Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-13 00:00:00

У листопаді 2017 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], позивач) звернулася до суду з позовом про надання дозволу на виїзд за межі України малолітнього сина [PERSON], [INFO], усупроводі матері без згоди та супроводу батька [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], відповідач). Позов обґрунтований такими обставинами. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому [INFO] народився син [PERSON]. Після розірвання шлюбу сторін син залишився проживати з матір'ю та перебуває на її повному утриманні, а батько не бере участі ні в житті сина, ні в його матеріальному забезпеченні. У зв'язку з тим, що [PERSON] навчається у Відні (Республіка Австрія), є необхідність регулярного перетину ним кордону в супроводі матері. Відповідач неодноразово надавав позивачу згоду на виїзд їх сина за кордон, однак на даний час отримати таку згоду від нього немає можливості, спроби позивача зв'язатися з ним виявилися марними, До суду або інших органів державної влади щодо наявності будь-яких суперечностей, що стосуються виховання, проживання, зустрічей з дитиною, відповідач не звертався, а позивач його спілкування з дитиною ніколи не обмежувала. Посилаючись на вищенаведене, позивач просить суд надати дозвіл на виїзд сина за межі України, а саме: до Республіки Австрія, Швейцарської Конфедерації, Федеративної Республіки Німеччина, Чеської Республіки, Республіки Польща, Угорщини, Словацької Республіки, без згоди та супроводу батька - відповідача [PERSON], до виповнення сином 16 років у такі періоди: з 28.11.2017 по 31.07.2018; з 28.08.2018 по 31.07.2019; з 28.08.2019 по 31.07.2020; з 28.08.2020 по 31.07.2021; з 28.08.2021 по 01.10.2021. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав пославшись на викладені у позовній заяві обставини. За міркуванням представника позивача надання судом дозволу на виїзд за кордон [PERSON] в повному обсязі відповідатиме його інтересам, адже це забезпечить належні умови для його проживання, виховання, розвитку, навчання, розширення світогляду, відпочинку, а також жодним чином не порушуватиме права батька. Відповідач [PERSON], зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження та місце роботи якого невідоме, викликався до суду в порядку, встановленому ч. 9 ст. 74 ЦПК України (в редакції Закону України від 18.03.2004 № 1618-IV) та ч. 11 ст. 128 ЦПК України, - через оголошення у пресі та на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 90, 99), проте в судове засідання він не з'явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позов не подав Враховуючи неявку відповідача в судове засідання, суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної реєстрації просила розглянути справу у відсутність її представника та при винесенні рішення керуватись інтересами малолітньої дитини (а.с. 66). Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. [INFO] у подружжя народився син [PERSON] (а.с. 8). В 2008 р. шлюб між сторонами розірвано, що засвідчується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 28.08.2008 серії [NUMBER] (а.с. 7). Після розірвання шлюбу малолітній син сторін залишився проживати з матір'ю та перебуває на її повному утриманні. 04.11.2011 [PERSON] вступила у шлюб з громадянином України [PERSON] (а.с.110 ). Судом встановлено, що наразі [PERSON] разом з матір'ю та її чоловіком мешкає у Відні (Республіка Австрія) в орендованій квартирі, що підтверджується договором оренди житлового приміщення (а.с. 111-121), навчається у школі імені Альбертуса Магнуса Асоціації середніх шкіл та в Українській суботній школі у Відні, заснованій Українським культурно-освітнім Центром ім. Івана Франка (а.с. 30-37). Позивач та малолітній син сторін мають посвідки на проживання в Республіці Австрія, видані Відомством уряду Федеральної землі Відень (а.с. 103, 105), їх місце проживання у Відні зареєстроване, що підтверджується довідками з Центрального реєстру обліку населення, видані Магістратом Відня - окружним відомством муніципальної ради 12-го району (а.с.107-109 ). Перебуваючи більшу частину часу за кордоном, [PERSON] разом з матір'ю регулярно приїздить до України, про що свідчать відмітки у їх закордонних паспортах (а.с. 38-52). Впродовж 2014-2016 років відповідач неодноразово надавав згоду на виїзд сина за кордон у супроводі матері, що підтверджується копіями його нотаріально посвідчених заяв від 08.07.2014, від 06.10.2015, від 26.11.2016 (а.с. 13-15). Починаючи з кінця літа 2017 р. позивач намагалася зв'язатися з відповідачем для отримання згоди на виїзд сина за кордон на подальший строк, про що свідчать фотокопії смс-повідомлень (а.с. 16-17) та копія листа (а.с. 18-20), однак її звернення залишилися без реагування. При вирішенні спору суд керується положеннями міжнародного та національного сімейного законодавства, які регулюють питання здійснення батьківських прав, та нормами цивільного законодавства, які встановлюють умови реалізації права неповнолітньої особи на свободу пересування. Так, Конвенція про права дитини від 20.11.1989, ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991, яка є першим і основним міжнародно-правовим документом, присвяченим широкому спектру прав дитини, визначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Такі ж рекомендації містяться і в Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959. Згідно з визначеними Декларацією принципами, дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності, дитині має надаватися освіта, яка сприятиме її загальному культурному розвитку і завдяки якій вона зможе, на основі рівності можливостей, розвинути свої здібності та особистий світогляд, а також усвідомити моральну та соціальну відповідальність і стати корисним членом суспільства. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки. Батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток (частина 2 статті 150 Сімейного кодексу України). Стаття 141 Сімейного кодексу України встановлює принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини незалежно від розірвання шлюбу між батьками і проживання їх окремо від дитини, а стаття 157 цього Кодексу закріплює правило, відповідно до якого питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Водночас відповідно до положень частини 2 статті 155 цього Кодексу батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За приписом частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом . Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, підстави тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України». Згідно положень статті 3 цього Закону правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 № 724) встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку (пункт 3). Згідно з пунктом 4 зазначених Правил виїзд за кордон громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відтак необхідною умовою для перетину державного кордону особою, яка не досягла шістнадцяти років, є супровід її обома батьками або наявність їх нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон. Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають, що виїзд за кордон громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків також можливий, але лише за певних умов, в тому числі і в разі наявності рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Судом встановлено, що проживання і навчання малолітнього сина сторін в Республіці Австрія обумовлює необхідність постійного перетину ним державного кордону України, а відповідач не надає нотаріально посвідченої згоди на виїзд сина за кордон, що є підставою для вирішення спору в судовому порядку. На підставі оцінки наданих стороною позивача доказів і пояснень представника позивача в судовому засіданні суд дійшов до переконання, що виїзд малолітнього [PERSON] за кордон для проживання і навчання у визначені в позовній заяві терміни відповідає його інтересам, а відмова відповідача надати згоду на його виїзд при тому, що дитина тривалий час мешкає і отримує освіту в Австрії, розцінюється як зловживання ним своїми батьківськими правами. Жодних перешкод для надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України суд не вбачає, оскільки і позивач і дитина цілком легально проживають в Австрії, зазначені у позові країни є розвинутими європейськими країнами з високим рівнем життя та соціальної безпеки. За таких обставин суд вважає позов обґрунтованим і надає дозвіл на тимчасовий виїзд малолітнього [PERSON] за кордон, а саме: до Республіки Австрія, Швейцарської Конфедерації, Федеративної Республіки Німеччина, Чеської Республіки, Республіки Польща, Угорщини, Словацької Республіки, Республіки Німеччини, в супроводі матері без згоди батька на зазначені у заяві періоди. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - на відповідача. За подання позовної заяви [PERSON] сплатила судовий збір в сумі 640 грн. Окрім того згідно поданої представником заяви позивач понесла також інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, які підтверджуються відповідними доказами, долученими до заяви, а саме: витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7900 грн.; витрати, пов'язані із залученням перекладача в сумі 1635 грн.; витрати на вчинення інших дій, необхідних для розгляду справи, в сумі 420 грн., а усього 9 955 грн. (а.с. 126-132), які у зв'язку із задоволенням позову також покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved