Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

У листопаді 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON], Заводський відділ державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції, [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, посилаючись на те, що боржник [PERSON] завідомо знав, що все майно, яке належить йому, арештоване державним виконавцем Заводського відділу ДВС Дніпродзержинського міського управління юстиції на примусове виконання рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 27.09.2011 р. та оголошено заборону на його відчуження, подарував [PERSON] нерухоме майно - 1/2 частину будинку [ADDRESS]. Просив визнати недійсним договір дарування від 24.07.2013 року 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS], посвідчений 24 липня 2013 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 645; застосувати наслідки недійсності правочину та скасувати державну реєстрацію прав за вказаним договором дарування 1/2 частини зазначеного житлового будинку, про що внести відповідні зміни в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; стягнути з [PERSON] на його користь моральну шкоду у сумі 2000 грн., витрати на правову допомогу у сумі 2500 грн., сплачений судовий збір у сумі 229,41 грн. У лютому 2014 р. [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання договору дарування дійсним, про визнання права власності на нерухоме майно, посилаючись на те, що договір дарування 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] від 24.07.2013 р. був укладений в письмовий формі і посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 645, волевиявлення її і відповідача [PERSON] було вільними. Даний правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Просила визнати дійсним договір дарування 1/2 частини будинку [ADDRESS], укладений 24.07.2013 р. між нею та [PERSON]; визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного будинку; стягнути з відповідача [PERSON] на її користь судові витрати в сумі 301 грн. 81 коп. В судовому засіданні представник позивача первісний позов підтримав із зазначених у ньому підстав, позов [PERSON] не визнав, пояснив, що відповідач [PERSON] достовірно знав про накладення арешту на належну йому частину спірного будинку, а тому незаконно його подарував. Відповідач за первісним позовом [PERSON] первісний позов не визнав, позов [PERSON] визнав посилаючись на те, що йому було невідомо про накладення арешту на належну йому частину будинку. Представник третьої особи: Заводського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції вважала, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, а позов [PERSON] задоволенню не підлягає, пояснила, що вона особисто 22.07.2013 р. повідомила [PERSON] про накладення арешту на належну йому частину будинку, про що також склала відповідний акт. Третя особа [PERSON] вважала, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає, свій позов підтримала із зазначених у ньому підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 24 липня 2013 року [PERSON] уклав договір дарування згідно якого, припинилось його право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS]. Цього ж дня приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON] було зареєстровано припинення права власності [PERSON] на частину будинку за вказаною вище адресою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 27.09.2011 року набрало чинності рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 35969,79 грн. - у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 20000 грн. - у рахунок відшкодування моральної шкоди, 1600 грн. - в рахунок відшкодування витрат, пов'язаних з оплатою юридичної допомоги адвоката (копія виконавчого листа додається). 04.03.2013 року у Заводському відділі ДВС Дніпродзержинського МУЮ було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищезазначеного рішення суду. Постанова про відкриття виконавчого провадження була отримана відповідачем [PERSON] 24.03.2013 р., що підтверджується повідомленням про вручення відправлення. 15.07.2013 року за викликом державного виконавця до Заводського відділу ДВС з'явився [PERSON], повідомив що ніде не працює, зобов'язується погасити борг, про що було складено акт державного виконавця. В ході проведення виконавчих дій державним виконавцем було з'ясовано, що за боржником зареєстроване право власності на нерухоме майно, а саме: 1/2 частина будинку [ADDRESS]. На підставі заяви стягувача, 22.07.2013 року постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження було накладено арешт на все майно [PERSON] Копії зазначеної постанови надіслано сторонам виконавчого провадження - для відома та до Реєстраційної служби Дніпродзержинського МУЮ - для виконання. До Реєстраційної служби Дніпродзержинського МУЮ постанова державного виконавця про накладення арешту на майно [PERSON] надійшла 29.07.2013 р. Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами, визнаються сторонами, тому суд вважає їх встановленими. 22.07.2013 року [PERSON] був повідомлений про накладення арешту на все належне йому майно, про що було складено акт державного виконавця. За змістом Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець накладає арешт (оголошує заборону на відчуження) майна з метою забезпечення реального виконання рішення суду, за наявності такого майна у боржника. Відповідно до ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно боржника накладається державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Дізнавшись про накладений на його майно арешт, відповідач [PERSON], з метою збереження свого майна та ухилення від виконання вказаного вище рішення суду, 24.07.2013 року здійснив відчуження належного йому нерухомого майна. Внаслідок такого відчуження виявилось неможливим виконання рішення суду про стягнення з відповідача грошових коштів. Згідно положень ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду Укрвїни № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Суд вважає, що внаслідок відчуження відповідачем [PERSON] належного йому майна, права та законні інтереси позивача [PERSON] були порушені, що виявилось у неможливості звернення стягнення на належне відповідачу майно для задоволення вимог позивача, як стягувача за виконавчим провадженням. Незаконність відчуження спірного майна також пояснюється наявністю заборони відчуження, яка була накладена державним виконавцем Заводського відділу ДВС на все майно відповідача. На час укладення правочину, відповідачу добре було відомо про існування рішення суду про стягнення з нього грошових коштів, відкритого у відношенні нього виконавчого провадження та про накладений арешт (заборону відчуження) на все належне йому майно. Фактична можливість для укладення правочину виникла у відповідача [PERSON] внаслідок того, що у Державній виконавчій службі відсутній доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, і у зв'язку з цим постанова про арешт та оголошення заборони на його відчуження надсилається до Реєстраційної служби Міністерства юстиції України для реєстрації такої постанови у відповідному реєстрі. Таким чином між часом винесення відповідної постанови державного виконавця до її реєстрації в державному реєстрі речових прав проходить певний проміжок часу. В цей проміжок часу (з моменту винесення постанови до її реєстрації в державному реєстрі речових прав) відповідачем було здійснено відчуження належного йому майна. Відповідно до ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» боржник зобов'язаний утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення. Отже, з вище наведеного можливо зробити висновок, що на час вчинення правочину Відповідач був обмежений у праві розпорядження своїм майном та згідно чинного законодавства не мав права відчужувати належне йому майно, з зв'язку з чим, такий правочин (договір дарування) слід вважати недійсним. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Як закріплено ч. 2 ст. 216 ЦК України якщо у зв'язку з вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі було завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. За змістом ст. 22 ЦК України збитками є витрати, які особа зробить або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Позивач стверджує, що відповідачем внаслідок укладення правочину 24.07.2013 року було завдано збитків та моральної шкоди. Зазначене твердження пояснюється тим, що позивач змушений звертатися до суду для того, щоб захистити свої права як стягувача за виконавчим провадженням - для звернення стягнення на належне боржнику майно. У зв'язку з цим він змушений нести витрати на правову допомогу та судові витрати. Крім того, відповідач своїми протиправними діями завдав йому моральної шкоди. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У зв'язку із переліченими неправомірними діями з боку відповідача позивач зазнав значної моральної шкоди, яка виразилася в емоційних та душевних стражданнях та хвилюваннях спричинених протиправною поведінкою відповідача та необхідністю судового захисту своїх порушений прав як стягувача за виконавчим провадженням. Розмір моральної шкоди позивач оцінює у 2000 грн. Суд приймає таке обґрунтування моральної шкоди та її розміру. З огляду на викладе суд вважає, що первісний позов [PERSON] підлягає повному задоволенню, а позов [PERSON] не підлягає задоволенню. Позивачеві [PERSON] були надані юридичні послуги з представництва його інтересів у суді у сумі 2500 грн. (договір а. с. 14). Відповідно до ст. 84 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача і витрати на правову допомогу у сумі 2500 грн. При зверненні до суду позивачем [PERSON] сплачено 229,41 грн. судового збору. Вказана сума відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON]

Outcome: approved