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори усе належне йому майно заповів їй. 04 вересня 2013 року помер її цивільний чоловік [PERSON] Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якого увійшло домоволодіння № 88/90 вул. Переможців м. Дніпропетровська. В березні 2014 року вона подала заяву про прийняття спадщини за заповітом, проте листом державного нотаріуса від 22 липня 2014 року її було повідомлено, що у звязку з тим, що спадкоємиця першої черги, яка подала заяву по Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом, звернулася до суду з позовною заявою про визнання заповіту недійсним та про визнання права власності в порядку спадкування за законом, тому видача свідоцтва про право на спадщину за заповітом відкладається до вирішення справи у суді, тому вона звертається з зустрічним позовом до суду про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. У судове засідання позивачка та її представник по первісному позову не зявилися, але від позивачки надійшла заява, у якій вона позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити, проводити розгляд справи без її участи. У судове засідання відповідачка та її представник не зявилися, але від відповідачки надійшла заява, у якій вона проти задоволення первісних позовних вимог заперечувала, просили відмовити у їх задоволенні, зустрічний позов підтримала та просила задовольнити, проводити розгляд справи без її участи. Представник Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, але надав лист з проханням розглянути справу без участи представника. Вивчивши матеріали справи, враховуючи показання свідків та висновок експертизи суд вважає, що первісний та зустрічний позови не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею 1234 ЦК України передбачено право заповідача на призначення спадкоємців, а саме: право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодекс. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Частиною 1 ст. 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК). Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Пунктом 16 передбачено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як визначено відповідними частинами статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 14 січня 1994 року уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладання шлюбу Красногвардійським відділом ЗАГС м. Дніпропетровська зроблено запис № 15. Після укладання шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу серії І-КИ № 263015 (а.с.8). 04 вересня 2013 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 523754 (а.с.103). Судом встановлено, що на випадок своєї смерті, [PERSON] 10 квітня 2013 року залишив заповіт, згідно якого усе його майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обовязки, а також ті майнові права та обовязки, що йому належать він заповів [PERSON] (а.с. 102). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 червня 1977 року, посвідченого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в ДБТІ, після смерті [PERSON] померлого 10 січня 1973 року спадкоємцями ? частини житлового будинку площею 47 кв.м. з частиною господарських споруд, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Переможців № 88/90 є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 99). Спадкоємицею [PERSON], яка померла 07 квітня 1998 року є [PERSON] Спадкове майно складається з: 1/4 частини домоволодіння з господарчими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Переможців, будинок № 88/90, розташованого на земельній ділянці площею 1206 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 19 січня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 2-77 (а.с.100). 04 березня 2009 року було прийнято рішення про реєстрацію права власності на ? частину домоволодіння, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Переможців, 88/90 за [PERSON], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.104). Тобто, після смерті [PERSON] відкрилось право за заповітом, до складу якого належить 1/4 частина домоволодіння № 88/90 вул. Переможців м. Дніпропетровська. 10 жовтня 2013 року [PERSON] звернулася до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом, як спадкоємиця першої черги. Постановою державного нотаріуса Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] від 27 червня 2014 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння. що заходиться за адресою: м. Дніпропетровськ. вул.. Переможців, 88/90 після чоловіка померлого 04 вересня 2013 року з підстав того, що [PERSON] не є спадкоємцем за заповітом (а.с.4). Відповідач [PERSON] теж зверталася до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом, проте її листом від 22 липня 2014 року за № 1983/02-14 повідомили, що у звязку з тим, що спадкоємиця першої черги [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання заповіту недійсним, видача свідоцтва про право на спадщину за заповітом відкладається до вирішення справи у суді. Позивачка та її представник посилались на те, що [PERSON] тривалий час зловживав спиртними напоями, що призвело до того, що він став легковажним, дратівливим, контроль за своїми вчинками у нього різко послабішав, різко погіршилися інтелектуальні здібності та память. Внаслідок чого, йому ставили діагноз алкоголізм та він проходив лікування у 1997 році у Дніпропетровському психоневрологічному диспансері спеціальної медичної частини № 56. Приблизно взимку 2013 року у нього було діагностовано онкологічну хворобу і для його лікування було призначено сильнодіючі лікарські препарати, які він вживав до своєї смерті. Під час дій цих препаратів він зовсім не розумів що відбувається, не контролював свої вчинки, йому був потрібен догляд. Вважають, що у такому стані, в якому перебував [PERSON], в момент складання заповіту, то він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Задовольняючи клопотання представника позивача про витребування доказів, судом було зроблено запити до поліклініки № 1 спеціалізованої медико-санітарної частини № 6, Дніпропетровського комунального міжобласного клінічного психоневрологічного центру та Комунального закладу Дніпропетровський наркологічний диспансер ДОР. Листом від 19 грудня 2014 року за № 82 Державний заклад «Спеціалізована медико-санітарна частина № 56 Міністерства охорони здоровя» повідомила, що [PERSON] знаходився на обліку (а.с. 41). Згідно медичної карти стаціонарного хворого № 47, [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні з 15 січня 1993 року по 16 лютого 1993 року з діагнозом: Неврастенія, вегето-сосудіста дістанія ( а.с. 55-67). Згідно медичної карти стаціонарного хворого № 10504, [PERSON] перебув на стаціонарному лікуванні з 23 серпня 2013 року до дня смерті 04 вересня 2013 року з діагнозом: рак же лужка 4 ст. 4 кл. гр. (а.с. 68-93). Відповідно до довідки Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради від 29 грудня 2014 року за № 4806 [PERSON] дійсно знаходився на лікуванні з 01 лютого 1995 року по 03 березня 1995 року та з 27 березня 19995 року по 03 квітня 1995 року з діагнозом: патохарактерологичний розвиток особистості нестійкого типу. 301.81 (а.с. 44). Комунальний заклад «Дніпропетровський наркологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради листом від 24 грудня 2014 року за № 2068 повідомив, що [PERSON] за медичною допомогою не звертався, на обліку у лікаря-нарколога не перебував та на лікуванні не знаходився. Поліклініка № 1 Державного закладу «Медико-санітарна частина № 6 Міністерства охорони здоровя» листом від 04 серпня 2014 року за № 51 повідомила, що [PERSON] в.А. знаходився на диспансерному обліку з 1993 року з діагнозом: гіпертонічна хвороба ІІ ступеню, а з22 лютого 2013 року з діагнозом: рак малої кривизни шлунку ТЗТХМ1 (печінка) стадія 4. клінічна група ІІ. З 06 червня 2013 року по 22 серпня 2013 року та з 23 серпня 2013 року по 04 вересня 2013 року перебував на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні. Знеболювальні наркотичні препарати не були призначені (а.с.176). За клопотанням позивачки, ухвалою суду від 25 грудня 2015 року у справі призначена посмертна судово-психіатрична експертиза, проведення якої доручено Дніпропетровському міжобласному центру судово-психіатричних експертиз м. Дніпропетровська на вирішення якої ставилися питання про те, чи міг [PERSON] під час укладання спірного заповіту 10 квітня 2013 року усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку та керувати ними та з урахуванням індивідуально-психологічних властивостей [PERSON], а також постановленого йому смертельного діагнозу, чи може психічне та інше захворювання [PERSON] причиною неможливості останнім усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними. Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 15 від 12 травня 2016 року, [PERSON] при житті, на момент складання та підписання заповіту 10 квітня 2013 року будь-яким психічним розладом не страждав. За своїм психічним станом в той період часу він міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Суд оцінює такий висновок як категоричний, безумовний, зрозумілий і ясний, як такий що, складений кваліфікованими експертами фахівцями відповідної галузі медицини, маючих досить тривалий досвід роботи за фахом, за результатами повного, всестороннього, обєктивного дослідження матеріалів справи, та медичної документації померлого, а тому сумнівів щодо його достовірності та належності, як доказу у справі,у суду не виникає. З урахуванням викладеного, суд вважає заперечення позивача та її представника щодо висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, оголошені у судовому засіданні такими що його не спростовують, а тому бере такий висновок за основу, як належний та допустимий доказ при ухваленні рішення у справі. Таким чином, в судовому засіданні не здобуто доказів, стосовно того що в момент складання заповіту 10 квітня 2013 року волевиявлення [PERSON] не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, що він не мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, необхідної для вираження своєї волі у встановлений законодавством спосіб, та які б, у своїй сукупності, давали підстави для задоволення первісних позовних вимог. Що стосується зустрічних позовних вимог про визнання права на спадкування за заповітом, то дані позовні вимоги також не підлягають задоволенню з наступних підстав. За положеннями ст.ст. 1268, 1269 ЦК України,\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст.1296, ст.1297\~ЦК України,\~спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до п. 23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що нотаріус не відмовив [PERSON] в оформленні права на спадщину, а лише листом від 22 липня 2014 року за № 1983/02-14 повідомив, що у звязку з тим, що спадкоємиця першої черги [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання заповіту недійсним, видача свідоцтва про право на спадщину за заповітом відкладається до вирішення справи у суді. Таким чином, всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що зустрічний позов [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, є передчасним. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачам як за первісним позовом так і за зустрічним позовом у задоволенні позову відмовлено, суд вважає що не має підстав в повернені позивачам судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed