Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-06 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернулася в суд із позовом до Державного Вищого Навчального Закладу «Київського національного економічного університету імені Вадима Гетьмана» про визнання незаконними та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, визнання трудових відносин укладених безстроково. Зазначала, що з 01 жовтня 2014 року до 06 червня 2019 року вона працювала в Державному вищому навчальному закладі «Київського національного економічного університету імені Вадима Гетьмана» на посаді асистента кафедри менеджменту на умовах строкового трудового договору на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку асистента цієї кафедри [PERSON] до дня її фактичного виходу. Відповідно до наказу від 06 червня 2019 року № 491-к її було звільнено з посади у зв`язку із закінченням строкового трудового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України. Однак фактично вона працювала до 21 червня 2019 року, про що свідчить її напис в наказі. Посилаючись на те, що даний наказ є незаконним, винесений з порушенням норм чинного трудового законодавства, просила визнати зазначений наказ незаконним та скасувати, поновити її на посаді асистента кафедри менеджменту у відповідача, визнати трудовий договір укладеним безстроково та те, що трудові відносини фактично тривали після закінчення строку трудового договору. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження. У подальшому позивач збільшила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 червня 2019 року до 21 червня 2019 року в сумі 3534,30 грн. Обґрунтовуючи збільшення позовних вимог, позивач зазначала, що в порушення статті 47 КЗпП України відповідач в день звільнення не видав трудову книжку, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 19 серпня 2019 року Державний вищий навчальний заклад «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана» (далі - ДВНЗ «КНЕУ», Університет) подав відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначав, що позивачу було відомо про те, що з нею укладено строковий трудовий договір до 06 червня 2019 року. Працівники відділу кадрів пропонували [PERSON] подати заяву про продовження дії строкового трудового договору на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку асистента цієї кафедри [PERSON] . до 31 серпня 2019 року із подальшим наданням щорічної основної відпустки, однак позивач жодних заяв не подавала, у зв`язку з чим, наказом від 06 червня 2019 року № 491-к її було звільнено на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. Таким чином, підстави для поновлення позивача на роботі відсутні. Те, що [PERSON] продовжувала працювати після видання наказу про її звільнення не відповідає дійсності, оскільки вона незаконно перебувала у приміщенні Університету, про що працівниками складено відповідні акти. 19 серпня 2019 року ДВНЗ «КНЕУ» звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про відшкодування збитків та майнової шкоди. Позов обґрунтовано тим, що після винесення наказу про звільнення позивача, вона незаконно перебувала у приміщенні ДВНЗ «КНЕУ», вмикала комп`ютер, який належить відповідачу, копіювала з нього файли, переглядала внутрішню документацію та персональні дані працівників закладу. Неправомірне перебування в приміщенні кафедри завдало ДВНЗ «КНЕУ» збитків, що зумовлює заміну замків, оскільки у [PERSON] є ключі від приміщень кафедри. Заміна замків в приміщеннях кафедри складає 1500 грн. Посилаючись на викладене, ДВНЗ «КНЕУ» просив задовольнити зустрічний позов, зобов`язати [PERSON] відшкодувати витрати із заміни замків в приміщеннях кафедри та виготовлення дублікатів ключів на суму 1500 грн, підтвердити факт неправомірного збору [PERSON] персональних даних, судові витрати покласти на [PERSON] . Ухвалою суду від 2019 року прийнято зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з основним позовом. 28 серпня 2019 року [PERSON] подала відповідь на відзив ДВНЗ «КНЕУ», в якому зазначала, що наказ про її звільнення виданий з порушенням процедури звільнення працівника навчального закладу, її не попередили за два місяці до закінчення терміну дії трудового договору та в день звільнення відповідач не видав їй трудову книжку. В актах про неправомірне знаходження [PERSON] в приміщення кафедри не зазначено час, місце та аудиторія, в яких перебувала позивач за первісним позовом. Після видачі цих актів відповідач за первісним позовом до неї не звертався щодо надання пояснень про неправомірне знаходження в приміщеннях кафедри. 09 вересня 2019 року від [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, який мотивований тим, що позов є надуманим та не підтверджений належними та допустимими доказами, тому задоволенню не підлягає. Ухвалою суду від 21 жовтня 2019 року у зв`язку з прийняттям зустрічного позову розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 21 жовтня 2019 року підготовче провадження у справі закінчено та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов з викладених у ньому підстав та просили позов задовольнити у повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Представник відповідача зустрічний позов підтримав, у задоволенні первісного позову просив відмовити. Суд, заслухавши сторін у справі, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за наявності заперечень одного з відповідачів, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що з 01 жовтня 2014 року до 31 серпня 2015 року [PERSON] працювала в Університеті на посаді старшого викладача кафедри менеджменту до проходження конкурсу. Згідно із заявою [PERSON] від 28 серпня 2015 року її переведено на посаду асистента кафедри менеджменту на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку асистента цієї ж кафедри [PERSON] на умовах строкового трудового договору з 01 вересня 2015 року до дня її фактичного виходу. 06 червня 2018 року [PERSON] звернулась до відповідача із завою про продовження терміну роботи на посаді асистента кафедри менеджменту на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку асистента цієї ж кафедри [PERSON] на умовах строкового трудового договору з 06 червня 2018 року до 06 червня 2019 року. Наказом ДВНЗ «КНЕУ» від 06 червня 2019 року № 491-к [PERSON] звільнено з посади асистента кафедри менеджменту на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України. Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством. Підставою для укладення строкового трудового договору на вимогу працівника є його заява про прийняття на роботу, в якій вказуються обставини або причини, що спонукають працівника найматися на роботу за строковим трудовим договором, а також строк, протягом якого він працюватиме. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт). Частиною другою статті 36 КЗпП України передбачено, що трудовий договір припиняється у разі закінчення строку його дії. Ураховуючи те, що [PERSON] призначалась на посаду асистента кафедри менеджменту на період відпустки по догляду за дитиною асистента цієї ж кафедри [PERSON] на умовах строкового трудового договору, сторони погодили продовження терміну дії трудового договору з 07 червня 2018 року до 06 червня 2019 року, підстави вважати, що між сторонами укладено безстроковий трудовий договір через його неодноразове переукладення відсутні. Твердження позивача про те, що після закінчення строку дії трудового договору трудові відносини фактично тривали, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються наданими відповідачем доказами, а саме актами про неправомірне перебування [PERSON] в приміщенні Університету (а.с. 108, 109, 110). Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У порушення зазначених вимог закону трудову книжку позивач отримала лише 21 червня 2019 року. Відповідно до частини п`ятої статті 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. [PERSON] була звільнена 06 червня 2019 року, однак ознайомлена з наказом лише 21 червня 2019 року та цього ж дня отримала трудову книжку, про що зазначено нею в копії наказу та не заперечується відповідачем. Виходячи з вищевикладеного, позов [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки підлягає задоволенню. Що стосується зустрічного позову ДВНЗ «КНЕУ», то суд приходить до наступних висновків. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Ураховуючи те, що ДВНЗ «КНЕУ» не довів завдання майнової шкоди на суму 1500 грн внаслідок незаконного перебування [PERSON] в приміщення Університету та не надано належних та допустимих доказів неправомірного збору [PERSON] персональних даних працівників Університету, підстави для задоволення зустрічного позову ДВНЗ «КНЕУ» відсутні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року). Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, з ДВНЗ «КНЕУ» відповідно до статті 141 ЦПК України в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768, 40 грн

Outcome: partial