Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-14 00:00:00

У липні 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовною заявою до Слободо-Шаргородської сільської ради Шаргородського району Вінницької області (далі - відповідач) про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. Зазначила, що [INFO] року помер її батько - [PERSON], який по день смерті проживав і був зареєстрований у [ADDRESS]. Після смерті батька залишилось спадкове майно, яке складається, зокрема із житлового будинку. Спадкоємцем зазначеного майна є позивач, оскільки спадкодавець за життя склав заповіт, яким усе своє майно заповів позивачу. Під час підготовки документів для оформлення спадкових прав було виявлено відсутність правовстановлюючого документа на житловий будинок і на цій підставі нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, про що винесено постанову. Посилаючись на те, що житловий будинок належав спадкодавцю, а вона бажає успадкувати будинок, позивач просить визнати за собоюправо власності на житловий будинок літера «А», загальною площею 75,5 м кв., житловою площею 43,8 м кв., підсобною площею 31,7 м кв.; веранду з підвалом літера «а» площею 136 м кв.; хлів літера «Б» площею 31,2 м кв.; прибудову літера «б» площею 7,1 м кв.; гараж літера «В» площею 26,7 м кв.; огорожу «І», розташовані по [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] року [PERSON]. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на ті самі обставини, що і у позовній заяві. Представник відповідача - Слободо-Шаргородської сільської радиШаргородського району Вінницької області Мазур Т.М. у судовому засіданні позовні вимоги визнала повністю, зазначила, що житловий будинок, розташований по [ADDRESS] дійсно належав на праві власності покійному [PERSON] і сільська рада не заперечує, щоб за позивачем було визнано право власності на цей будинок в порядку спадкування за заповітом. Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та її представника, пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. [INFO] року у с. Слобода-Шаргородська Шаргородського району Вінницької області помер [PERSON], що вбачається зі свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] (а.с. 9). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, що складається, зокрема із житлового будинку, розташованого у [ADDRESS] Спадкоємцем зазначеного спадкового майна після смерті [PERSON] є позивач, оскільки спадкодавець за життя склав заповіт, яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що буде належати йому на день смерті, і на що за законом він матиме право, [PERSON] заповів позивачу(а.с. 10). Згідно з довідкою виконкому Слободо-Шаргородської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 13 липня 2016 року № 1828 [PERSON] належав житловий будинок у [ADDRESS] на підставі рішення Шаргородської районної ради № 102 від 20 червня 1991 року (а.с. 36). З метою оформлення своїх спадкових прав на житловий будинок, розташований у [ADDRESS], позивач звернулась до нотаріуса, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину на будинок позивачу було відмовлено, про що нотаріусом винесено відповідну постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30 червня 2016 року (а.с. 43). Із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що підставою для відмови у видачі зазначеного вище свідоцтва є ненадання позивачем правовстановлюючого документа на житловий будинок. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із набуттям права власності на спадкове майно, які регулюються нормамиЦивільного кодексу України (далі -ЦК України). Так, згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Частинами першою та другою статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (частина перша статті 1221 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно частини другої статті 1269 ЦК України, заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Отже, із урахуванням зазначених вище вимог ЦК України, суд вважає, що позивач є спадкоємцем по заповіту після смерті [PERSON] Окрім того, суд вважає доведеним факт прийняття позивачем спадщини після смерті спадкодавця, позаяк протягом шести місяців після відкриття спадщини позивач подала відповідну заяву нотаріусу, а останній завів спадкову справу № 11/2015 до майна померлого [PERSON] (а.с. 53-62). Проте, оформити у спадщину житловий будинок, розташований у [ADDRESS] позивач не може, через відсутність у неї правовстановлюючого документа. Разом із тим, у матеріалах справи є докази того, що зазначений вище житловий будинок належав на праві власності [PERSON] Так, згідно із даними погосподарських книг за 1971-2014 роки [PERSON] зазначений головою двору (а.с. 12-29). Із рішень Слободо-Шаргородської сільської ради Шаргородського району Вінницької областівід 6 жовтня 1994 року, від 15 червня 2016 року та з довідки цієї ради від 13 липня 2016 року № 1830 вбачається, що [PERSON] передавалась у приватну власність земельна ділянка площею 0,25 га по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку (а.с. 31-34). Згідно з довідкою КП «Могилів-Подільського МБТІ» від 26 липня 2016 року № 239, на ім'я [PERSON] житловий будинок у [ADDRESS] не зареєстрований (а.с. 35). Із технічного паспорта, виготовленого у липні 2005 року, вбачається, що домоволодіння, розташоване у [ADDRESS], складається з житлового будинку з цокольним поверхом літера «А», загальною площею 75,5 м кв., житловою площею 43,8 м кв., підсобною площею 31,7 м кв.; веранди з підвалом літера «а» площею 136 м кв.; хліву літера «Б» площею 31,2 м кв.; прибудови літера «б» площею 7,1 м кв.; гаражу літера «В» площею 26,7 м кв.; огорожі «І» (а.с. 39, 40). Отже, сукупність зазначених вище доказів, досліджених у судовому засіданні, указує на належність [PERSON] на праві власності житлового будинку, розташованого у [ADDRESS]. При цьому, зазначеного вище висновку суд дійшов, виходячи із того, що постановою Ради Міністрів УРСР від 11.03.1985 № 105 «Про порядок державного обліку житлового фонду» постановлено завершити реєстрацію й технічну інвентаризацію житлового фонду у сільській місцевості. На виконання зазначеної вище постанови Виконавчий комітет Шаргородської районної Ради народних депутатів Вінницької області ухвалив рішення від 22.10.1987 № 244 «Про забезпечення державного обліку житлового фонду в селах району», зі змінами, внесеними рішенням від 20 червня 1991 року № 102, пунктом 1 якого передбачалось забезпечити проведення первинного обліку житлового фонду громадян, які мають житлові будинки на праві особистої власності в селах району, Слобода-Шаргородська (а.с. 41, 42). Із 1979 року в Україні (УРСР) погосподарський облік у сільських Радах народних депутатів здійснюється за особливою формою статистичного обліку. Так, згідно з пунктом 1 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 13.04.1979 № 112/5, документами погосподарського обліку для сільських Рад народних депутатів, зокрема, є форма № 1 - «Погосподарська книга». Відповідно до пункту 7 до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 12.05.1985 № 5-24/26, ці книги погосподарського обліку використовуються, зокрема, для обліку житлових будинків, що належать громадянам на праві приватної власності. Пунктами 18, 40 Вказівок 1979 року та пунктами 18, 39 Вказівок 1985 року передбачено, що погосподарська книга складається, зокрема, із розділу: «Споруди, які є особистою власністю господарства», у якому записуються дані про житловий будинок, назву інших споруд і рік їх будівництва. Із Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української УРСР 31.01.1966, погодженої заступником Голови Верховного Суду УРСР від 15.01.1966, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 № 56 вбачається, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, будинки ж, розташовані у селах, реєстрації не підлягали. Отже, у 1960-1973 роках, тобто в період забудови домоволодіння, розташованого у [ADDRESS] та належного [PERSON], у сільській місцевості державна реєстрація об'єктів нерухомості взагалі не передбачалася. Тому, виникнення права власності на житлові будинки, споруди, зокрема, у сільській місцевості не залежало від державної реєстрації цього права. Згідно з пунктом 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19.01.1976 № 1/5, було затверджено зразки форм довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. Із зазначених додатків вбачається, що довідка про власника житлового будинку видається згідно із записами у погосподарській книзі виконавчого комітету сільської (селищної) Ради депутатів трудящих. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались актами органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Таким чином, аналіз зазначених вище нормативно-правових актів переконує суд у тому, що до компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Отже, ураховуючи сукупність доказів, досліджених у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що на день смерті [PERSON] його право власності на житловий будинок, розташований у [ADDRESS] було посвідчено у порядку, передбаченому діючим на той час законодавством, а тому цей будинок увійшов до складу спадщини. Частиною першою статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У пункті 3.1. інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013, вказано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України. Суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами невизнання її права отримати у спадщину житловий будинок, розташований у [ADDRESS], окрім того, на переконання суду, спосіб захисту порушеного права, обраний позивачем, передбачений законом, а тому позов слід задовольнити повністю. Тому,

Outcome: approved