Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

У квітні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом в якому просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] , в якій з 2012 року зареєстрований відповідач, який є чоловіком її дочки. В житловому приміщенні відповідач не проживає понад вісім років без поважної причини, про що складено акт від 12.04.2021. Він не сплачує комунальні платежі та не приймає участі в утриманні житла. Особистих речей в квартирі не має і взагалі нею не цікавиться. За такого, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою, що належить їй на праві власності. Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23.04.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судове засідання, призначене на 13.12.2021, сторони повторно не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, в т.ч. і розміщенням відповідного оголошення на офіційному веб сайті судової влади. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Згідно статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 21.04.2021 підтверджується, що [PERSON] на підставі рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28.03.1995 є власником квартири [ADDRESS] . Згідно витягу з реєстру територіальної громади міста Миколаєва «про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні» від 21.04.2021 відповідач [PERSON] дійсно зареєстрований в вищевказаною адресою з 30.11.2012. Актом про не проживання від 14.04.2021 позивач підтвердила, що відповідач [PERSON] не проживає в квартирі з 20.12.2008. Із змісту позову вбачається, що відповідач є чоловіком дочки позивача та проживає, як їй відомо в Одеській області. Участі в утриманні квартири не приймає та власних речей в ній не має. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач ні інші члени її сім`ї відповідачу не чинили. Також вказала, що реєстрація відповідача порушує її право на вільне розпорядження і користування квартирою. Вона позбавлена можливості оформити субсидію, у заявку із чим надмірно сплачує за комунальні послуги та квартплату. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій в здійсненні покладених на них завдань по управлінню житловим фондом, експлуатації і збереженню його. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об`єктивно оцінивши наявні докази у сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивач, як власник квартири, позбавлена можливості у повній мірі використовувати своє право власності у зв`язку з тим, що за адресою її нерухомого майна зареєстрований відповідач, який за вказаною адресою не проживає понад один рік та відповідно до вимог статті 405 ЦК України втратив право на користування цим житлом, а тому позов підлягає задоволенню у спосіб, вказаний позивачем. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908,00 грн., витрати на оплату якого понесені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved