Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

У квітні місяці 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду із позовом, який обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору № HMXRRC11349002 від 25.01.2007 року із ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] отримав кредит у розмірі 5 888,3 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і банком договір про що свідчить підпис відповідача у заяві. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту. встановленого банком, відповідно до умов та Правил надання банківських послуг. Однак позичальник належним чином своїх зобовязань за договором не виконував, і станом на 14.03.2013 року заборгованість відповідача перед банком складає 25 716,34 грн., що складається із заборгованості за кредитом в сумі 2 128,22 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом 7 334,91 грн., 14 552,43 заборгованість за пенею, а також штрафи відповідно до пункту 5.3 умов та правил надання банківських послуг 500 грн. (фіксована частина) та 1 200,78 грн. процентна складова, відповідно до пункту 8.6 умов та правил надання банківських послуг. Просить стягнути заборгованість по кредиту з відповідача у примусовому порядку. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просить їх задовольнити. Суду пояснив, що банком не збільшуються вимоги за кредитною заборгованістю. Подану заяву позичальника про пропуск строку давності звернення до суду із позовом вважає неприйнятною, оскільки відповідно до п.1.7.31 Умов та правил надання кредиту, строк позовної давності стосовно повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, неустойки, пені, штрафів, витрат Банку по розділах 2.1., 2.2., 2.3., 2.4., 2.5., 2.5.1, 2.5.2., 2.16., 3.1., 3.17 Умов та правил складає 50 років. Відповідач та його представник в судовому засіданні заявленого позову не визнали, подали суду заяву про застосування строків позовної давності, крім цього суду пояснили, що відповідач не підписував заяви від 25.01.2007 року про надання послуг банком, товарів у кредит не брав, тому позовні вимоги вважає надуманими. Стосовно призначення почеркознавчої експертизи на предмет встановлення йог підпису у заяві про отримання кредиту не заперечує, однак оплачувати послуги експерта матеріальної змоги не має. Суд, заслухавши доводи представника позивача, заперечення відповідача та його представника, перевіривши матеріали справи доказами, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом достовірно установлено, що 25 січня 2007 року між ПАТ комерційний банк «Приватбанк» і [PERSON] була укладена кредитна угода № HMXRRC11349002, згідно умов якої відповідач [PERSON]В отримав кредит в сумі 5888.30 грн., і зобовязався сплачувати відсотки за користування кредитом в розмірі 12,00 %, та інші платежі визначені договором. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), та тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Позивач поданий позов обгрунтовує тим, що свого зобов'язання [PERSON] не дотримав, заборгувавши станом на 14.03.2013 року 25 716,34 гривень, що складається з заборгованості за кредитом в сумі 2 128,22 грн., 7 334,91 грн. заборгованість за процентами, 14 552,43 грн. заборгованості з пені, 500 грн. та 1200,78 грн. штраф (фіксована та процентна складові) відповідно до умов пункту 5,3 Умов та правил надання банківських послуг. Факт отримання кредитних коштів оспорюється позичальником, проте вказані обставини підписання заяви та отримання товарів у кредит відповідач та його представник не спростували, від проведення почеркознавчої експертизи відмовились, а їх пояснення стосовно підпису позичальника у заяві оцінюються судом критично та до уваги не беруться. За умовами укладеного договору банк надав позичальнику кредит у сумі 5 888,3 грн. строком на 12 місяців з 25.01.2007 року по 24.01.2008 року включно з умовами сплати за користування кредитом у розмірі 1,0 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 94,21 грн. та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 535, 3 грн. в обмін на зобов»язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії зазначені в заяві та умовах надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт). Погашення заборгованості сторони визначили з 25 по 24 число кожного місяця в розмірі щомісячним платежем у сумі 617,84 грн. Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частинами 1 та 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Із матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що [PERSON] з моменту укладення кредитного договору останній платіж вніс до травня місяця 2007 року, більше платежів на погашення кредиту не здійснював. Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 04 липня 2013 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] було задоволено. Проте ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 13 грудня 2016 року заочне рішення було скасовано. З матеріалів справи вбачається, що звернувшись у квітні місяці 2013 року до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором позивач вважав, що строку позовної давності він не пропустив. оскільки умовами та правилами надання банківських послуг визначено сирок позовної давності у 50 років (пункт 1.7.31 умов). При цьому представник позивача посилається на те, що строк звернення до суду із позовом банк не пропустив, оскільки згідно пункту 1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг строк позовної давності сторонами визначено у 50 років. Однак, посилання позивача на те, що пунктом 1.7.31 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), доданих до позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк», установлено строк позовної давності тривалістю 50 років - безпідставне, оскільки позивачем не доведено та не надано належних доказів того, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що ці Умови передбачали збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались самим банком. Ці умови підписані лише головою правління банку [PERSON], і не містять підпису [PERSON] Оскільки вказані Умови не підписано відповідачем, що виключає можливість їх вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 01 липня 2015 року, справа № 6-757цс15. Позивач звернувся до суду із позовом 18 квітня 2013 року, тобто після спливу трирічного строку виконання зобов'язання (24 січня 2008 року), докази наявності договору про збільшення строку позовної давності в порядку, передбаченому статтею 259 ЦК України, судом до уваги не беруться. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] подано заяву про застосування строку позовної давності, тому суд враховує, що позивачем пропущений строк позовної давності звернення до суду, оскільки з позовом позивач звернувся у квітні 2013 року, в своїй позовній заяві не ставив питання про поновлення пропущеного строку позовної давності, поважних причин пропуску строку не зазначив. Судом достовірно установлено, що з травня місяця 2007 року позивачу було відомо про порушення його права. Отже, у позивача виникло право звернутися з відповідним позовом про стягнення заборгованості наявної вже тоді з відповідача, чим він не скористався, звернувшись до суду лише в квітні місяці 2013 року. Тому із наведених підстав позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed