Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-30 00:00:00

У липні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна подружжя та визнання права власності на частку майна. Позов обґрунтовує тим, що починаючи з вересня 2007 року проживали з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, відносилися один до одного як чоловік і дружина, піклувалися один про одного, мали взаємні права та обов`язки, спільні грошові кошти, спільно харчувалися, всі проблеми вирішували спільно як дружина та чоловік. За час проживання однією сім`єю у них народилися діти. Крім того, за час спільного проживання з відповідачкою було набуто майно, зокрема, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач також зазначив, що 23 грудня 2016 року вони з відповідачкою зареєстрували шлюб, який було розірвано за рішенням суду 28 лютого 2019 року. Після реєстрації шлюбу 17.10.2017 р. позивачем та відповідачкою був придбаний автомобіль марки Audi Q5 2011 року випуску, який було зареєстровано за відповідачкою. Посилаючись на те, що перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах, в тому числі без оформлення реєстрації шлюбу, сторони вправі розраховувати на певні гарантії майнового та немайнового статусу, просив суд встановити факт проживання з відповідачкою однією сім`єю, визнати об`єктом права спільної власності квартиру, загальною площею 166,9кв.м., житловою 89,0кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та автомобіль Audi Q5, 2011 року випуску, колір чорний, реєстраційний номер [NUMBER] ; визнати за ним право власності на Ѕ частини вказаних квартири та автомобіля. Ухвалами Комінтернівського районного суду Одеської області від 10.07.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.33), задоволено клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Алєйнік К.М. про витребування від Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській області відомостей про реєстрацію автомобіля марки Audi Q5 2011 року випуску, колір чорний, реєстраційний номер [NUMBER] , за [PERSON] для огляду в судовому засіданні. (а.с.34). Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 18.08.2020 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Алєйнік К.М. про забезпечення позову, заборонено [PERSON] або іншій особі від її імені, а також будь-якій іншій особі у будь-який спосіб відчужувати автомобіль марки Audi Q5 2011 року випуску, об`єм двигуна 1984куб.см, кузов [NUMBER] (а.с.51). 21.10.2020р. до суду надійшла заява про вступ у справу, як представника [PERSON] , адвоката Гаєва Олександра Олександровича на підставі договору № 015 від 07.10.2020р. про надання правової допомоги (а.с.60-65). Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 12.01.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.173). Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 29.04.2021 року повернуто до стадії підготовчого провадження та призначене підготовче засідання (а.с.196). Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 08.07.2021 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю (а.с.198). Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 02.08.2021 року відмовлено представнику [PERSON] адвокату Гаєву О.О. про залучення співвідповідача. (а.с.208). Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 23.09.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.217 ). Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 28.09.2021 року прийнято уточнену позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , в якій він просить встановити факт спільного проживання з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з вересня 2007 року до 23 грудня 2016 року, визнати об`єктом права спільної власності квартиру, загальною площею 166,9кв.м., житловою 89,0кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та визнати за ним право власності на Ѕ частину зазначеної квартири; визнати за ним право власності на Ѕ частину грошових коштів від продажу автомобіля Audi Q5 2011 року випуску, колір чорний, в сумі 190262,50грн.; стягнути з [PERSON] компенсацію за належну йому частку у майні, яке є сумісною власністю подружжя та відчужене без згоди [PERSON] , в сумі 190262,50грн. Представник позивача за первісним позовом [PERSON] - адвокат Гаєв О.О. подав письмове клопотання про проведення засідання за відсутності представника позивача, просив уточнені позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовити в повному обсязі. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] адвокат Євдокімова І.В. подала до суду заяву про розгляд справи за відсутністю відповідача, просила у задоволенні позову [PERSON] відмовити в повному обсязі, зустрічний позов - задовільнити в повному обсязі. За даних обставин суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписуючого засобу, відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України. Враховуючи доводи сторін, які викладені у відзивах на позови, оцінивши докази, що перебувають в матеріалах цивільної справи, в їх сукупності, суд приходить до висновку, що первісний позов не підлягає задоволенню, а зустрічний підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма закріплена у ч.1 ст.81 ЦПК України. Відповідно до частини 1 статті 76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до змісту частини 6 статті 81\~ЦПК України докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що сторони мають спільних дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей серії [NUMBER] та [NUMBER] відповідно (а.с.16,17). Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 28.02.2019 року (справа № 523/17663/18) установлено, що 23 грудня 2016 року Суворовським районним в місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 1634, був зареєстрований шлюб між сторонами: [PERSON] та [PERSON] . Сторони шлюбні відносини не підтримують значний проміжок часу, а саме з вересня 2017 року. Примирення між ними не можливе. Шлюб фактично розпався та носить формальний характер, тому підлягає розірванню. За змістом ч.1 ст.24 та ч.3,4 ст.56 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до шлюбу або до припинення шлюбних відносин не допускається. Тому суд, враховуючи той факт, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливе, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам та інтересам їхніх дітей, розірвало шлюб, укладений між сторонами 23.12.2016року. (а.с.15). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 03.09.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фадеєвою Н.О., [PERSON] прийняла у власність від [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка складається в цілому із п`яти кімнат, загальною площею 166,9 кв.м., житловою 89,0кв.м, за 148500,00 грн. (Сто сорок вісім тисяч п`ятсот) гривень. Право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.09.2015року, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 716671151227 (а.с.20-21, 109). У зазначеній квартирі [ADDRESS] відповідачка за первісним позовом зареєстрована з 18.11.2015р. згідно відмітки про реєстрацію в паспорті громадянина України. (а.с.115 зворотний бік). Відповідно до відмітки в паспорті позивача за первісним позовом він зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 21.07.1999 (а.с.12). В судовому засіданні цей факт позивачем [PERSON] не заперечувався. За приписами ч.2 ст.3\~СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Пунктом 6 рішення Конституційного\~Суду від\~3.06.99\~№5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно приписівч.1,ч.2 ст.21СК\~України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ст.74\~СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74\~СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно. Верховний Суд України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13 висловив правову позицію, за якою майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету), а інше не встановлено письмовою угодою між ними. Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що ст.74\~СК України поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази ведення спільного господарства, наявність в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Позивачем [PERSON] вказаних обставин в судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами. Так, матеріалами справи спростовується твердження позивача за первісним позовом про спільне проживання однією сім`єю із відповідачкою починаючи з вересня 2007 року до моменту розлучення. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 19.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою С.Ю., за реєстровим № 5770, [PERSON] купив квартиру під [ADDRESS] , яка складається в цілому з однієї кімнати, житловою площею 18,8 кв.м., загальною площею 43,7кв.м. Але у вказаній квартирі позивач зареєстрований не був. Натомість у цій квартирі з 22.05.2009р. по 02.03.2012 року була зареєстрована відповідачка за первісним позовом. Але позивачем не надано доказу проживання у цій квартирі разом із відповідачкою, ведення ними спільного господарства та спільних витрат, як то закупівля побутової техніки для спільних потреб, спільні світлини тощо. Судом встановлено, що 12 травня 2011 року у [PERSON] та [PERSON] народилися діти. Але ці обставини правового значення для вирішення спору не мають, оскільки сам по собі факт народження дітей не може свідчити про усталі відносини, які притаманні подружжю. Більше того, позивачем [PERSON] заявлено майновий позов та ставиться вимога про визнання права на квартиру, набуту в 2015 році але на цей час відповідачка [PERSON] вже понад 3 роки (з 02.03.2012року) не проживала та не була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] . Суд критично оцінює твердження позивача за первісним позовом, про те, що він повністю забезпечував усім необхідним для нормального життя свою цивільну дружину (відповідача по справі) та дітей, піклувався про неї, купував продукти харчування, давав відповідачу грошові кошти для оплати комунальних послуг за квартиру, в якій вони мешкали, оплачував послуги нянь та інше. Факт передачі грошових коштів документально не підтверджений, також відсутні будь-які докази придбання побутової техніки та інших речей, необхідних для спільного користування. Більше того, в матеріалах справи немає жодного доказу, який би підтверджував матеріальний стан позивача за первісним позовом в період з 2007 року. Факт продажу квартири [ADDRESS] 13 липня 2010 року за 47282,00грн. свідчить лише про разове отримання грошових коштів [PERSON] , та не доводить, що саме ці грошові кошти він передавав відповідачці за первісним позовом. Більше того, судом встановлено, що відповідачка за первісним позовом [PERSON] працює стюардесою на судах іноземних судновласників, часто перебуває за кордоном, що підтверджується, серед іншого, відмітками в паспорті громадянина України [PERSON] про видачу посвідчення особи моряка із терміном дії до 25.02.2005р, до 25.02.2009р, до 13.12.2016. (а.с.113 зворотний бік, 114 зворотний бік, 116), добре заробляє та забезпечує себе та дітей. Окрім недоведеності позивачем факту спільного проживання з 2007 року, ним також не доведено належними та допустимими доказами факту ведення з зазначеного періоду спільного господарства з відповідачкою, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо, а вказівки позивача про те, що він залишається з дітьми, коли відповідачка виїжджає у відрядження не доводить факту спільного проживання. Оскільки піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, брати участь у їх вихованні і спілкування з дітьми, утримання їх до досягнення повноліття, відповідно до приписів ст.ст.150, 157 та 180 Сімейного кодексу України є батьківським обов`язком. Крім того, факт найняття сторонніх осіб нянь, побічно доводить те, що позивач за первісним позовом допомагав відповідачці піклуватися про спільних дітей, але ніяк не доводить того, що між сторонами існували усталені подружні стосунки. Факт спільного проживання та ведення спільного господарства спростовується також показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.122-124), а посилання позивача за первісним позовом [PERSON] про те, що він залишався разом з дітьми, коли відповідач їздила у відрядження, як на доказ фактичного розподілу сімейних обов`язків та обов`язків по вихованню дітей та організацією повсякденного життя сім`ї, не доводять обставин проживання сторін у вказаний у позові період у спірній квартирі саме як сім`ї. Предметом спору є майно, яке за твердженнями позивача за первісним позовом [PERSON] , є спільною сумісною власністю сторін. Так, згідно абз.2 п.7 договору купівлі-продажу квартири від 03.09.2015р. (серія та номер 2653) «Покупець ( [PERSON] ) повідомляє, що на момент придбання вищевказаної квартири у зареєстрованому шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сім`єю без укладення шлюбу» (а.с.109). Таким чином, п`яти кімнатна квартира [ADDRESS] , відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 03.09.2015 року, куплено [PERSON] до реєстрації шлюбу із [PERSON] за її особисті гроші, що підтверджується матеріалами справи. До придбання у власність квартири, яка є предметом спору, відповідачка за первісним позовом продала належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] за 148337,00грн. (Сто сорок вісім тисяч триста тридцять сім гривень) (а.с.106-108). Цього ж дня [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] за 148500,00грн. (Сто сорок вісім тисяч п`ятсот гривень). Таким чином, спростовуються твердження позивача за первісним позовом, що саме за рахунок особистих коштів позивача, які він накопичив, а також за рахунок реалізації квартири у м. Коломия, та їхніх спільних коштів було придбано спірку квартиру. Не найшло свого підтвердження та спростовано письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, твердження позивача за первісним позовом про його участь в ремонті та оздоблені придбаної [PERSON] квартири [ADDRESS] . Абсолютно всі договори, накладні, копії касових чеків про придбання будівельних матеріалів, побутової техніки, меблів та інших речей, необхідних для виконання ремонтних робіт та облаштування житла, виписані на ім`я відповідачки за первісним позовом [PERSON] (а.с.125-159). Не доведено позивачем за первісним позовом [PERSON] також факту, що спірне майно придбане внаслідок спільної праці осіб як сім`ї. Зі свого боку пояснення відповідачки про те, що вони з позивачем ніколи не проживали та не проживають однією сім`єю, не вели спільного господарства та побуту, не придбавали спільного майна та не несли спільних витрат на утримання майна, а позивач лише інколи (коли позивачка за зустрічним позовом виїжджала у відрядження) допомагав їй з дітьми, та не брав участі у купівлі спірної квартири узгоджуються із письмовими доказами, які належні у цивільній справі та показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , які проживають по-сусідству та показали, що відповідачка проживає у спірній квартирі сама з дітьми, а позивача бачили там дуже рідко, а також з письмовими доказами: договором купівлі-продажу квартири від 03.09.2015р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренком Є.С. (а.с.107,108), згідно якому [PERSON] продала та отримала від покупців 148337,00грн., договором купівлі-продажу квартири від 03.09.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фадеєвою Н.О. (а.с.20, 109), зі змісту якого вбачається, що спірну квартиру придбала відповідачка за 148500,00грн. , договорами, замовленнями, накладними, копіями касових чеків про придбання будівельних матеріалів, побутової техніки, меблів та інших речей, виписаних на ім`я [PERSON] (а.с.125-159); а також відсутністю будь-яких доказів отримання доходу позивачем [PERSON] . При цьому самі по собі письмові докази, які надані позивачем, а саме довідка приватного нотаріуса Коломийського міського нотаріального округу Трачук Л.В. про укладення договору купівлі-продажу від 13.07.2010р. , відповідно якому позивач за первісним позовом отримав 47282,00грн. (а.с.22), не доводять обставин спільного проживання однією сім`єю з відповідачкою та придбання спільного майна внаслідок спільної праці осіб як сім`ї. З викладеного вище, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] придбана за власні кошти [PERSON] , нею ж проведено ремонтні роботи та придбано необхідне для проживання майно, а тому зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю [PERSON] нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] підлягає задоволенню в повному обсязі. Щодо визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частину грошових коштів від продажу автомобіля Audi Q5 2011 року випуску, колір чорний, в сумі 190262,50грн, судом встановлено наступне. Згідно довідки Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській області від 30.07.2020р. за № 31/15-930 за [PERSON] 17.10.2017 року в ТСЦ 5142 було зареєстровано автомобіль Audi Q5 2011 року виготовлення, номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] , на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 17.10.2017 року (а.с.53-58). Відповідно до довідки Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській області від 12.08.2020р. за № 31/15-139аз 17.07.2020 року [PERSON] в ТСЦ 5147 укладено договір № 5147/2020/2103253 купівлі-продажу автомобіля Audi Q5 2011 року випуску, об`єм двигуна 1984 куб.см, та 17.07.2020року даний автомобіль перереєстровано за гр. [PERSON] , закріплено інший номерний знак (а.с.32 виділених матеріалів справи). Із зазначеного слідує, що [PERSON] в період зареєстрованого шлюбу із [PERSON] (з 23.12.2016р. по 28.02.2019р.) набула у власність вищевказаний автомобіль, а після розірвання шлюбу відчужила автомобіль, який є предметом даного спору. На обґрунтування заявлених позовних вимог, сторона позивача за первісним позовом зазначає, що спірний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому не міг бути відчужений без його дозволу, тому вимагає визнати за ним право власності на Ѕ частину грошових коштів від продажу автомобіля Audi Q5 2011 року випуску, колір чорний, в сумі 190262,50грн.; стягнути з [PERSON] компенсацію за належну йому частку у майні, яке є сумісною власністю подружжя та відчужене без згоди [PERSON] , в сумі 190262,50грн. Згідно ст.\~60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Під час розгляду даної справи сторонами не було надано доказів того, що між сторонами існують будь-які домовленості щодо порядку володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Визначаючи правовий статус права власності на автомобіль марки Audi Q5 2011 року випуску, за колір чорний, суд виходить з наступного. Так, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа №6-399-цс17). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Статтею 57\~СК України закріплений перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Разом з тим, ч. 6 ст.\~57\~СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Під час розгляду справи судом встановлено, а сторонами не заперечувалося, що між [PERSON] та [PERSON] шлюбні відносини фактично були припинені з вересня 2017 року, тобто на час придбання спірного автомобіля шлюбні стосунки між сторонами були припинені. Зокрема, як вбачається з рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 28.02.2018 року в цивільній справі № 52/17663/18, судом під час розгляду справи про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] було встановлено наступне: «Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому порядку, надав на адресу суду заяву в якій просив справу розглянути за його відсутності, позов визнав та просив розірвати шлюб між сторонами» (а.с.15). Вищезазначена обставина має преюдиційне значення, а відтак встановлює факт припинення шлюбних відносин сторін станом на момент придбання автомобіля, а тому відповідачка за первісним позовом [PERSON] мала право розпоряджатися належним їй на праві власності автомобілем, зокрема відчужити його без згоди колишнього чоловіка. Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що періодичне спільне проживання позивача та відповідачки не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в розумінні ст.74\~СК України без наявності інших ознак сім`ї, крім того, позивач не надав належних та допустимих доказів придбання спірного майна внаслідок спільної праці та проживання однією сім`єю з відповідачкою у період придбання квартири [ADDRESS] , а також не довів факту придбання автомобіля за спільні кошти, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та в їх задоволення слід відмовити у повному обсязі. Натомість зустрічні позовні вимоги [PERSON] щодо визнання квартири [ADDRESS] особистою власністю позивачки за зустрічним позовом повністю доведені письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи. Питання щодо судових витрат суд вирішує з врахуванням положень ст.141 ЦПК України, згідно якого судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктами 1, 2 частини другої статті 141ЦПК\~України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача. Частиною восьмою статті 141ЦПК\~України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). З огляду на зазначене, з відповідача за зустрічним позовом на користь позивачки за зустрічним позовом підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1485,00 грн.

Outcome: approved