Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

У липні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому прохає вселити його в квартиру [ADDRESS] та зобов'язати [PERSON] не чинити йому перешкод у користуванні житлом та передати ключі від вхідних дверей вказаної квартири. Заявлені вимоги мотивує тим, що він разом із відповідачем є співвласниками спірного нерухомого майна. За судовим рішенням в порядку поділу спільного майна подружжя за кожних з них визнано право власності на 1/2 частку вказаної квартири, яка є постійним місцем проживання позивача. Проте відповідачка, без відома позивача, змінила замок на вхідних дверях квартири і відмовляється передати ключі, чим чинить перешкоди у користуванні житлом. Відповідач ухиляється від вирішення спору у добровільному порядку, звернення до органів внутрішніх справ позитивних результатів не мало, у зв'язку із чим виникла необхідність у зверненні до суду. У лютому 2015 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, в якій прохала припинити право власності [PERSON] на 1/2 частку квартири [ADDRESS] та визнати за нею право власності на цю частку (а.с.98). Ухвалою суду від 25 лютого 2015 року зустрічну позовну заяву [PERSON] прийнято до спільного розгляду із первісним позовом (а.с.111). Ухвалою суду від 22 квітня 2015 року зустрічну позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду за клопотанням заявника (а.с. ). В судовому засіданні [PERSON] наполягав на задоволенні первісного позову та пояснив, що починаючи з січня 2013 року у нього погіршилися відносини із колишньою дружиною і з того часу в спільній квартирі він не проживає. Згодом [PERSON] замінила замки на вхідних дверях квартири і стала перешкоджає йому користуватися нею. На неодноразові вимоги надати йому ключі, [PERSON] відповідала відмовою. В ході співбесід із [PERSON] з приводу неправомірності її дій, вона провокувала скандали, викликає міліцію, чим намагається створити негативне враження про нього. Для того щоб уникнути провокацій з боку позивача, [PERSON], коли приходив до квартири за речами, запрошував із собою своїх знайомих. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що в їх присутності позивач неодноразово намагався забрати свої особисті речі із спірного помешкання, проте відповідачка не відкривала вхідний дверей, не пускала [PERSON] до квартири, а лише вела перемовини через двері. На прохання позивача передати йому ключі від квартири [PERSON] відповідала відмовою. Відповідачка [PERSON] проти задоволення позову заперечувала та пояснила, що ключі від нових замків вона позивачу передавала і будь-яких перешкод для його проживання в спільній квартирі не чинить. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані стрононами докази, судом встановлено наступне. Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 04.06.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 10.09.2013 року, в порядку поділу спільного майна подружжя за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності на ? частку квартири [ADDRESS], за кожним. Квартира за судовим рішенням була залишена у спільній частковій власності сторін у справі. Відповідно до наданої копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.9) державна реєстрація права власності позивача на ? частку вказаної квартири була проведена 25.01.2014 року на підставі рішення суду. За довідкою КЖЕП № 2 м.Комсомольська (а.с.10) місце проживання позивача [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS]. (а.с.3-10). Рішенням Комсомольського міського суду від 29 березня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.103). Розглянувши справу в межах заявлених вимог, судом встановлено, що спірні правовідносини регулюються нормами цивільного законодавства. Так, відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Виходячи із змісту ст.ст.317,319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно із ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, яка, за нормами ст.358 цього кодексу, здійснюється за згодою усіх співвласників. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. За змістом ст.ст.10, 59, 60 ЦПК України, правосуддя у цивільних справах здійснюється на засадах змагальності сторін, тому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Заперечуючи проти позову відповідачкою [PERSON] надано суду докази на підтвердження фактів вчинення позивачем насильства в сім'ї в період з лютого 2013 року по листопад 2013 року, на підтвердження факту сплати нею комунальних послуг та на підтвердження стану здоров'я неповнолітнього сина [PERSON], 2009 р.н. Але суд не приймає згадані докази до уваги, так як вони не стосуються предмету спору по цій справі (а.с.53-77). У відповідності до принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб та в межах заявлених вимог (ч.1 ст.11 ЦПК України). Відповідачці [PERSON] та її представнику було роз'яснено правові наслідки не вчинення процесуальних дій, але від свого права на звернення до суду із зустрічним позовом вони відмовилися. В ході судового розгляду справи відповідачка [PERSON] визнала, що у зв'язку із тим, що її неповнолітній син загубив ключі від вхідних дверей спірної квартири, вона була вимушена замінити замки. З початку [PERSON] наполягала на тому, що передавала [PERSON] ключів від нових замків, а згодом визнала, що не робила цього, бо він не давав їй грошей на придбання замків та виготовлення дублікатів ключів. У відповідності до вимог ч.1 ст.61 ЦПК України згадані обставини доказуванню не підлягають. Під час судового розгляду справи за клопотанням сторін судом оголошувалася перерва для виготовлення та передачі позивачу дублікатів ключів від спірної квартини, згодом в залі суду відповідачка [PERSON] відмовилася передати [PERSON] згадані дублікати з надуманих підстав, що у свою чергу підтверджує доводи позивача щодо необхідності задоволення його позову. Здійснюючи судочинство на засадах змагальності сторін, суд, проаналізувавши надані сторонами докази, з урахуванням рівності прав сторін щодо їх подання та доведення перед судом їх переконливості, дійшов висновку про те, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт здійснення відповідачкою дій, що перешкоджають [PERSON] вільно користуватись належним йому майном, тому вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved