Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

У липні 2013 року Управління Служби безпеки України в Одеській області звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], у якій з урахуванням уточнень просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування службовим жилим приміщенням - двокімнатною квартирою [ADDRESS], виселити відповідачів зі службового жилого приміщення - двокімнатної квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення, встановити порядок виконання рішення суду з вказівкою на те, що дане рішення є підставою для зняття відповідачів з реєстрації за місцем проживання в квартирі [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що на підставі рішення житлово-побутової комісії Управління СБУ в Одеській області від 11.08.2010 року [PERSON], як співробітнику Управління СБ України в Одеській області, який знаходився на квартирному обліку в Управлінні у пільговому списку першочерговиків, зі складом сім'ї 3 особи (він, дружина - [PERSON], донька - [PERSON]) була надана службова двокімнатна квартира [ADDRESS] (будівельній адресі після прийняття будинку до експлуатації надано найменування - [ADDRESS]) в м. Одесі житловою площею 48,0 кв.м, загальною площею 214,6 кв.м. Наказом Голови Служби безпеки України від 23.06.2011 року № 556-ОС, [PERSON] був переведений для подальшого проходження служби в Управління Служби безпеки України в Запорізькій області. У зв'язку із цим позивач вважає, що відповідачі втратили користування вказаною квартирою та підлягають виселенню. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Представник відповідачів у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи та надані суду сторонами докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що на підставі рішення житлово-побутової комісії Управління СБУ в Одеській області від 11.08.2010 року [PERSON], як співробітнику Управління СБ України в Одеській області, який знаходився на квартирному обліку в Управлінні у пільговому списку першочерговиків, зі складом сім'ї 3 особи (він, дружина - [PERSON], донька - [PERSON]) була надана службова двокімнатна квартира [ADDRESS] (будівельній адресі після прийняття будинку до експлуатації надано найменування - [ADDRESS]) в м. Одесі житловою площею 48,0 кв.м, загальною площею 214,6 кв.м. Наказом начальника Управління СБ України в Одеській області № 222 від 25.08.2010 року було вирішено надати службову двокімнатну квартиру [ADDRESS] полковнику [PERSON] зі складом сім'ї 3 особи. 10.12.2010 року Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради було видано [PERSON] ордер № 1938 серії ПР із сім'єю з 3-х осіб ([PERSON], [PERSON], [PERSON]) на право заняття службового приміщення жилою площею 48 кв.м, що складається з 2-х кімнат в ізольованій квартирі за адресою: [ADDRESS]. Наказом Голови Служби безпеки України від 23.06.2011 року № 556-ОС, [PERSON] був переведений для подальшого проходження служби в Управління Служби безпеки України в Запорізькій області. Рішенням ЖПК Управління від 03.08.2011 року [PERSON] зі складом сім'ї 3 особи виключено з квартирного обліку УСБУ в Одеській області у зв'язку із його переведенням для подальшого проходження служби в УСБУ в Запорізькій області. Згідно листа ГУ ДМС України в Одеській області № 14/2414 від 10 грудня 2013 року, відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст. 124 ЖК УРСР, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. У відповідності до ст. 125 ЖК УРСР, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, сім'ї військовослужбовців, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. Аналогічне положення містить п. 35 розділу IV Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР № 37 від 4 лютого 1988 року. У відповідності до п. 5.19 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Служби безпеки України № 792 від 6 листопада 2007 року, зі службових житлових приміщень без надання іншого житлового приміщення не може бути виселено, зокрема, осіб, які мають вислугу або стаж роботи в СБ України не менш як десять років. Згідно п. 5.17 зазначеної Інструкції, виселення зі службових житлових приміщень здійснюється у порядку та на підставах, визначених законодавством України. Відповідно до п. 19 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1081 від 3 серпня 2006 року, у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов'язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством. Таким чином, суд доходить до висновку, що військовослужбовці СБУ, які мають вислугу в СБУ десять років, або більше, та члени їх сімей не можуть бути виселені із службових приміщень без надання іншого житлового приміщення. При цьому закон у даному випадку не ставить у залежність обов'язок СБУ надати інше житлове приміщення військовослужбовцеві, який виселяється із службового приміщення, від факту наявності у нього права власності чи права користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно абз. 3 ст. 3 цього закону, вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати. За таких обставин, наявність у відповідача будь-яких прав на житлове приміщення у межах іншої адміністративно-територіальної одиниці України жодним чином не впливає на його та членів його сім'ї права проживати у спірному приміщенні. [PERSON] проходив військову службу у СБУ протягом більше, ніж 25 років, та набув статусу ветерана військової служби, що підтверджується відповідним посвідченням серії [NUMBER], виданим 19 червня 2013 року Управлінням Служби безпеки України в Запорізькій області. Відповідно до п. 1 ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», ветеранами військової служби, ветеранами органів внутрішніх справ, ветеранами податкової міліції, ветеранами державної пожежної охорони, ветеранами Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранами служби цивільного захисту, ветеранами Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України визнаються громадяни України, які бездоганно прослужили на військовій службі, в органах внутрішніх справ, податковій міліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) і звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року, оскільки в силу ст. 125 Житлового кодексу України деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з'ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався. За таких обставин, [PERSON] та члени його сім'ї не можуть бути виселені зі службового приміщення, що знаходиться за адресою:[ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення. Таким чином, вимога позивача про виселення відповідачів є такою, що не ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з огляду на що задоволенню не підлягає. Що стосується вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили користування спірним приміщенням, суд зауважує наступне. В обґрунтування даної вимоги позивач посилається на те, що відповідачі більш ніж півроку у спірному приміщенні не проживають. На підтвердження даного доводу позивач надав суду довідку ОСББ «Ренесанс» № 11 від 21 січня 2014 року, з якої вбачається, що ОСББ «Ренесанс» обслуговує будинок [ADDRESS] з 01.10.2013 року, за квартирою [ADDRESS] цього дому обліковується заборгованість за комунальними послугами у розмірі 11399,19 гривень, а квартира [ADDRESS] знаходиться у непридатному для проживання стані. Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Суд зауважує, що довідка ОСББ «Ренесанс» № 11 від 21 січня 2014 року не містить інформації щодо проживання чи не проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні, а сам про собі факт наявності заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг та думка ОСББ щодо непридатності приміщення до проживання не є підставою для висновку щодо непроживання відповідачів у квартирі. Суд також приймає до уваги те, що ОСББ «Ренесанс» обслуговує будинок [ADDRESS] з 01.10.2013 року, тобто з моменту передання ОСББ «Ренесанс» будинку на баланс до моменту видачі довідки минув строк, меньший ніж 6 місяців, а також те, що облік фактичного проживання мешканців будинку не входить до компетенції ОСББ згідно Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку». Крім того, суд зауважує, що факт непридатності квартири до проживання може бути поважною причиною відсутності особи у жилому приміщенні понад встановлені строки у розумінні ч.2 ст. 71 ЖК УРСР. Згідно ч. 2 ст. 107 ЖК УРСР, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Одночасно з цим, позивачем не було надано суду жодних доказів одержання відповідачами іншого житлового приміщення у м. Запоріжжя. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За таким обставин, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою.

Outcome: dismissed