Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

У липні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ФОП [PERSON] про захист прав споживача та визнання договору про надання правової допомоги недійсним, в якому просив визнати договір про надання правової допомоги від 24.09.2015р., укладений між позивачем та відповідачем, недійсним. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач запропонував позивачу надати правову допомогу у справі про поновлення на роботі, за що позивач повинен буде сплатити 70% від виграної в суді суми в якості гонорару та додатково 3 000 грн. за складання позову та участі у справі. Позивач погодився на такі умови та сплатив відповідачу 3000 грн. за написання позовних заяв. Після відкриття провадження у справі в Дарницькому районному суді м. Києва, відповідач в судові засідання не з'являвся, тому позивачу було відмовлено у задоволенні позовних вимог, на що відповідачем було подано апеляційну скаргу. Також було відкрито провадження по другій справі, і під час судового засідання відповідач запропонував підписати договір про надання правової допомоги від 24.09.2015р., який позивач не читаючи підписав, оскільки вважав, що це є довіреністю на участь у справі. Так як відповідач не надав екземпляр цього договору позивачу на ознайомлення, останній не був обізнаний про умови цього договору. В процесі розгляду справи позивач особисто шляхом подання заяви до суду відмовився від позовних вимог, так як відпала необхідність поновлення його на роботі, повідомивши відповідача про припинення дії укладеного договору. Проте, відповідач продовжував приймати участь в судовому процесі від імені позивача та подав апеляційну скаргу. Ознайомившись зі змістом договору про надання правової допомоги, позивач виявив значний дисбаланс прав та обов'язків сторін, значно більшу вартість надання юридичних послуг та наявність штрафу у випадку порушення умов договору. Позивач вважає, що відповідач умисно ввів його в оману, як споживача юридичних послуг, маючи на меті отримання неправомірної вигоди через представництво інтересів позивача в суді у справі про захист трудових прав. Вказаний договір, на думку позивача, підлягає визнанню недійсним, на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 203 ЦК України. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити, посилаючись на викладені в ньому обставини. Відповідач позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що відповідачем прийнято пропозицію позивача розірвати договір, а чинне законодавство не передбачає можливості визнати недісним вже розірваний договір. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що 24 вересня 2015 року між сторонами [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до якого відповідач зобов'язувався представляти інтереси позивача в Дарницькому районному суді м. Києва, Апеляційному суді м. Києва у справі про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та моральної шкоди (9, 45). Згідно з п.п. 6.1. та 6.2 зазначеного Договору, договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами 24.09.2015р. та закінчується моментом виконання виконавцем всіх обумовлених завдань в інтересах замовника, але не раніше 24.09.2016р. Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23.12.2015р. у задоволенні позову [PERSON] до Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій», [PERSON] про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди у справі № 753/18819/15-ц було відмовлено (а.с. 16-17). Також в провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебувала цивільна справа № 753/18815/15-ц за позовом [PERSON] до Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій», [PERSON] про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, майнової та моральної шкоди. 27 квітня 2016 року [PERSON] подав заяву до суду про відмову від позовних вимог та закриття провадження у справі № 753/18815/15-ц (а.с. 13). 02 червня 2016 року провадження у зазначеній справі було закрито в зв'язку з відмовою позивача від позову, про що Дарницьким районним судом м. Києва постановлена відповідна ухвала (а.с. 15), яка в подальшому була скасована ухвалою Апеляційного суду м. Києва. Після повторного розгляду даного позову, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 02 вересня 2016 року провадження у справі було закрито в зв'язку з відмовою позивача від позову на підставі його заяви від 02.09.2016 р. (а.с. 47). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що відповідач з метою отримання неправомірної матеріальної вигоди ввів його в оману стосовно вартості послуг за договором, не зазначив в договорі передоплату в розмірі 3000 грн. та продовжував вчиняти дії на підставі цього договору без відома позивача, що відповідно до положень ст 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 230 ЦК України тягне недійсність укладеної угоди. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією з засад цивільного законодавства є свобода договору. Частиною 2 ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегулювані цими актами. За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до пункту 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Статтею 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ця стаття передбачає можливість визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача та, зокрема встановлює наступне. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей; встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. Виходячи зі змісту вищевикладених правових норм та змісту оспорюваного договору, суд вважає безпідставними заявлені позивачем вимоги щодо визнання договору недійсним з мотивів порушення відповідачем Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов договору (ст. 18 Закону). Беручи до уваги зміст ст.ст. 626, 627 ЦК України суд вважає, що позивач, підписавши безпосередньо сам Договір, ознайомився та погодився з його умовами, де визначено предмет договору, зобов'язання сторін, межі їх відповідальності, порядок оплати та термін дії договору, а тому відсутні підстави вважати умови цього договору несправедливими з огляду на положення Закону України «Про захист прав споживачів». Також безпідставними є посилання позивача на положення ст. 230 ЦК України, оскільки обставин, які б свідчили про застосування з боку відповідача введення позивача в оману в момент укладення оспорюваного договору в ході розгляду справи не встановлено. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ФОП [PERSON] про захист прав споживача та визнання договору про надання правової допомоги недійсним задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed