Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що 01 вересня 2014 року [PERSON] отримав в борг від [PERSON] грошові кошти у розмірі 67 000 000 (шістдесят сім мільйонів) гривень, які зобов'язувався повернути до 01 вересня 2015 року, що підтверджується наявною в матеріалах копією розписки. Як вбачається із тексту розписки, кошти надаються та повертаються без сплати будь-яких відсотків за користування ними. На момент звернення до суду, [PERSON] не виконав своїх обов'язків згідно вищезазначеної розписки, повністю ігноруючи вимоги сплатити грошові кошти. Позивач просив суд стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу у розмірі 67 000 000 гривень 00 копійок та судовий збір у розмірі 6 890 гривень 00 копійок. В судове засідання позивач не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується копією повідомлення про вручення поштового відправлення. [PERSON] подав через канцелярію суду заяву за вх. 265 з проханням розглядати справу за його відсутності та задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі. В судове засідання відповідач не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується копією повідомлення про вручення поштового відправлення. [PERSON] подав через канцелярію суду заяву за вх. 311 з проханням розглядати справу за його відсутності, проти задоволення заявлених вимог не заперечував. У зв'язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку про задоволення позовної заяви з наступних підстав. Статтею 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні, 01 вересня 2014 року [PERSON] отримав в борг від [PERSON] грошові кошти у розмірі 67 000 000 (шістдесят сім мільйонів) гривень, які зобов'язувався повернути до 01 вересня 2015 року, що підтверджується наявною в матеріалах копією розписки. Як вбачається із тексту розписки, кошти надаються та повертаються без сплати будь-яких відсотків за користування ними. На момент звернення до суду, [PERSON] не виконав своїх обов'язків згідно вищезазначеної розписки, повністю ігноруючи вимоги сплатити грошові кошти. Як вбачається з ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України зазначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов'язання обмежується поверненням боргу. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов'язанням її повернення, та дату отримання коштів. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Вказані правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року № 6-79цс14 і відповідно до ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України є обов'язковими для всіх судів України. Стаття 1049 ЦК України визначає що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі вищевикладених норм законодавства, враховуючи, що відповідач [PERSON] не виконав взяті на себе зобов'язання та не повернув суму позики у строк, визначений договором позики, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, що тягне за собою зобов'язання відповідача повернути позичені кошти у розмірі 67 000 000 (шістдесят сім мільйонів) гривень. В силу ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд покладає судові витрати на [PERSON]. На підставі вищевикладеного, та ст. ст. 526, 1046, 1047, 1048, 1049 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved