Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

У листопад 2015 року [PERSON] звернулася до Гайворонського районного суду Кіровоградської області з позовом до фізичної особи підприємця [PERSON] про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати в сумі 9145 грн., стягнення 1900 грн. компенсації за невикористану відпустку з 01.04.2013 року по 10.08.2015 року. В обґрунтування вимог зазначила, що з 01.04.2013 року вона працювала у ФОП [PERSON] менеджером. 10.08.2015 року була звільнена з роботи за п. 1 ч. 36 КЗпП України за згодою сторін. З 01.01.2015 року по 10.08.2015 року їй була нарахована заробітна плата але при звільненні не виплачена в порушення вимог ст. 116 КЗпП України. З 19 січня 2015 року [PERSON] вона не була допущена до роботи. Її обовязки передані іншому працівнику, а тому вона звернулась до відповідача з проханням звільнити її з роботи за власним бажанням. 9 лютого 2015 року в приміщенні Гайворонського районного центру зайнятості населення в присутності працівника центру при підписанні угоди про розірвання трудового договору відповідач відмовився підписувати угоду. В подальшому відповідач умисно зволікав з її звільненням та не надавав робоче місце. Під час розгляду справи по суті представник позивача [PERSON] відмовився від позову в частині стягнення 1519 грн. 85 коп. компенсації за відпустку і ця відмова прийнята судом (а.с. 65, 72) і уточнив позовні вимоги щодо стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 8625 грн. 43 коп. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовну заяву підтримав та просить її задовільнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В судовому засіданні представник відповідача адвокат [PERSON] позовну заяву не визнав, пояснив, що 01.04.2013 року [PERSON] перебувала з ФОП [PERSON] в трудових відносинах згідно укладеного трудового договору, зареєстрованого в державній службі зайнятості за № 11101300081 від 1.04.2013 року. Але з невідомих причин, [PERSON] з 19 січня 2015 року припинила виходити на роботу. 30.01.2015 року позивач надала заяву, в якій просить звільнити її із займаної посади за власним бажанням. Надати пояснення причин своєї поведінки та не виходу на роботу відмовилась, на що був складений відповідний акт 30.01.2015 року. Відповідно до Наказу №3 про припинення трудового договору, 01.02.2015 року [PERSON] звільнено. Таким чином заробітна плата [PERSON] за період з 01.01.2015 року по 18.01.2015 року складає 519 гривень 57 копійок - за фактично відпрацьовані дні. Розрахункові (відпускні) за період з 01.04.2013 по 18.01.2015 року складає 1519 гривень 85 копійок. Станом на 24.11.2015 року дані суми позивачу виплачені, що підтверджується квитанціями про поштовий переказ №257, 258 від 23.11.2015 року. Позивачка вказала, що з 01.01.2015 року по 10.08.2015 року, відповідачем нараховувалась заробітна плата та підтверджує дані нарахування довідкою Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків. Дані обставини не відповідають дійсності, оскільки з 19.01.2015 року заробітна плата [PERSON] не нараховувалась, а довідка Пенсійного фонду не є доказом нарахування, а несе лише інформацію про наявність страхового стажу у застрахованої особи для обчислення пенсії в майбутньому. Позивач [PERSON] написала заяву про розірвання трудових відносин із власної ініціативи та за власним бажанням. Позивач була звільнена з роботи і на роботу до відповідача [PERSON] більше не виходила.. Трудова книжка [PERSON] знаходилася безпосередньо у позивачки. Фактично трудовий договір між ФОП [PERSON] та позивачем [PERSON] був припинений за ініціативою позивача [PERSON] (за власним бажанням) 1 лютого 2015 року, але відповідно до порядку реєстрації трудових договорів не був знятий з реєстрації в державній службі зайнятості та не повідомлена належним чином податкова інспекція, щодо припинення трудових відносин з найманим працівником, тому у відповідача ФОП [PERSON] залишилися зобов'язання по сплаті єдиного соціального внеску, як обов'язкового державного платежу. ФОП [PERSON] був сплачений єдиний страховий внесок, обрахований із суми 1300 грн (округленого мінімального доходу, на який нараховується ЄСВ, 1218 грн). Але сума 1300 грн не є доходом (заробітною платою) позивача [PERSON], на яку вона претендує як на заборговану заробітну плату та компенсацію відпускних. Заробітна плата та відповідно компенсація відпускних нараховується на підставі табелю обліку робочого часу, обчислюється у відповідних відомостях на виплату заробітної плати щомісячно. Так як позивачка [PERSON] за власним бажанням розірвала трудові відносини з підприємцем [PERSON] ще 1 лютого 2015 року, то відповідно заробітної плати у неї, нарахованої за період з 19 січня по 10 серпня 2015 року, не має. Судом встановлено, що 01.04.2013 року між ФОП [PERSON] і [PERSON] укладений трудовий договір, який зареєстровано у Гайворонському центрі зайнятості, згідно цього договору позивачку прийнято на роботу менеджером у ФОП [PERSON] з заробітною платою 1200 грн. на місяць. 10.08.2015 року вона була звільнена з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 5, 6). Судом в судовому засіданні оглянуті оригінали відомостей на заробітну плату та табелі обліку використання робочого часу за період з 01.01.2015 року по 01.09.2015 року і встановлено, що позивачка з 19.01.2015 року не табелювалась і їй не нараховувалась заробітна плата. В табелях обліку робочого часу стоять прогули. Позивачка, її представник [PERSON] відповідно до ст.ст. 58, 59 ЦПК України належних та допустимих доказів суду не надали, що позивачці була нарахована заробітна плата, але не виплачена. Обовязок надати докази на підтвердження своїх вимог і заперечень законом покладено на сторони (ст. 60 ЦПК України). При таких обставинах позов не підлягає задоволенню

Outcome: dismissed