Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-18 00:00:00

У липні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що будинок [ADDRESS] належить йому на підставі договору дарування від 27 травня 2004 року. Відповідачка являлась для нього співмешканкою в період з травня 2003 року по листопад 2009 року, під час спільного проживання у них народились діти донька [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO]. З червня 2004 року [PERSON] проживає у спірному будинку без реєстрації, оскільки разом з дітьми зареєстрована у [ADDRESS]. Добровільно залишити спірне житло відповідачка відмовилась. Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 22 травня 2013 року у задоволенні позову про визнання права власності на 1/2 частину спірного будинку [PERSON] було відмовлено, однак вона будинку його не пускає, чим позбавляє можливості володіти та розпоряджатись належним йому правом власності будинком. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив виселити [PERSON] із спірного будинку (а.с. 2-3,12-13). У січні 2014 року [PERSON] звернулась з зустрічною позовною заявою про визнання спільної часткової власності на житловий будинок, ухвалою Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2014 року вказаний позов залишений без розгляду (а.с. 31-32,54). Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2014 року позовні вимоги задоволені: виселено [PERSON] з будинок [ADDRESS] (а.с. 57-58). В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (а.с. 60-62). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом 1 інстанції встановлено, що згідно договору дарування від 27 травня 2004 року позивачу на праві власності належить житловий будинок з господарськими спорудами, розташований у [ADDRESS] розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м, в якому відповідно довідки квартального комітету Марганецької міської ради № 6 від 10 липня 2013 року [PERSON] прописаний та проживає (а.с.4,5). З квітня 2004 року по квітень 2010 року позивач проживав у вказаному будинку разом зі відповідачкою та з їх дітьми: донька [PERSON], [INFO]; син [PERSON], [INFO]. Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 22 травня 2013 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах, визнання договору дарування житлового будинку удаваним та визнання його договором купівлі-продажу, визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння відмовлено. [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS] Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції посилався на ч. 2 ст. 386, ст. 391 ЦК України та виходив із того, що відповідачка чинить перешкоди позивачу у користуванні належним йому будинком та відмовляється добровільно звільнити його. Однак, із вказаними висновками суду не можна погодитись. Як вбачається з матеріалів справи, у тому числі із позовної заяви [PERSON], [PERSON] вселилась у спірний будинок у 2003 році у дозволу власника будинку, з яким проживала однією сім'єю, вони мають двох спільних неповнолітніх дітей, які також фактично проживали у цьому будинку. Спільне проживання сторін припинено у 2009 році, цих обставин ніхто не заперечував. Відповідно ч.ч.1, 4 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, зокрема один з подружжя власника, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Виходячи із вищевикладеного, [PERSON], незважаючи на припинення сімейних відносин з [PERSON], не втратила права на користування вказаним будинком. Відповідно до ч.3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України (судом не застосовано закон, який підлягав застосуванню), з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, а посилання позивача та його представника на те, що відповідачка зареєстрована у квартирі [ADDRESS] не являється підставою для її виселення, оскільки судом безспірно встановлено, що вона поселилась і проживала у спірній квартирі у якості члена сім*ї власника житлового будинку.

Outcome: dismissed