Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-24 00:00:00

У листопада 2019 року позивач, АТ КБ «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 32688148, м. Дніпро) пред`явило через суд зазначений позов, посилаючись на те, що відповідач є споживачем послуг позивача з постачання опалення нежитлового приміщення - офісу в секції [ADDRESS] , проте вчасно та у відповідному розмірі оплату послуг не здійснює, в результаті чого утворилась заборгованість, тому позивач, згідно уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача заборгованість за період з 23 грудня 2014 року по 21 травня 2019 року в сумі 30 728,05 грн., а також за період 23 грудня 2014 року 21 листопада 2019 року 3% річних - 2 739,71 грн., інфляційні збитки - 10 956,97 грн., пеню - 31 119,90 грн., штраф - 1 536,40 грн. та судові витрати. Відповідач свій відзив не подав, маючи у повному обсязі можливість реалізувати надані Законом процесуальні права на заперечення для спростування аргументів позовної заяви; про жодні причини неможливості подання доказів письмово суду не повідомляв і про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином згідно з ст. ст. 131, 187 ч. 6 ЦПК України за останнім відомим суду підтвердженим зареєстрованим місцем його постійного проживання (перебування). З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 18 грудня 2020 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та без потреби у витребуванні доказів чи у сприянні в поданні доказів іншим чином. У судове засідання не з`явилися всі учасники справи, і про причини своєї неявки відповідач не повідомив та про розгляд справи в його відсутність не клопотав, на підставі чого без фіксування судового процесу технічними засобами проведений заочний розгляд справи згідно з ст. ст. 280, 281 ЦПК України з урахуванням письмової згоди позивача, від якого надійшла заява 03 березня 2020 року про розгляд справи за відсутності його представника, яка з`ясуванню обставин не перешкоджає. Суд, дослідивши зібрані докази, відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами з задоволенням позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що [PERSON] є власником нежилого вбудованого приміщення першого поверху № 4 у секції [ADDRESS] загальною площею 53,6 кв.м. на підставі свідоцтва про право власності, оформленого на підставі рішенн Дніпропетровської міської ради №1062 від 17 квітня 2003 року «Про оформлення права власності гр. [PERSON] на вбудоване приміщення першого поверху у житловому будинку [ADDRESS] » (а.с.45). 04 листопада 2014 року між КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради та [PERSON] укладено договір №1084 про постачання теплової енергії, за умовами якого теплопостачальне підприємство взяло на себе зобов`язання виробляти та постачати споживачу теплову енергію, а споживач зобов`язався одержувати теплову енергію та сплатити теплопостачальному підприємству її вартість, за встановленими тарифами в терміни та на умовах передбаченими цим договором (а. с. 33-39). Згідно із п. 6.2. указаного договору облік споживання теплової енергії споживачем здійснюється розрахунковим способом за адресою: [ADDRESS] За умовами п. 6.7 договору №1084 про постачання теплової енергії розрахунковим періодом є календарний місяць, за результатами якого підписується акт здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період (в 2-х примірниках), за формою визначеною сторонами в додатку № 3 договору. Підписаний акт здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період, або його відсутність в порядку п.п. 4.2.2, 6.10 договору є підтвердженням відсутності претензій з боку споживача в частині фактично отриманої кількості теплової енергії. Обставини дійсного надання послуг підтверджуються відомостями приладу обліку марки SKM-1-U1 № 030227 в період з жовтня 2016 року по березень 2017 року, та приладу обліку Січ УЗВ 248 за період з листопада 2017 року по квітень 2019 року, що зафіксовані в актах використання (споживання) теплової енергії за місцем установки приладу по [ADDRESS] (а.с.50-68). КП «Теплоенерго» надано суду рахунки на оплату наданих послуг з теплопостачання та акти здачі-приймання теплової енергії за договором №1084 від 04 листопада 2014 року (а.с.70-99, 101-102, 104-105, 107-108, 110-111, 113-114,116-117, 119-120, 122-123, 125-128), які згідно реєстрів отримання платіжних документів та актів виконаних робіт за грудень 2016 року (а.с.100), січень 2017 року (а.с.103)лютий 2017 року (а.с.106)березень 2017 року (а.с.109), жовтень 2017 року (а.с.112), листопад 2017 року (а.с.115), грудень 2017 року (а.с.118), січень 2018 року лютий 2018 року (а.с.124) регулярно отримувались споживачем під розпис, що свідчить про обізнаність відповідача про нараховані за спожите тепло суми оплати. За даними виписки по особовому рахунку № [NUMBER] про рух грошових коштів між [PERSON] та КП «Теплоенерго» ДМР відповідач здійснював оплату теплопостачання в останнє за платіжним дорученням № ТС000003883 від 20 березня 2018 року на суму 3460,00 грн. (а.с.9). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Згідно п.1 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом Таким чином, згідно із зазначеними нормами Закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідно до ст. 67 ЖК УРСР плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами. При цьому, відносини між споживачами та суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг з отримання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення врегульовані Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, за змістом п.п.18, 20, 30 яких, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Система оплати послуг (щомісячна або авансова) та форма оплати послуг (готівкова або безготівкова) визначаються у договорі між споживачем і виконавцем та здійснюється за розрахунковими книжками, платіжними квитанціями або за умовами договору. Судом встановлено, що відповідач, будучи з позивачем у договірних відносинах 04 листопада 2014 року, свої зобов`язання з оплати фактично наданих послуг позивача у відповідності з вимогами ст.ст.525, 526 ЦК України належним чином не здійснював, оплати не проводив, в результаті чого за період з 23 грудня 2014 року по 21 травня 2019 року в сумі 30 728,05 грн виникла заборгованість, яка в добровільному порядку відповідачем не сплачена, а досудові вимоги від 04 січня 2019 року за вих. № 587-сс, 05 березня 2019 року №324-сс, 06 травня 2019 року №587-сс залишені відповідачем без задоволення (а.с.135, 140, 145). Одночасно суд приймає до уваги, що відповідно до ст. 257, ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України загальний строк позовної давності встановлюється тривалістю у три роки, застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Між тим, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку та після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.ч. 2, 3 ст.264 ЦК України). Відповідно до умов п. 13.3 договору №1084 сторони, підписавши цей договір,

Outcome: approved