Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

У липні 2012 року до суду звернувся [PERSON] в інтересах опікаємої - недієздатної [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON], [PERSON] , треті особи , що не заявляють самостійних вимог на боці відповідача приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] , [PERSON] та просив суд визнати недійсною довіреність , видану 25.03.2011 року [PERSON] відповідачці [PERSON] на право відчуження майна зазначеного довірителя, посвідчену приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] та визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 16.06.2011 року між [PERSON] від імені продавця [PERSON] з покупцями [PERSON] і [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON]. Під час розгляду справи позовні вимоги були уточнені позивачем , та в даному провадженні , відповідно до ухвали суду від 10 вересня 2015 року , розглядалися позовні вимоги [PERSON], який діє в інтересах недієздатної [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи без самостійних вимог на боці відповідачів приватні нотаріуси Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], [PERSON], [PERSON], управління праці та соціального захисту населення виконкому Дзержинської районної у місті ради, орган опіки та піклування виконкому Дзержинської районної у місті ради в особі служби у справах дітей про визнання довіреності недійсною, витребування майна від добросовісного набувача та визнання права власності на квартиру в редакції позову від 23.08.2013 року. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив , що на підставі судового рішення встановлена недієздатність інваліда 2-ої групи по психічному захворюванню [PERSON], а позивача [PERSON] призначено опікуном останньої. Захищаючи майнові та житлові інтереси [PERSON], позивач звернувся до суду , предметом спору за яким є право власності на [ADDRESS]. Зазначена квартира станом на 13.04.2011 року повністю належала на праві приватної власності [PERSON] Протягом тривалого часу [PERSON] страждала на психічну хворобу, в звязку з чим, була визнана інвалідом 2-ої групи. 25.03.2011 року, перебуваючи в стані психічного захворювання, [PERSON] видала довіреність на право відчуження майна зазначеного довірителя на імя [PERSON], посвідчену [PERSON], приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу. 16.06.2011 року, діючи на підставі довіреності від імені [PERSON], [PERSON] продала зазначену квартиру подружжю [PERSON] і [PERSON], (від імені якої діяла [PERSON], на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] від 11 червня 2011 року) договір купівлі-продажу було посвідчено [PERSON], приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу, за реєстровим № 1077. З дати одержання довіреності [PERSON] була вивезена [PERSON] до свого помешкання за адресою Широківський район, с. Широка Дача, вул. Центральна, буд 70, а після вчинення продажу квартири, [PERSON] відвезла [PERSON] до психіатричної лікарні. Позивач вважає, що при надані зазначеної довіреності [PERSON] , [PERSON] внаслідок свого психічного захворювання не усвідомлювала характеру своїх дій і не могла керувати ними. На дату видачі довіреності [PERSON] була інвалідом 2-ої групи по психічному захворюванню, яким вона страждала до цього протягом тривалого часу. Психічне захворювання носила стійкий і довготривалий характер. Відповідною комісією експертів-психіатрів станом на лютий 2012 року [PERSON] визнана особою, що не усвідомлює характер своїх дій і не може керувати ними У звязку з чим , позивач просив суду витребувати з власності [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Під час розгляду справи відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з метою захисту своїх прав , а також прав їхніх малолітніх дітей з зустрічним позовом, в якому просили суд стягнути з опікуна недієздатної особи [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти 278\~967,24 грн., що на момент подачі зустрічної позовної заяви складає 11\~900 доларів США . В обґрунтування заявлених зустрічних позовних вимог, позивачі зазначили , що 25 березня 2011 року [PERSON] видала довіреність [PERSON] , щоб остання продала належну їй квартиру [ADDRESS] . Після чого 10 червня 2011 року, діючи в рамках наданої довіреності, [PERSON] уклала з [PERSON] договір про завдаток , відповідно до якого [PERSON] продає [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 11\~900 доларів США , та з метою забезпечення договору купівлі-продажу , позивач за зустрічним позовом передав , а [PERSON] отримала грошові кошти в розмірі 500 доларів США .Після отримання всіх необхідних для укладення договору купівлі - продажу документів , 16 червня 2011 року [PERSON] , діючи в інтересах [PERSON] продала [PERSON] та його дружині [PERSON] квартиру [ADDRESS] , за 11\~900 доларів США , однак, з метою зменшення витрат на нотаріуса в договорі купівлі-продажу , від 16 червня 2011 року , посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] , була вказана ціна не 11\~900 доларів США , а 25651,00 грн., та яка була вказана в документах БТІ балансова вартість квартири . У звязку з тим , що представник [PERSON]- [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання довіреності недійсною , витребування майна із чужого володіння , та визнання право власності на квартиру за [PERSON] , позивач за зустрічним позовом зазначає, що опікун [PERSON] в позові не ставить питання про визнання самого договору купівлі-продажу квартири недійсним , а також про повернення [PERSON] грошових коштів , які отримані [PERSON] , тому просили суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 278\~967,24 грн.. У судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] просив задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі та зазначив, що [PERSON] є психічно хворою людино, у 2009 році коли померла мати [PERSON] вона залишилася сама без догляду , у звязку з чим позивач [PERSON] взяв на себе обовязки опікуна , в той період коли проходив судовий розгляд з питань визнання особи недієздатної та встановлення опіки , його сестра видала довіреність [PERSON] на продаж квартири, у звязку з чим, квартира була продана. Щодо зустрічного позову то просив суд відмовити у його задоволенні у повному обсязі, оскільки , безпосередньо [PERSON] не отримувала кошти які були виручені з продажу квартири вона не могла розуміти значення своїх дій , оскільки є психічно хворою людиною. Відповідачі за основним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] та відповідач [PERSON] заперечували проти позову, вважають, що вони є добросовісними набувачами, т.к. набули нерухоме майно відповідно до чинного законодавства за нотаріально посвідченим договором купівлі- продажу, отже воно не може бути витребувано в них на підставі ч.1 ст.388 ЦК України. Просили відмовити у задоволенні позову [PERSON] Відповідач [PERSON] на неодноразові виклики до суду не з»явилась, повідомлялась про день та час розгляду справи належним чином, у зв»язку з чим суд на підставі ст.169 ч.4 ЦПК України розглядає справу за її відсутністю. Треті особи по справі приватні нотаріуси [PERSON] та [PERSON] продали письмові заяви, в яких проти позову [PERSON] заперечвали , просили розглянути справу за їх відсутності ( а.с.110 т.2, а.с.128 т.2). Третя особа по справі без самостійних вимог на предмет позову [PERSON] просила відмовити у задоволенні позову [PERSON] та розглядати справу за її відсутності ( ас.115 т.2). Третя особа по справі орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей виконкому Дзержинської районної у місті ради подала заяву 12.09.2016 року про розгляд справу за їх відсутності та просила прийняти рішення згідно закону з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей. Третя особа по справі орган опіки та піклування в особі виконкому Шестірнянської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області подала письмову заяву, в якій підтримала заявлені [PERSON] позовні вимоги, просила їх задовольнити , справу розглядати за відсутності їх представника ( а.с.96 т.2). Представник третьої особи по справі орган опіки та піклування в особі управління праці та соціального населення виконкому Дзержинської районної у місті ради [PERSON] показав, що їх управління не призначало [PERSON] опікуном, проти його кандидатури заперечували, але з урахуванням інтересів недієздатної [PERSON] просив задовольнити позов. Вислухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши показання свідків та письмові докази, суд вважає,що позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі ,а зустрічний позов [PERSON] та [PERSON] підлягає частковому задоволенню за наступними підставами. Судом встановлено, що 25.03.2011 року приватним нотаріусом Криворізького міського округу [PERSON] була посвідчена довіреність від імені [PERSON], зареєстрована в реєстрі №1277. Цією довіреністю [PERSON] уповноважувала [PERSON] представляти її інтереси з питання розпорядження ( продати, обміняти) на умовах та на свій розсуд належну їй квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ( а.с.76 т.1). Дійсність цього правочину укладеного від імені [PERSON] оскаржується її опікуном [PERSON] на підставі ст.ст. 215, 225 ЦК України. В подальшому [PERSON] , діючи на підставі вищеназваної довіреності , 16.06.2011 року уклала від імені [PERSON] договір купівлі- продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу С тюрко О.О. за реєстром № 1077 ( а.с.82-83т.1) Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може предявити її опікун. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 16 постанови від\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правила ст.225 ЦК поширюються на ті випадки , коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та ( або) не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладання правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Відповідно до постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12 у порядку перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2011 року, виходячи з вимог норми ч. 1 ст. 225 ЦК України, висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях. Як убачається із матеріалів цивільної справи 28.02.2012 року Дзержинським районним судом м.Кривого Рогу було прийнято рішення за заявою [PERSON] про визнання [PERSON] недієздатною, встановлення над нею опіки та призначення опікуном [PERSON] ( а.с.6-7 т.1) Оскільки довіреність, дійсність видачі якої оскаржується позивачем, була посвідчена 25.03.2011 року ( а.с.76 т.1), тобто до визнання у судовому порядку [PERSON] недієздатною, судом на підставі клопотання позивача була призначена по справі судова психіатрична експертиза. Згідно висновку стаціонарної судової психіатричної експертизи від 09.01.2014 року за № 4,проведеної експертами КУ « Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР» [PERSON] в період часу , який інтересує суд ( 25.03.2011 року), виявляла та у теперішній час виявляет ознаки хронічного стійкого психічного розладу у формі шизофренії параноїчної, виражений змішаний тип дефекту. За своїм психічним станом не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними в період часу, який інтересує суд ( а.с.178-181 т.1). Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема ч. 1 ст. 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю; а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди. Разом з тим ч. 3 ст. 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Такі особливі умови застосування правових наслідків недійсності угоди про відчуження майна, укладеної особою, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, передбачені ст. 388 ЦК України. Зі змісту ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України вбачається, що на угоди, укладені з порушенням вимог закону, не застосовуються загальні положення недійсності угод, крім наслідку визнання такої угоди недійсною. Такі наслідки не можуть бути застосовані й у випадку оспорення дійсності угоди заінтересованою особою, яка не була стороною угоди. Суд вважає доведеними позовні вимоги [PERSON] щодо визнання недійсним на підставі ч. 1, 2 ст.225 ЦК України правочину - довіреності на розпорядження майном, посвідченої 25.03.2011 року приватним нотаріусом Криворізького міського округу [PERSON] від імені [PERSON], зареєстрованої в реєстрі №1277. Відповідно до ч.3 ст.226 ЦК України дієздатна сторона зобов»язана повернути опікунові недієздатної фізичної особи все одержане нею за недійсним правочином , а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість майна за цінами, які існують на момент відшкодування. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності, зокрема, ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Отже, на угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення. Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. При цьому за змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Вибуття майна із володіння власника [PERSON] не з її волі має місце оскільки, правочин довіреність, якою надано право [PERSON] розпоряджатись її власністю, було вчинено [PERSON] в момент коли вона не усвідомлювала значення свої дій та не могла керувати нами, волевиявлення [PERSON] за межами її дієздатності не може вважатись належним. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Відповідно до ч. 2, 3 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року норма ч.1 ст.216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужено третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України. Зазначена правова позиція також висловлена Верховним Судом України відповідно до ухвал від 29.09.2010 року по справі № 6-9328св10 та від 23.09.2009 року № 6-12129 св 09. Згідно діючого цивільного законодавства України у разі визнання недійсним первинного правочину, всі наступні правочини , які були укладені після недійсного правочину не потребують додаткового судового визнання їх недійсними. Отже з огляду на зазначене, договір купівлі-продажу спірної квартири [ADDRESS] від 16 червня 2011 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] є укладений з порушенням законодавства, так як відчуження майна було проведено особою, яка не мала необхідного обсягу дієздатності, тобто вибуло із володіння [PERSON] не за її дійсним волевиявленням і підлягає витребуванню у відповідачів, добросовісність яких презюмується , оскільки в ході судового розгляду не було добуто доказів на спростування зазначених обставин. Що стосується зустрічного позову [PERSON] та [PERSON], то він підлягає частковому задоволенню. Так, позивачі за зустрічним позовом просять стягнути з опікуна недієздатної [PERSON] сплачені при укладені договору купівлі продажу грошові кошти в сумі 278\~967, 24 грн., яка еквівалентна 11900 доларів США, сплачених продавцю при укладені вищеназваного договору. Між тим, в договорі купівлі- продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу С тюрко О.О. за реєстром № 1077 ( а.с.82-83т.1) і на якому без зауважень поставили свої підписи [PERSON] та [PERSON], зазначено , що продаж даної квартири за волевиявленням учасників правочину вчинений між сторонами за 25651, 00 грн., які продавець отримала від покупців у повному обсязі. Суд не може прийняти до уваги в якості належного та допустимого доказу документ під назвою ( мовою оригіналу «Соглашение о задатке» от 10.06.2011 року , укладений між [PERSON] та [PERSON], з якого убачається, що договірна ціна продажу квартири по вул.Галатова, буд.11 кв.5 складає 11900 у.е. ( по курсу НБУ), тобто цим документом фактично змінюються умови нотаріально посвідченого договору купівлі- продажу та піддається сумніву дійсність волевиявлення сторін при його укладенні. Позивачі за зустрічним позовом не клопотали про призначеня товарознавчої експертизи з метою визначення вартості нерухомого майна згідно із діючими на час розгляду справи цінами. Отже, суд вважає, що ними на підставі ст. 60 ЦПК України не доведені вимоги за зустрічним позовом в частині суми продажу , яка підлягає стягненню з опікуна недієздатної [PERSON] , тому їх позов підлягає задоволенню в доведеній належними доказами сумі, а саме : визначеній у договорі купівлі- продажу 25651, 00 грн., яка підлягає стягненню з [PERSON] На підставі ст. 88 ЦПК України оскільки позивач по справі [PERSON] був звільнений від сплати судового збору при подачі позову , з відповідачів за основним позовом [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах підлягають стягненню : судовий збір на користь держави щодо вимог немайнового характеру 107 грн.30 коп. та майнового характеру -256,51 грн., а також недоплачений при подачі ними зустрічного позову судовий збір пропорційно частині ухвалених на їх користь позовних вимог ( 2789, 67 грн. необхідна сума судового збору згідно заявлених вимог майнового характеру, сплачено фактично 243, 60 грн., тобто недоплачено - 2546, 07 грн. Позовні вимоги задоволені на 9,19%, тобто до стягнення підлягає- 2317, 00 грн.).

Outcome: partial