Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

У листопаді 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 505 445,78 грн. заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 листопада 2006 року між сторонами спору укладено кредитний договір №6/11-2006, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 10 990,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,5% річних строком до 16 листопада 2012 року. Проте, відповідач умови кредиту не виконав, унаслідок чого станом на 01 листопада 2013 року утворилась заборгованість у сумі 63 236,05 доларів США, що еквівалентно 505 445,78 грн., з яких заборгованість за кредитом - 8 482,40 доларів США, що еквівалентно 67 799,82 грн.; за відсотками - 3 536,76 доларів США, що еквівалентно 28 269,30 грн.; за комісією - 2 169,43 доларів США, що еквівалентно 17 340,26 грн.; пеня за порушення строку сплати платежу - 49 047,47 доларів США, що еквівалентно 392 036,40 грн. Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 04 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 01 серпня 2014 року, позов ПАТ КБ «Надра» задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Надра» 67 799,82 грн. тіла кредиту, 28 269,30 грн. відсотків за користування кредитними коштами, 17 340,26 грн. комісії та частину суми нарахованої пені - 196 018,20 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 серпня 2014 року у відкритті касаційного провадження у цій справі відмовлено. Постановою Верховного Суду України від 03 червня 2015 року зазначену ухвалу касаційного суду скасовано, а справу передано на новий касаційний розгляд. 09 вересня 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановив ухвалу, якою скасував згадані рішення суду першої та апеляційної інстанції, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції. До початку нового розгляду справи по суті ПАТ КБ «Надра» у грудні 2015 року подало до суду заяву про уточнення позовних вимог, у якій просило стягнути з [PERSON] 14 188,59 доларів США (тіла кредиту, відсотків за користування ним та комісії) і 392 035,40 грн. пені за прострочення сплати коштів. Згодом ПАТ КБ «Надра» збільшило позовні вимоги, у зв'язку з чим остаточно просило суд додатково стягнути з [PERSON] суму штрафних нарахованих санкцій за порушення (невиконання) умов кредитного договору в сумі 3 297,00 доларів США (по 1 099,00 доларів США за порушення пунктів 4.3.4, 4.3.10 та 4.3.13 цього договору). [PERSON] та його представник позов не визнали, подавши до суду письмові пояснення. У них вказано, що позивач пропустив строк позовної давності та не надав належні розрахунки заявлених до стягнення сум. Відтак, відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та недоведеними. Також вказує на те, що у ПАТ КБ «Надра» відкликана банківська ліцензія, що виключає можливість стягнення коштів у іноземній валюті. В судове засідання представники сторін та сам відповідач не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Натомість представники позивача та відповідача подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. За таких умов суд вважає за можливим розглянути справу без участі сторін і їх представників, та ухвалити у справі рішення на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши матеріали справи та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням зібрані докази кожен окремо і в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено наступні обставини. 17 листопада 2006 року між ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] укладено кредитний договір №6/11-2006, згідно з умовами якого [PERSON] отримав кредит у сумі 10 990,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,5% річних строком до 16 листопада 2012 року. [PERSON] свої зобов'язання за вказаним договором щодо повернення кредиту та відсотків за його користування виконав лише частково, у зв'язку з чим за цим договором утворилась певна заборгованість. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України передбачено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету прийнято відповідне Положення. Згідно з пунктом 1.5 такого Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет КМУ). Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов'язання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Тобто, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 24.09.2014р. у справі №6-145цс14 і від 10.02.2016р. у справі №6-1680цс15. У матеріалах даної справи (а.с.213) міститься надана представником позивача копія постанови НБУ від 04.06.15 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра». Дослідивши цю постанову, суд дійшов висновку, що ПАТ КБ «Надра» станом на момент подання заяви про уточнення позовних вимог (фактичну зміну предмета позову зі стягненням заборгованості у іноземній валюті) та станом на день вирішення спору позбавлений банківської ліцензії, що унеможливлює стягнення на його користь коштів в іноземній валюті. При цьому, приписи ст.ст.10, 11 ЦПК України встановлюють принципи цивільного судочинства, за якими останнє здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд не може вийте за межі позовних вимог і самостійно змінити їх. Таким чином, змінені вимоги банку-позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземні валюті при відсутності у нього діючої банківської ліцензії на право здійснення операцій з валютними цінностями не підлягають задоволенню. З огляду на викладене у позові банку в даній справі слід відмовити повністю. Оскільки суд дійшов висновку про необхідність відмови у позові ПАТ КБ «Надра» по суті спору, питання щодо спливу строку позовної давності у цьому випадку не вирішується (абзац 3 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Outcome: dismissed