Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «БМ БАНК» звернулось до суду з позовом до [PERSON], Приватного підприємства «ВКФ «РОСТ», Товариства з обмеженою відповідальністю «Рост-Херсон», [PERSON] приватного підприємства «Бонус», в якому позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість в розмірі 9380129,25 грн.\~ та пропорційно до задоволених позовних вимог судові витрати. В ході розгляду справи ухвалою суду від 02.02.2016 року закрито провадження в частині вимог до Приватного підприємства «ВКФ «РОСТ», Товариства з обмеженою відповідальністю «Рост-Херсон», [PERSON] приватного підприємства «Бонус», оскільки позовні вимоги в цій частині не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до кредитного договору позивачем надано кредит [PERSON] приватному підприємству «Бонус» в сумі 16000000 грн. на строк до 29.08.2016 року зі сплатою відсотків за користування кредитом. Для забезпечення належного виконання умов кредитного договору в той же день були укладені договори поруки з [PERSON], ПП «ВКФ «РОСТ» та ТОВ «Рост-Херсон» (з кожним з поручителів окремо), за якими поручителі взяли на себе зобовязання перед банком відповідати за зобовязаннями, які виникають з умов кредитного договору, в тому ж розмірі, що і боржник. Прийняті на себе обовязки відповідачами не виконуються, що є підставою для стягнення заборгованості за кредитним договором. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. В останнє судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] та його представник позовні вимоги не визнали, проти їх задоволення заперечували, надали суду свої письмові заперечення проти позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що\~29.08.2013 року між Публічним акціонерним товариством «БМ БАНК» та [PERSON] приватним підприємством «Бонус» було укладено договір відновлюваної мультивалютної кредитної лінії №23/13/290813. Відповідно до умов вказаного кредитного договору банк надав позичальнику кредит у вигляді відновлюваної кредитної лінії в сумі 16000000 грн. на ведення поточної діяльності, придбання обладнання для АЗС, будівництво додаткової АЗС, реконструювання діючих, з остаточним терміном повернення кредитних коштів до 29.08.2016 року. Позичальник в свою чергу зобов'язався належним чином використовувати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі та порядку, визначених кредитним договором (п. 1.1 та 1.2). Згідно положень п. 1.2 кредитного договору кредит надавався в безготівковому порядку траншами з позичкових рахунків №2063601307592 та №2083001307592 на поточний рахунок позичальника в банку в безготівковому порядку в період з 29.08.2013 року. З матеріалів справи вбачається, що банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором та надав позичальнику кредит в порядку та на умовах передбачених кредитним договором, що підтверджується випискою з особового рахунку 2063601307592. Відповідно до п. 4.3.3 кредитного договору позичальник зобов'язався своєчасно погашати кредит на рахунки №2063601307592 та №2083001307592 в ПАТ «БМ БАНК» та сплачувати проценти за користування кредитом, комісійну винагороду на рахунок 33739612301 в ПАТ «БМ БАНК», а у випадку неналежного виконання взятих на себе зобов'язань, на першу вимогу банку сплатити штрафні санкції, а також в повному обсязі всі інші платежі та відшкодувати спричинені збитки. Згідно з п.п. 1.6.1 кередитного договору проценти за користування кредитом розраховуються банком на основі процентної ставки за користування кредитом, який надано в гривнях - 21 % річних, а за користування кредитом, який надано в доларах США - 11% річних. В подальшому за погодженням сторін до кредитного договору вносились зміни шляхом укладення додаткових договорів №1 від 18.09.2013 року, №2 від 07.10.2013 року та №3 від 27.01.2015 року. Зазначеними додатковими угодами вносились зміни до кредитного договору щодо зменшення суми тіла кредиту до 8000000 грн.; зменшення процентної ставки за користування кредитом, який надано в гривнях до 20% річних; змінено вид кредиту на невідновлювану мультивалютну кредитну лінію (п.п. 1.2, 1.4, 1.7.1.1 додаткового договору №3). З метою забезпечення виконання зобов'язань щодо погашення кредиту та інших платежів між позивачем та відповідачем [PERSON] того ж дня було укладено договір поруки №23/13/290813 від 29.08.2013 року, згідно якого останній виступив поручителем [PERSON] приватного підприємства «Бонус» і взяв на себе зобовязання перед банком відповідати у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. Згідно п. 1.1 вказаного договору поруки поручитель поручається перед кредитором у повному обсязі за неналежне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що виникають з кредитного договору та всіх додаткових угод до нього. Пунктами 1.2 та 3.1 вказаного договору визначено, що позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Пунктом 2.1 кредитного договору передбачено, що в разі порушення боржником умов виконання зобовязання кредитор має право вимагати від поручителя виконання зобовязання боржника перед кредитором згідно з умовами кредитного договору. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.\~ 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України). Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошові зобовязання.\~ Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ч. 1\~ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання\~настають правові наслідки, встановлені\~договором або законом. Положеннями ст. 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Свої зобовязання за кредитним договором Багатогалузеве приватне підприємство «Бонус» належним чином не виконало, у звязку з чим утворилась заборгованість. Вимоги про дострокове повернення коштів позичальнику та поручителю направлені 15.06.2015 року. Відповідно до розрахунків заборгованість [PERSON] приватного підприємства «Бонус» перед банком за кредитним договором станом на 02.06.2015 року складає 9380129,25 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту 8000000 грн.; заборгованість по процентам 1124390,41 грн.; пеня 255738,84 грн. Перевіривши розрахунки позивача, суд вважає їх вірними в частині визначення розміру заборгованості за тілом кредиту та відсотками. Разом з тим, в порушення вимог ст. 258 ЦК України пеня нарахована поза межами строків спеціальної позовної давності. Так, з позовом позивач звернувся до суду 13.07.2015 року, а пеня нарахована за період з 29.08.2013 року по 01.06.2015 року. Відповідно до\~положень ст.ст. 256, 267 ЦК\~України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У судовому засіданні відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, яке, враховуючи відсутність поважних причин пропуску (ч. 5 ст. 267 ЦК України), для суду є обовязковим. Отже, пеня підлягає стягненню за рік до звернення з позовом до суду, тобто з 13.07.2014 року по 13.07.2015 року. Крім того, відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеній у рішенні від 11.07.2013 року №7-рп/2013у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із\~ споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію\~ принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Згідно вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Таким чином, штраф та пеня є видами неустойки. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 Кодексу). Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 03.09.2014 року у справі № 6-100цс14. Розглядаючи вказану справу, Верховний Суд України дійшов висновку, що ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Враховуючи обставини справи та

Outcome: partial