Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом. Зазначав, що 15 січня 2014 року згідно усного договору він надав [PERSON] у борг 9 тис. грн., що еквівалентно було 1100 доларів США, а [PERSON] зобовязалась повернути кошти не пізніше 15 січня 2015 року. [PERSON] взяті на себе зобовязання за вказаним договором не виконала. Посилаючись на те, що [PERSON] взяті на себе зобов'язання не виконала, просив стягнути з [PERSON] на його користь 9 тис. грн. боргу за договором позики, 12618 грн. інфляційних втрат, 111 грн. 70 коп. в рахунок трьох процентів річних, 52 грн. 63 коп. грошових кошт, витрачених ним в ході підгтовки цивільного позову та судові витрати по справі. У судовому засіданні позивач та представник позивача (договір про надання послуг представника у цивільному процесі) підтримали позовні вимоги. Представник позивача також пояснив, що в разі відмови в позові судові витрати несуть виключно сторони. Представник відповідача (договір про надання правової допомоги) у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, пояснивши, що відсутність у позивача розписки свідчить про відсутність зобов'язань [PERSON] перед [PERSON] Всі гроші, які [PERSON] брала у нього, вона йому повернула. Свідки є знайомими [PERSON] Також просила у разі ухвалення рішення про відмову в позові вирішити питання про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу. Заслухавши доводи позивача, представника позивача та відповідача, вивчивши надані докази, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено, що у липні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості та просив стягнути із [PERSON] на його користь 9 тис. грн. у рахунок боргу за договором позики, 12618 грн. інфляційних втрат, 111 грн. 70 коп. в рахунок 3% річних, 52 грн. 63 коп. витрат на отримання довідок для підготовки позову. В обгрунтування позову [PERSON] посилався на те, що 15 січня 2014 року за усною домовленістю він надав в борг [PERSON] грошові кошти в сумі 9 тис. грн., що на день надання коштів за курсом НБУ складало 1100 доларів США, а [PERSON] зобовязалась повернути до 15 січня 2015 року грошові кошти в сумі, яка на момент їх повернення буде еквівалентна 1100 доларів США, [PERSON] взяті на себе зобов`язання не виконала. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові Cудової палати у цивільних справах Верховного Суду України від № 6-63 цс-13 від 18 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми. Таким чином факт укладення договору позики не може доводитись показаннями допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON], оскільки обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Крім того, вказані свідки є знайомими [PERSON], а тому їх показання суд оцінює критично. Ураховуючи те, що позивачем не надано суду боргової розписки або інших належних доказів підтверджуючих передачу відповідачу і отримання останнім в борг грошових коштів, суд приходить до висновку про необґрунтуваність позовних вимог [PERSON] З дослідженого висновку Яготинського РВ за заявами [PERSON] та [PERSON] вбачається, що між сторонами по справі склались неприязні відносини. Пояснення [PERSON] щодо передачі [PERSON] в борг грошових коштів також не є належними та допустимими доказами по справі. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу, суд виходить із такого. За змістом ст. ст. 84, 88 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За змістом п.п. 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у спарві на підставі довіреності, чи відповідного договору. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. На підтвердження вимог про стягнення витрат на правову допомогу представником відповідача надано розрахунок суми гонорару, який включає види робіт, кількість витрачених годин, вартість робіт, виходячи з вимог ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», а також квитанцію до прибуткового касового ордера на суму 2679 грн. Також у матеріалах справи є договір про надання правової допомоги з адвокатом [PERSON] від 10 серпня 2015 року. Адвокат був присутнім у всіх судових засіданнях, а також коли засідання не відбулося через хворобу судді (про що свідчить підпис адвоката в розписці про отримання повістки). Таким чином із [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути понесені нею витрати на правову допомогу (що відповідає судовій практиці - додаткове рішення Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 28 травня 2014 року у справі №6-39091св13 http://reyestr.gov.ua/Review/39012177).

Outcome: dismissed