Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

У квітні 2020 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) про стягнення заборгованості за договором позики з урахуванням процентів від суми позики та трьох процентів річнихв загальному розмірі 172 146, 94 грн. Позов обґрунтований такими обставинами. 26.12.2019 відповідач під розписку позичив у позивача грошові кошти в розмірі 6000 дол. США, що станом на 10.04.202 еквівалентно 168 360 грн. Відповідач зобов`язався повернути позику у строк до кінця січня місяця 2020 року. Термін повернення коштів вже давно минув, але взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав. В добровільному порядку відповідач повернути отримані кошти відмовляється, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. Відповідач як боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання, на підставі положень статті 625 ЦК України зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми. Ухвалою від 25.05.2020 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи на 17.08.2020. 17.08.2020 розгляд справи відкладено на 17.09.2020 для повторного виклику відповідача. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, 17.08.2020 через загальну канцелярію суду подав клопотання про розгляд справу за відсутності представника позивача та вказав, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату і час розгляду справи повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, відзиву на позовну заяву не подавав. У відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу на підстав і наявних у справі доказів, проти чого не заперечував представник позивача. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 26.12.2019 [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 6000 дол. США, зобов`язавшись повернути борг у строк до кінця січня 2020 р. Передача та отримання зазначеної суми підтверджується письмовим доказом - розпискою від 26.12.2019, оригінал якої досліджувався в судовому засіданні (а.с.5). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Зважаючи на положення частини 2 статті 1047 ЦК України, розписка відповідача, яка посвідчує передання йому позивачем грошових коштів і містить вказівку на його зобов`язання повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, розцінюються судом як доказ укладення між сторонами договору позики. При цьому відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця), згідно з положеннямистатті 545 ЦК України, свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Вказаний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967нс15. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10.12.2018 у справі № 319/1669/16, від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16, від 12.09.2019 у справі № 604/1038/16, від 02.03.2020 у справі №355/1301/18 та суд не вбачає підстав від неї відступати. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Такий висновок Палати Верховного суду викладений в Постанові від 19 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц. Згідно розрахунку позивача 3% річних з урахуванням того, що несплачена відповідачем сума заборгованості складає 168 360 грн. За період з 01.02.2020 по 13.03.2020 прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики становить 120 днів. Відтак, три відсотки річних складають суму в розмірі3786, 94 грн. Суд, перевіривши зазначений розрахунок, вважає його обґрунтованим, розрахованим у відповідності до встановлених правил та вимог та таким, що підтверджує суму, яка підлягає стягненню з відповідача в зв`язку з неналежним виконанням ним фінансових зобов`язань. Враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку про те що вимоги позивача є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки відповідач не виконав грошові зобов`язання, в добровільному порядку кошти не повертає, а тому останні повинні бути стягнуті у примусовому порядку. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, суд відповідно до положень ст. 141 ЦПК України покладає на відповідача судовий збір в сумі 1721 грн. 47 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved