Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

У квітні 2021 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 02 липня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (у зв`язку із зміною типу банку, змінено найменування банку з ЗАТ КБ «ПриватБанк» на ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на АТ КБ «ПРИВАТБАНК»)та [PERSON] укладено кредитний договір № SUL0GK0000000001, згідно з яким (п. 8.1) позивач отримав кредитні грошові кошти у розмірі 30 305,28 дол. США на наступні цілі: у розмірі 27 100,48 дол. США на придбання нерухомості, з них 26 000,00 дол. США на придбання нерухомості шляхом: видачі готівки через касу, а також у розмірі 780,00 дол. США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 183,43 дол. США - для сплати страхового платежу страхування майна за страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 3 204,80 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п. п. 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% на рік (1,25% на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту (26 000,00 дол. США х 3,00 % = 780,00 дол. США), винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 7.2 цього договору, зі строком користування до 02.07.2018 р. включно. Позивач вважає, що п. 8.1 кредитного договору в частині обов`язку сплати позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення моніторингу згідно з п. 7.2 цього договору є нікчемними в силу закону з моменту укладення договору і для визнання їх недійсними не вимагається рішення суду. Нікчемність частини правочину існує на підставі прямої вказівки закону. Тому просить застосувати наслідки недійсності правочину шляхом зарахування в рахунок погашення кредитної заборгованості сплачених [PERSON] платежів по винагороді за резервування ресурсівв загальному розмірі 6 039,84 доларів США та винагороді за надання фінансового інструменту у розмірі 780,00 доларів США та зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» здійснити відповідний перерахунок платежів за кредитним договором, виходячи з відсутності в складі щомісячного платежу винагороди за резервування ресурсів. В судовому засіданні представник позивача викладені у позові обгрунтування підтримав. В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позову, пояснивши, що при укладенні договору позивачу було відомо про всі істотні умови договору, він з ними погоджувався, в тому числі і з винагородами банку, визначеними у п. 8.1 кредитного договору. Зокрема, винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту позивач дручив, без додаткового узгодження, перерахувати на відповідний рахунок одразу при укладення кредитного договору 02.07.2008 року. Також, зазначив, що у відповідності з п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» [PERSON] мав право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, але цим правом не скористався, отримав кредитні кошти та виконував договірні зобов`язання, сплачуючи щомісячні платежі, що також свідчить про його згоду з умовами договору, а його позов є нічим іншим, як способом уникнення від цивільно-правової відповідальності, оскільки ще в 2017 році банком було подано позовну заяву про стягнення з нього заборгованості за спірним кредитним договором. Суд, заслухавши пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 02 липня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (у зв`язку із зміною типу банку, змінено найменування банку з ЗАТ КБ «ПриватБанк» на ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на АТ КБ «ПРИВАТБАНК»)та [PERSON] укладено кредитний договір № SUL0GK0000000001, згідно з яким (п. 8.1) позивач отримав кредитні грошові кошти у розмірі 30 305,28 дол. США на наступні цілі: у розмірі 27 100,48 дол. США на придбання нерухомості, з них 26 000,00 дол. США на придбання нерухомості шляхом: видачі готівки через касу, а також у розмірі 780,00 дол. США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 183,43 дол. США - для сплати страхового платежу страхування майна за страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 3 204,80 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п. п. 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% на рік (1,25% на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту (26 000,00 дол. США х 3,00 % = 780,00 дол. США), винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 7.2 цього договору, зі строком користування до 02.07.2018 р. включно. Як вбачається з Додатку № 1 до кредитного договору № SUL0GK0000000001 від 02.07.2008 року, при укладенні договору була визначена загальна вартість кредиту під заставу житла та умови кредитування, в тому числі разова винагорода за надання фінансового інструмент та щомісячна винагорода за резервування ресурсів. В даному Додатку № 1 визначена також мета кредиту - купівля житла/споживчий кредит. Як вбачається з Додатку № 2 до кредитного договору № SUL0GK0000000001 від 02.07.2008 року, встановлено графік погашення кредиту із зазначенням розміру щомісячного платежу та його складових в тому числі розміру винагороди за резервування. Пунктом 8.1 договору визначений обов`язок позичальника сплачувати банку винагороду за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів. Згідно пунктів 4.1, 4.2 договору для виконання зобов`язань за цим договором банк резервує ресурси у розмірах, зазначених у графіку погашення кредиту (додаток № 2) до договору і надає позичальнику право на їх використання. За надане право позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів в розмірі, зазначеному у пункті 8.1. договору. Пунктом 7.2 договору передбачено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11 договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, яка дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу Національного банку України на день сплати. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). З умов кредитного договору вбачається, що кошти були наданні в споживчих цілях. Таким чином, кредитний договір являється договором споживчого кредиту, а отже, банк, при укладенні цього договору, зобов`язаний був дотримуватись вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. У рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи,договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання позичальнику права на використання зарезервованих ресурсів, якими є наданий йому кредит, не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як резервування ресурсів у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту -позичальнику. Встановлення винагороди за проведення додаткового моніторингу передбачає компенсацію за рахунок позичальника дій банку, які він здійснює на свою користь і які супроводжують кредит. За положеннями абзацу 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 р. у справі № 6-1746цс16. Крім того, зазначене узгоджуються з нормами частини першої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Умовами договору передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту (26 000,00 дол. США х 3,00 % = 780,00 дол. США), винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 7.2 цього договору. А тому, такі умови кредитного договору є нікчемними в силу закону з моменту укладення договору і для визнання їх недійсними не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність частини правочину існує на підставі прямої вказівки закону. Правові наслідки недійсності правочину передбачені статтею 216 Цивільного кодексу України. За змістом ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У абзаці 2 частини п`ятої статті 216 ЦК України передбачено, що суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. В п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків йоге недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляд самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. З графіку погашення кредиту та розрахунку заборгованості за кредитним договором № SUL0GK0000000001 від 02 липня 2008 року вбачається, що позивачем, за період з 02 липня 2008 року по 20 березня 2017 року, сплачено винагороди за резервування ресурсів на загальну суму 6 039,84 доларів США (шістнадцята колонка розрахунку заборгованості «Сплачено комісії»). Також, згідно з п. 8.2 кредитного договору позичальник (позивач) доручив, без додаткового узгодження, перерахувати кредитні кошти: в тому числі і на сплату винагороди за надання фінансового інструменту Банку у розмірі 780,00 доларів США. Таким чином, суми коштів, сплачені позивачем в рахунок погашення винагороди за резервування ресурсів та винагороди за надання фінансового інструменту, підлягають зарахуванню в суму кредитної заборгованості, що не повернута позивачем. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. (ст. 5 ЦПК України) Позивач просить застосувати наслідки недійсності правочину шляхом зарахування, в рахунок погашення його кредитної заборгованості сплачених ним платежів по винагороді за резервування ресурсів в загальному розмірі 6 039,84 доларів США та винагороді за надання фінансового інструменту у розмірі 780,00 доларів США та зобов`язати відповідача здійснити відповідний перерахунок платежів за кредитним договором від 02 липня 2008 року, виходячи з відсутності в складі щомісячного платежу винагороди за резервування ресурсів. Суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту не суперечить вимогам закону та буде найбільш ефективний способом захисту порушеного права позивача, оскільки в наслідок такого перерахунку кошти сплачені позивачем будуть враховані у період їх сплати, тобто у той час коли вони фактично надійшли у володіння кредитора, та вплине на розмір заборгованості зі сплати тіла кредиту, відсотків та штрафних санкцій. За наведених вище обставин суд приходить до висновку про повне задоволення заявленого позову. У зв`язку з повним задоволенням позову та звільненням позивача від сплати судового збору при подачі позову до суду, з відповідача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 908 грн.

Outcome: approved