Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» (далі - ДП «Центр державного земельного кадастру»), посилаючись на те, що 16 травня 2016 року вона була прийнята на посаду головного бухгалтера ДП «Центр державного земельного кадастру». Позивачка зазначала, що 31 березня 2017 року відповідно до наказу за №16к від 31 березня 2017 року вона була звільнена з посади головного бухгалтера ДП «Центр державного земельного кадастру» за згодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України. При цьому, в день її звільнення, відповідач в порушення ст.ст.47,116 КЗпП України не здійснив з нею повний розрахунок. При звільненні їй не була виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 4525,39 грн. Стверджувала, що повний розрахунок відповідач здійснив з нею тільки 24 липня 2017 року, тобто через 115 днів після її звільнення. Позивачка вказувала, що 21 липня 2017 року вона звернулася до відповідача з проханням надати їй довідку про розмір її середньомісячного заробітку за останні 2 місяця, що передували її звільненню та про розмір заборгованості по заробітної платі на день її звільнення, відповідач надав довідку за №04-08/2558, в який вказав лише розмір заборгованості 4525,39 грн. Крім того, зазначала що тільки на повторний адвокатський запит відповідач надав довідку про її середньоденну заробітну плату. Посилаючись на порушення своїх прав та вимоги ст.ст. 116,117 КЗпП України, позивачка просила суд стягнути з ДП «Центр державного земельного кадастру» на її користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що складає 27517,20 грн. Представник позивачки, діюча на підставі ордеру від 13 лютого 2018 року та витягу з договору №б/н від 02 січня 2018 року в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити у повному обсязі (а.с.59,60). Представник відповідача ДП «Центр державного земельного кадастру», діючий на підставі довіреності від 25 січня 2018 року позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. 11 січня 2018 року в судовому засіданні представник ДП «Центр державного земельного кадастру» надав суду заяву про застосування строку позовної давності відповідно до вимог ст.233 КЗпП України (а.с.39-41). 09 лютого 2018 року через канцелярію суду надійшов відзив ДП «Центр державного земельного кадастру» на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача зазначав, що оскільки позивачка пропустила строк позовної давності, то в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Крім того, 23 лютого 2018 року представник відповідача надав до суду заперечення на відповідь позивачки (а.с.46-47, 66-69). 13 лютого 2018 року через канцелярію суду надійшла відповідь позивачки на відзив ДП «Центр державного земельного кадастру» на позовну заяву, в якій просила суд визнати, що вона строк позовної давності не пропустила (а.с.55-56). Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що 16 травня 2016 року позивачка на підставі наказу №43-к від 16 травня 2016 року була призначена тимчасово виконуючою обовязки головного бухгалтера Одеської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру», що підтверджується трудовою книжкою (а.с. 4-10). Наказом №60-к від 22 липня 2016 року [PERSON] була призначена на посаду головного бухгалтера Одеської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру». Наказом №16-к від 31 березня 2017 року [PERSON] була звільнена з займаної посади за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.10). Встановлено, що на день звільнення у Одеської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» перед [PERSON] існувала заборгованість по заробітної платі в розмірі 4525,39 грн., яка була виплачена останній 24 липня 2017 року, що підтверджується довідкою Одеської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» за №01-01/3216 від 20 жовтня 2017 року (а.с.16). З матеріалів справи вбачається, що позивачка після звільнення до Одеської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» з вимогами про виплату заборгованості по заробітної платі, не зверталася, довідку про розмір заборгованості та розмірі середнього заробітку не вимагала. Факт виплати та отримання позивачкою 24 липня 2017 року від Одеської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» заборгованості по заробітній платі, останньою та її представником не заперечувався. Матеріалами справи встановлено, що 15 вересня 2017 року та 29 вересня 2017 року представник позивачки звернувся до відповідача із запитами про повідомлення про розмір середньої заробітної плати за останні два робочих місяця позивачки, яка працювала на посаді головного бухгалтера та періоди роботи за який їй була погашена заборгованість з заробітної плати (а.с.18-19, 20-21). Судом встановлено, що на вказані запити, відповідачем були надані відповіді, що підтверджується листами відповідача від 22 вересня 2017 року №03/22/2169 та від 20 жовтня 2017 року №01-01/32116 (а.с.16,17). Згідно ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, суд вважає, що невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога останнього щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу. Отже, частина перша ст.233 КЗпП України підтверджує визнання тримісячного строку, як загального строку для звернення за захистом субєктивних трудових прав працівників. Таким чином, суд вважає, що працівник, дізнавшись про порушення своїх трудових прав щодо невиплати належних йому при звільненні сум, повинен був звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Зі змісту рішення Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року вбачається, що строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Як встановлено судом, 24 липня 2017 року позивачці була виплачена заборгованість по заробітної платі. Таким чином, саме з 24 липня 2017 року починається початок перебігу строку звернення позивачки до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Судом встановлено, що позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав 17 листопада 2017 року, тобто після закінчення 24 жовтня 2017 року тримісячного строку звернення до суду. Отже, позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав з пропуском тримісячного строку. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Матеріалами справи встановлено, що позивачка не зверталася до суду із заявою про поновлення строків звернення до суду із зазначенням причин їх пропуску. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у звязку з пропуском зазначеного строку. Суд вважає, що позовні вимоги позивачки є обґрунтованими, однак строк для предявлення позову, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено нею без поважних причин, оскільки повний розрахунок був здійснений з нею 24 липня 2017 року, а з позовом про про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, воназвернулася до суду 17 листопада 2017 року й клопотання про поновлення пропущеного строку позивачка не заявляла. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки позивачка звернулася до суду з пропуском тримісячного строкудля звернення до суду.

Outcome: dismissed