Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

У липні 2012 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу недійсними. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 20.06.2009 року ним було видано довіреність відповідачу [PERSON] щодо розпорядження в інтересах позивача земельною ділянкою та об'єктом незавершеного будівництва (будівлями і спорудами), які знаходяться на ній цілою або частинами, місце розташування яких: [ADDRESS], за ціною та на умовах відомих позивачу. З моменту видачі довіреності і аж до 25.06.2012 року позивач вважав, що повірений ніяких дій, пов'язаних із об'єктами нерухомого майна, вказаного вище, право розпорядження якими в інтересах позивача йому було надано, не вчиняв, оскільки ніяких повідомлень з приводу ціни та інших істотних умов договору, пов'язаного з розпорядженням належних йому на праві власності об'єктами нерухомого майна. Крім цього, при неодноразових розмовах по телефону відповідач запевняв позивача, що в його інтересах він не вчиняв дій, але в кінці травня 2012 року позивач, маючи попередню усну домовленість з покупцем на об'єкти нерухомого майна, що зазначені вище, з метою нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу - [PERSON], яка і посвідчував вищезазначену довіреність, але остання повідомила йому, що позивач не має права розпоряджатися об'єктами нерухомого майна, так як він вже не являється їх власником. Також позивачу було повідомлено про те, що 02.07.2009 року між позивачем та дружиною відповідача було укладено договори купівлі-продажу, предметом яких і були саме об'єкти нерухомого майна, зазначені вище. Як стверджує позивач, дізнавшись про те, що він не являється власником нерухомого майна, розташованого по [ADDRESS], зрозумів те, що відповідач весь час вводив його в оману і повідомляв неправдиві відомості. Позивач вказував на те, що у зв'язку з тим, що умовами довіреності визначено, що відповідач має право розпоряджатися об'єктами нерухомого майна, зазначеними вище за умови, коли попередньо ціна та інші умови договорів, пов'язаних з розпорядженням об'єктами нерухомого майна будуть відомі позивачу, а також враховуючи ту обставину, що з моменту укладання оспорюваних договорів купівлі-продажу, тобто з 02.07.2009 року, відповідач не повідомляв про укладення ним в інтересах позивача будь-яких договорів, право на укладання яких було надано довіреністю, не передавав ніяких грошових коштів, отриманих після укладання цих правочинів, а також враховуючи ту обставину, що покупцем в оспорюваних договорах є дружина відповідача, то всі в сукупності умови дають підстави стверджувати про те, що між відповідачем, як довірителем та його дружиною, як покупцем, існувала зловмисна домовленість з приводу вчинення дій, визначених довіреністю, не в інтересах довірителя (позивача), а також про те, що волевиявлення позивача, що виразилось начебто у змісті оспорюваних договорів не відповідало його внутрішній волі. Посилаючись на викладене вище та норми закону, позивач просив суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу об'єкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на земельній ділянці для будівництва та обслуговуванню житлового будинку, кадастровий номер 3222485501:01:003:0018, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер 3222485501:01:003:0018, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] У процесі вирішення спору [PERSON] збільшив свої вимоги, остаточно просив суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу об'єкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на земельній ділянці для будівництва та обслуговуванню житлового будинку, кадастровий номер 3222485501:01:003:0018, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] від 02.07.2009 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер 3222485501:01:003:0018, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] від 02.07.2009 року; скасувати державну реєстрацію комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» права власності на об'єкт незавершеного будівництва, що розташований за адресою: [ADDRESS], за [PERSON], ІПН [NUMBER], що зареєстрована за адресою: [ADDRESS]; скасувати державну реєстрацію Києво-Святошинським районним відділом земельних ресурсів переходу права власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер 3222485501:01:003:0018, за [PERSON], ІПН [NUMBER], що зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. У ході судового розгляду у якості співвідповідача за позовом [PERSON] було притягнуто до участі у справі [PERSON], а також у якості третіх осіб було залучено до участі у справі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON], комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» та відділ Держземагентства в Києво-Святошинському районі Київської області. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.11.2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 14.05.2013 року, у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.07.2013 року було рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.11.2012 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 14.05.2013 - скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Вказана ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ була мотивована тим, що: «Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що на момент укладення спірних договорів купівлі-продажу його (позивача) представник [PERSON] та покупець [PERSON] були чоловіком та дружиною і придбане за цими договорами нерухоме майно стало об'єктом права їх спільної сумісної власності. … Матеріали справи не містять доказів, з урахуванням вимог ст. 57 СК України, на підтвердження того, що спірне майно є особистою приватною власністю [PERSON] Втім, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій вдалися до з'ясування боргових зобов'язань між сторонами, норми ст.ст. 60, 61 СК України до уваги не взяли, і залишили без з'ясування і оцінки вищезазначені доводи позивача». У ході нового судового розгляду, не погоджуючись з позовом [PERSON], [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] про встановлення факту набуття у особисту власність. Свої зустрічні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що укладаючи як представник на підставі довіреності спірні за первісним позовом договори, [PERSON] не діяв у своїх інтересах, оскільки за цими договорами майно набувалось нею за власні кошти та не в інтересах сім'ї, а в її особистих інтересах. [PERSON] стверджує, що, набуваючи майно за вище вказаним спірними договорами купівлі-продажу від 02.07.2009 року на загальну суму 799 703 грн., вона сплачувала за це майно особисті кошти, які отримала згідно з договором позики від 30.06.2009 року, укладеного з [PERSON] на суму 1 000 000 грн. і на підтвердження якого нею була видана 30.06.2009 року розписка. Також позивач за зустрічним позовом вказувала на те, що оспорювані за первісним позовом договори укладались нею в особистих інтересах з метою отримання доходу від наступного продажу об'єктів нерухомого майна, набутих нею за цими правочинами. Посилаючись на викладене вище та норми закону, [PERSON] просила суд встановити факт набуття майна за договором купівлі-продажу об'єкту незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], розташованого на земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 3222485501:01:003:0018, посвідченим 02.07.2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 4873, а також за договором купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS], посвідченим 02.07.2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 4874, у особисту приватну власність [PERSON] Позивач за первісним позовом та його представник у судове засідання з'явились, первісний позов підтримали, просили задовольнити його в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечували, просили в ньому відмовити. Представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання з'явилась, проти задоволення первісного позову заперечувала, просила залишити його без задоволення, зустрічний позов підтримала, просила його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання з'явився, проти первісного позову заперечував, просив в ньому відмовити, зустрічний позов визнав, просив його задовольнити. Попередньо від імені [PERSON] була подана заява про застосування строків позовної давності до вимог позивача [PERSON] Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не з'явилась, звернулась до суду з клопотанням слухати справу у її відсутність, позицію щодо позову [PERSON] суду не повідомила. Треті особи КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області» та відділ Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської області в судове засідання своїх представників не направили, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини своєї неявки та позицію щодо позову [PERSON] суду не повідомили. Допитана у судовому засіданні під присягою 05.05.2014 року [PERSON] підтвердила факт укладання нею 30.06.2009 року з [PERSON] договору позики, передачу нею останній у борг 1 000 000 грн. та видачу їй останньою боргової розписки, повідомила, що зі слів [PERSON] їй відомо, що вказані кошти остання брала у неї для придбання нерухомого майна у [PERSON] з метою подальшого перепродажу. Вислухавши пояснення позивача за первісним позовом та представників сторін, покази свідка, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що первісний та зустрічний позови не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, 15.01.2009 року позивачем [PERSON] було отримано від батька відповідача [PERSON] у борг 100 000 доларів США до 01.06.2009 року, що підтверджується розпискою та свідоцтвом про народження [PERSON] 20.06.2009 року за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 4331, відповідач [PERSON] позичив [PERSON] безпроцентно до 20.07.2010 року 130 000 доларів США, що в еквіваленті на час підписання договору складало 1 000 000 грн. Окрім цього, 20.06.2009 року [PERSON] видав на ім'я [PERSON] довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 4332. Відповідно до вказаної довіреності перший уповноважив останнього представляти його інтереси у відносинах з фізичними та юридичними особами, відповідними органами, установами, організаціями, підприємствами щодо: збору документів, необхідних для відчуження (відповідно до чинного законодавства) земельної ділянки та об'єкту незавершеного будівництва (будівлями і спорудами), які знаходяться на ній цілою або частинами і місце розташування якої: [ADDRESS], кадастровий номер 3222485501:01:003:0018; укладання та підписання за ціну та на умовах їй (йому) відомих договорів по розпорядженню цією земельною ділянкою/цими земельними ділянками (як разом, так і окремо або частинами) та об'єкту незавершеного будівництва (будівлями і спорудами), які знаходяться на вищевказаній земельній ділянці: купівлі-продажу, міни, найму (оренди), попередніх договорів купівлі-продажу, іпотеки (застави) по його зобов'язанням, а також укладання і підписання, за ціну та на умовах їй (йому) відомих, договорів про внесення змін, доповнень до укладених договорів, договорів про їх розірвання, договорів про становлення земельних сервітутів, договорів про відчуження всього майна, що на ній знаходиться. Згідно зі змістом вказаної довіреності [PERSON] для реалізації зазначених повноважень надав ряд прав [PERSON], в тому числі й підписувати вказані правочини та отримувати грошові кошти по укладеному договору. 30.06.2009 року [PERSON] уклала з [PERSON] письмовий договір позики, відповідно до якого остання передала у особисту приватну власність першої 1 000 000 грн. із зобов'язанням повернути таку ж саму суму до 30.06.2014 року включно, за домовленістю сторін позика є безпроцентною. На підтвердження виконання зазначеного договору позики та отримання у борг 1 000 000 грн. [PERSON] видала [PERSON] розписку. 02.07.2009 року [PERSON], діючи за вище вказаною довіреністю від імені [PERSON], уклав з [PERSON] договори купівлі-продажу, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровими №№ 4873 та 4874. Відповідно до вказаних правочинів [PERSON] було продано об'єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], розташований на земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку. кадастровий номер 3222485501:01:003:0018, за 716 401 грн., що відповідало вартості цього об'єкту згідно з даними Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 23144079 від 26.06.2009 року, виданого КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області», а також земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 3222485501:01:003:0018, площею 0,2017 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], за 83 302 грн., що відповідало висновку про експертну грошову оцінку земельної ділянки від 25.06.2009 року. 26.09.2009 року постановою старшого слідчого СУ ГУМВС України в м. Києві Сміху В.В. в рамках кримінальної справи щодо [PERSON] за фактом заволодіння чужим майном, вчиненого в особливо великих розмірах, та зловживання службовим становищем, що спричинило тяжкі наслідки, за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 190 КК України, було накладено арешт на майно [PERSON], в тому числі і на спірну земельну ділянку, яка з огляду на Витяг про реєстрацію в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 28.08.2009 року була виконана Першою Київською державною нотаріальною конторою. 10.12.2009 року [PERSON] звернулась до старшого слідчого СУ ГУМВС України в м. Києві Сміху В.В. із заявою про виключення майна з опису та зняття арешту, яка була задоволена слідчим, внаслідок чого постановою старшого слідчого СУ ГУМВС України в м. Києві Сміху В.В. від 13.01.2010 року в рамках кримінальної справи арешт зі спірної ділянки був знятий. 15.06.2010 року обвинуваченому [PERSON] було оголошено про закінчення досудового слідства, що підтверджується копією відповідного протоколу. У цей же день захиснику [PERSON] було надано дозвіл на ознайомлення з матеріалами кримінальної справи за допомогою фототехніки. Згідно з висновком № 01/11/12 експертного будівельно-технічного дослідження від 09.11.2012 року ринкова вартість об'єкту незавершеного будівництва (житлового будинку), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], розташованого на земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 3222485501:01:003:0018, станом на дату укладання договору купівлі-продажу 02.07.2009 року могла становити 1 415 126 грн. У відповідності до висновку про ринкову вартість земельної ділянки від 28.11.2013 року станом на 02.07.2009 року земельна площею 2017 кв. м, кадастровий номер 3222485501:01:003:0018, для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташованої за адресою: [ADDRESS], становить 485 371 грн. З огляду на зміст розділу 2 Звіту про експертну оцінку земельної ділянки, за результатами якого було отримано згаданий висновок, оцінка була проведена на припущенні, що вся інформація, отримана з інших джерел, є вірогідною, що всі дані, які були надані, є точними, при цьому оцінювачі не гарантували в будь-якій формі факт їх вірогідності. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми та судову практику. З огляду на ст. 17 Загальної декларації прав людини, прийнятої та проголошеної в резолюції 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року, кожна людина має право володіти майном як одноосібно, так і спільно з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Статтею 203 ЦК України (в редакції на час укладання спірних договорів) передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. З огляду на ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. З огляду на ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв'язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними. У статті 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Зважаючи на ч.ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. У ч.ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. З огляду на ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В силу ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до змісту ст. 267 ЦК України пропуск позовної давності за наявності відповідної заяви до суду від відповідача про застосування строків позовної давності має наслідком відмову у задоволенні позову. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З огляду на ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У ч. 1 ст. 9 СК України передбачено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. За правилами ч. 1 ст. 57 СК України (у редакції на час укладення спірних правочинів) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. З врахуванням вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У ч. 3 ст. 61 СК України передбачено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. З огляду на рекомендації, викладені у п. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Зважаючи на позицію Верховного Суду України, викладену у Постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Враховуючи позицію, висвітлену у листі Верховного суду України від 07.10.2010 року «Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010 роки)», положення ст. 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника як сторони договору (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Вказана думка була підтримана і в п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2012 року № 5 «Про судову практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 234 ЦПК України визначено, що судом може бути встановлено факти, що мають юридичне значення, тобто такі, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з ч. 6 ст. 235 ЦПК України у разі наявності спору про право, встановлення факту, що має юридичне значення, повинно розглядатися у порядку позовного провадження. У відповідності до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З урахуванням вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. З урахуванням проаналізованих правових норм та судової практики в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. З огляду на надані копії процесуальних документів та звернень до слідчого з матеріалів кримінальної справи, позивачу за первісним позовом стало відомо про існування оспорюваних ним правочинів в день ознайомлення його адвокатом з матеріалами кримінальної справи відносно нього, тобто з 15.06.2010 року, а тому відсутні підстави вважати, що [PERSON] було пропущено строк позовної давності, так як до суду він звернувся з позовом через засоби поштового зв'язку 02.07.2012 року. Посилання [PERSON] на зв'язок його правовідносин та правовідносин його батька з позивачем [PERSON] по договорам позики з правовідносинами за договором доручення, на підставі якого було видано спірну довіреність, суд не може прийняти, так як згадані правочини не містять в своїх текстах жодних посилань на такий зв'язок, до того ж, довіреність не може за своєю правовою природою собою заміняти договору, спрямованого на задоволення вимог кредитора шляхом передачі у його власність свого майна. Стосовно посилань [PERSON] на те, що [PERSON] було укладено спірні договори не в його інтересах, а в своїх власних інтересах в результаті зловмисної домовленості зі своєю дружиною [PERSON], то суд зважає на таке. Ціна спірних об'єктів нерухомого майна була визначена в оспорюваних правочинах на підставі офіційних документів: Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області», а також на висновку про експертну грошову оцінку земельної ділянки. Висновки про грошову оцінку зазначених об'єктів нерухомого майна, поданих позивачем [PERSON] з метою спростовання правомірності ціни відчужуваних спірних об'єктів, в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України суд не може взяти до уваги, оскільки вони побудовані на припущеннях: висновок № 01/11/12 експертного будівельно-технічного дослідження від 09.11.2012 року містить формулювання, що «ринкова вартість об'єкту незавершеного будівництва (житлового будинку) … станом на дату укладання договору купівлі-продажу 02.07.2009 року могла становити 1 415 126 грн.»; звіт про експертну оцінку земельної ділянки, за результатами якого було отримано висновок про ринкову вартість земельної ділянки від 28.11.2013 року, містить розділ 2 «Припущення та умови, що обмежують використання результатів висновків, що містяться у даному звіті», в якому конкретно вказано, що оцінка була проведена на припущенні, що вся інформація, отримана з інших джерел, є вірогідною, що всі дані, які були надані, є точними, при цьому оцінювачі не гарантували в будь-якій формі факт їх вірогідності. Більш того, власник майна в силу ч. 1 ст. 319 ЦК України вправі розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, у довіреності, виданій [PERSON] [PERSON], відсутні вказівки на розміри або межі ціни відчужуваних спірних об'єктів нерухомого майна, навпаки, у довіреності прямо зазначено, що повірений уповноважений укладати та підписувати договори за ціною та на умовах, відомих довірителю, а тому не можна стверджувати про те, що [PERSON] уклав спірні договори від імені [PERSON], але всупереч його інтересам. Так як судом не було встановлено настання несприятливих наслідків для довірителя [PERSON] внаслідок дій його повіреного [PERSON], відсутні підстави вважати, що оспорювані правочини були укладені внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною. Поруч із цим, судом було встановлено, що 30.06.2009 року [PERSON] за договором позики отримала в особисту власність грошові кошти у сумі 1 000 000 грн. і 02.07.2009 року придбала спірні об'єкти нерухомого майна. З огляду на саму вказівку у договорі позики на те, що [PERSON] грошові кошти отримує саме в особисту власність, а також на процитовану вище позицію Верховного суду України у сфері кредитних відносин, які мають однакову правову природу з відносинами, що виникають з договорів позики, зазначені кошти позивач за зустрічним позовом отримала саме в особисту власність, а не у спільну сумісну власність її подружжя. А отже майно, набуте нею за ці гроші, являється в силу ч. 1 ст. 57 СК України її особистою власністю. Як стверджує [PERSON] позичені грошові кошти вона витратила саме на придбання цієї нерухомості з метою її перепродажу, свідок [PERSON] підтвердила усне озвучення [PERSON] своїх намірів вкласти ці кошти в купівлю незавершеного будівництва та земельної ділянки у [PERSON] з подальшим їх перепродажем. Відповідач [PERSON], будучи учасником правовідносин, які складаються між подружжям [PERSON], а отже, особою матеріально зацікавленою щодо їх спільного сумісного майна, обставини, на які посилається [PERSON] у своєму зустрічному позові, визнав, тим самим підкреслив свою незацікавленість у спірних об'єктах нерухомого майна, оскільки такого роду визнання є по суті, у даному випадку, прямою відмовою від своїх прав на частину у спільному майні. Дана ситуація не суперечить вимогам законодавства, оскільки ст.ст. 7, 9 СК України передбачена можливість врегулювання сімейних відносин між їх учасниками за їх домовленістю. Зазначене не було спростовано позивачем за первісним позовом в ході судового розгляду належними доказами. Також судом не було встановлено факту використання спірного незавершеного будівництва (житлового будинку) та земельної ділянки, на якій він розміщений, саме в інтересах сім'ї [PERSON], що в протилежному випадку могло б свідчити в силу ч. 3 ст. 61 СК України про набуття даного майна все-таки у спільну сумісну власність відповідачів за первісним позовом. Тобто, зважаючи на викладені вище міркування, [PERSON] набула спірні незавершене будівництво та земельну ділянку саме в свою особисту власність за власні кошти, а відповідач [PERSON], в свою чергу, не укладав оспорювані правочини в своїх інтересах, а отже, відсутні підстави визнавати оспорювані правочини недійсними та, як наслідок, скасовувати реєстрацію права власності на спірні об'єкти нерухомого майна за [PERSON] До того ж, оскільки судом не було встановлено настання несприятливих наслідків для [PERSON] внаслідок укладання [PERSON] спірних договорів, суд не вбачає фактів порушення його прав та інтересів, які потрібно було б захищати у судовому порядку в розумінні ст.ст. 1, 3 ЦПК України, у зв'язку з відчуженням належних йому об'єктів нерухомого майна у спільну сумісну власність самого повіреного. Отож, первісний позов [PERSON] слід залишити без задоволення. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON], то суд, не зважаючи на встановлення обставин, які свідчать про набуття нею спірного нерухомого майна саме в особисту власність, а не у спільну сумісну власність подружжя, не в змозі задовольнити їх, так як вважає обраний позивачем за зустрічним позовом спосіб захисту її прав, пов'язаних з інститутом власності, неналежним. Зважаючи на вищенаведене, беручи до уваги рекомендації Верховного суду України,

Outcome: dismissed