Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

У липні 2014 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості. Свій позов обґрунтовує тим, що відповідач 25 грудня 2007 року отримав на підставі кредитного договору № LVXRRC02090200 кредит у розмірі 3472,69 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Зазначає, що станом на 24 березня 2014 року відповідач має заборгованість за даним кредитним договором. Просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 19623,04 грн. Відповідач у поданих суду письмових запереченнях проти позову заявлені позовні вимоги не визнає, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності та на значне перевищення розміру неустойки над розміром збитків. Просить у задоволенні позову відмовити. В судове засідання представник позивача не з'явилася, однак, подала суду письмове клопотання про слухання справи за її відсутності. Позов підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, про причини своєї неявки до суду не повідомив. Суд приходить до висновку, що неявка сторін та їх представників не перешкоджає розгляду даної справи по суті спору на підставі наявних у ній матеріалів. З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх належними та допустимими доказами, проаналізувавши норми матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку про те, що позов у даній справі не підлягає до задоволення судом повністю з огляду на таке. Судом встановлено, що 25 грудня 2007 року на підставі поданої заяви відповідачем було отримано кредитні грошові кошти в розмірі 3472,69 грн. Дані обставини сторонами не заперечуються. Судом також встановлено, що відповідач прострочив виконання свого грошового зобов'язання з повернення кредиту на користь позивача. Судовим наказом Радехівського районного суду Львівської області від 21 листопада 2008 року заяву Закритого акціонерного товариства «Приватбанк» про видачу судового наказу щодо стягнення з [PERSON] боргу в сумі 4988,37 грн. було задоволено. 05 грудня 2008 року даний наказ набрав законної сили. Судом встановлено, що публічне акціонерне товариства Комерційний банк «Приватбанк» є правонаступником Закритого акціонерного товариства «Приватбанк». Як вбачається із листа Відділу державної виконавчої служби Радехівського районного управління юстиції № 680/09-23/5435 від 03 вересня 2014 року виконавче провадження про стягнення боргу з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» закінчено 30 грудня 2010 року на підставі п.8 ч.1 ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження». Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. В силу вимог ч.2 ст.22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином повне примусове виконання судового наказу зі стягнення з відповідача боргу в сумі 4988,37 грн. відбулося фактично через 2 роки після набрання судовим наказом законної сили. При цьому суд вважає, що фактичне стягнення боргу у зазначеній сумі на користь позивача в тому числі і тіла кредиту є відшкодуванням відповідачем позивачу реальних збитків. Яке відбулося не пізніше 30 грудня 2010 року. Предметом даного позову є сума у розмірі 19623,04 грн. Позивач обґрунтовує розмір позовних вимог наступним чином, що станом на 24 березня 2014 року відповідач має заборгованість перед позивачем у розмірі 23200,79 грн. При цьому дану суму становить заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 405,58 грн. та пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі 22795,21 грн. Дану суму позивач зменшив на суму у розмірі 4988,37 грн., стягнутого на підставі судового наказу Радехівського районного суду Львівської області від 21 листопада 2008 року. Також до стягнення позивач заявляє штраф (фіксована частина) у розмірі 500,00 грн. та штраф (процентна складова) у розмірі 910,62 грн. При цьому якщо позивач включив до предмета позову штрафи у розмірі 500,00 грн. та 910,62 грн., то з позовних вимог не вбачається розміру пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором та заборгованість по комісії за користування кредитом. З клопотанням про уточнення позовних вимог чи про зміну їх розміру позивач до суду не звертався. За таких обставин суд приходить до висновку, що зменшенню розміру заборгованості на суму 4988,37 грн. згідно примусово виконаного судового наказу підлягає саме сума пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі 22795,21 грн. Таким чином заявлена позивачем сума пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором становить 17806,84 грн. А відтак, предметом позову у даній справі є сума грошових коштів у розмірі 19623,04 грн. в якості заборгованості за кредитним договором. До складу даної суми входить заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 405,58 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі 17806,84 грн., штраф (фіксована частина) у розмірі 500,00 грн. та штраф (процентна складова) у розмірі 910,62 грн. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тому, заявлена до стягнення з відповідача на користь позивача пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі 17806,84 грн., штраф (фіксована частина) у розмірі 500,00 грн. та штраф (процентна складова) у розмірі 910,62 грн. є різновидами неустойки як вид забезпечення виконання зобов'язання. У відповідності до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредити) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому судом встановлено, що відповідачем перед позивачем відсутня заборгованість за тілом кредиту. Що, в свою чергу, свідчить про те, що як на момент пред'явлення позову до суду, так і на момент ухвалення судом рішення були відсутні реальні збитки, завдані відповідачем позивачу порушенням виконання грошового зобов'язання. Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п. 27 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Положення статті 616 ЦК передбачають право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Зазначене стосується цивільно-правової відповідальності боржника, а не сплати ним основного грошового боргу за кредитним договором, що суд на підставі вказаної норми закону змінити не може. Суд приходить до висновку, що неустойку у вигляді пені та штрафів слід зменшити до нуля шляхом відмови за недоведеністю в задоволенні даної частини позовних вимог через повну відсутність реальних збитків, завданих позивачем відповідачу. Окрім того, зменшуючи розмір неустойки, суд в якості обставин, що мають істотне значення, враховує вік відповідача - 70 років та його майновий стан, оскільки єдиним доходом позивача є пенсія, ступінь виконання зобов'язання боржником зокрема те, що у відповідача відсутня заборгованість перед позивачем по тілу кредиту та процентів. Щодо вимог про стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 405,58 грн., то суд приходить до висновку про необхідність відмови у їх задоволенні в зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності без поважних причин. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до пункту 5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюються сторонами тривалістю 5 років. Суд вважає, що перебіг строку позовної давності до вимог про стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом почав свій перебіг на наступний день з моменту набрання законної сили судовим наказом Радехівського районного суду Львівської області від 21 листопада 2008 року, тобто, 06 грудня 2008 року. Однак, п'ятирічний строк позовної давності сплив для позивача ще 06 грудня 2013 року. Таким чином позивачем пред'явлено до суду позов 15 липня 2014 року, тобто, після закінчення строку позовної давності. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З боку позивача не доведено належними та допустимими доказами обставин поважності пропуску п'ятирічного строку позовної давності. В силу вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі від 16 січня 2013 року № 10-70/0/4-13 «Про окремі питання застосування строків позовної давності» зазначає, що відповідно до частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), то заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. Заява позивача про поновлення строку позовної давності (частина п'ята статті 267 ЦК України) не означає, що подана заява (відповідачем) про застосування позовної давності, тобто про сплив позовної давності, є наслідком відмови в позові, якщо він обґрунтований. У разі, якщо відповідач подав заперечення проти позову, пославшись на сплив позовної давності, то зазначена заява є підтвердженням того, що відповідач зробив заяву про застосування позовної давності. Суд вважає посилання відповідача на сплив строку позовної давності позивачем належною заявою про застосування строку позовної давності, зробленою до ухвалення судом рішення. Суд відхиляє доводи позивача щодо переривання відповідачем строку позовної давності як необґрунтовані. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. В призначенні платежу пред'явленого суду копії меморіального ордера про сплату позивачу відповідачем у квітні 2013 року суми коштів у розмірі 167,65 грн. зазначено «погашення заборгованості … згідно судового наказу від 21.11.2008». При цьому суд зазначає, що заборгованість відповідача перед позивачем згідно судового наказу була повністю погашена ще до 30 грудня 2010 року. За таких обставин сплата відповідачем даних коштів із таким призначенням платежу суд не може розцінювати як вчинення відповідачем дії, що свідчить про визнання нею свого боргу в силу відсутності на день сплати даних грошових коштів боргу за згаданим судовим рішенням. Та не вважає підставою для переривання строку позовної давності. Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Суд зазначає, що позивачем строк позовної давності на думку суду пропущено без поважних причин не лише щодо вимог про стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 405,58 грн., але й щодо вимог про стягнення пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі 17806,84 грн., штрафу (фіксованої частини) у розмірі 500,00 грн. та штрафу (процентної складової) у розмірі 910,62 грн. Однак, суд в задоволенні частини позовних вимог про стягнення неустойки у вигляді пені та штрафу у вищезазначеному розмірі відмовляє саме за недоведеністю, а не в зв'язку з пропуском строку позовної давності. Тому лише в задоволенні частини позовних вимог про стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 405,58 грн. суд відмовляє позивачу в зв'язку з пропуском ним без поважних причин строку позовної давності, оскільки вважає такі вимоги підставними та доведеними.

Outcome: dismissed