Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом та просив стягнути з відповідача на його користь безпідставно набуте майно - грошові кошти у розмірі 35 000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] знайшов у Інтернеті оголошення, в якому зазначено, що відповідач пропонує придбати у розстрочку автомобіль марки Renault Duster 2014 року випуску за акційною ціною 9 437 доларів США. У жовтні 2015 року позивач прибув до м. Києва та підписав з відповідачем договір фінансового лізингу, сплативши спочатку адміністративний платіж. Однак, відповідачем не було надано, а позивачем не було підписано додаток № 3 до цього договору. Після детального ознайомлення з умовами договору з'ясувалося, що ціна у договорі зазначена зовсім інша, а саме 342 358 грн. Позивач вважає, що договір фінансового лізингу є неукладеним, оскільки не було підписано додаток № 3, в якому містяться істотні умови договору. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання свого представника не направив, про причини неявки представника суд не повідомив. У матеріалах справи містяться заперечення відповідача проти позову, в яких він просить відмовити у його задоволенні. Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За викладених обставин, враховуючи згоду позивача на заочний розгляд справи, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних в справі доказів. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він разом з позивачем, який являється його батьком, був присутній під час підписання договору фінансового лізингу, а обставини, зазначені [PERSON] у позовній заяві, є такими, що відповідають дійсності. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 17 жовтня 2015 року між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» укладено договір фінансового лізингу № 001492, предметом якого є транспортний засіб Renault Duster. Згідно п. 2.2 строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання акту приймання-передачі предмета лізингу та закінчується через шістдесят календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі предмета лізингу та в останньому місяці сплати лізингового платежу за додатком № 3 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору. 17 жовтня 2015 року [PERSON] вніс кошти за вищевказаним договором на загальну суму 35 000 грн., які складаються з адміністративного платежу та авансу. [PERSON] звертався до відповідача з заявами про повернення помилково сплачених коштів за неукладеним договором фінансового лізингу № 001492 від 17 жовтня 2015 року. Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Звертаючись до суду з позовом про стягнення безпідставно набутих коштів [PERSON] зазначає, що договір фінансового лізингу є неукладеним, оскільки не був підписаний додаток № 3 до договору, який має назву «графік покриття витрат та виплати лізингових платежів». Позивач вважає, що відповідач безпідставно отримав кошти у розмірі 35 000 грн., а тому має повернути їх [PERSON] Заперечуючи проти позову ТОВ ЛК «ВАШ АВТО» вказує на те, що при підписанні договору сторони погодили, що додаток № 3 до договору укладається та підписується сторонами тільки після підписання акту прийому-передачі предмета лізингу. Однак, у договорі відсутнє положення, яке чітко вказує на те, що додаток № 3 до договору фінансового лізингу має бути підписаний лише після акту прийому-передачі. Загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей) є чинний договір чи інший правочин. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. З матеріалів справи вбачається, що договір фінансового лізингу є неукладеним, оскільки між сторонами не було підписано додаток № 3 як того вимагає п. 10.3 договору, а, отже, у позивача взагалі була відсутня правова підстава для передачі коштів. На підставі викладеного та

Outcome: approved