Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

У липні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Державного підприємства «Державний проектний інститут « Запоріжцивільпроект» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та\~ інфляційних витрат. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 18 березня 1986 року на підставі наказу № 34-к його було прийнято на роботу до ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» на посаду інженера електротехнічного відділу. 13 вересня 2013 року його було звільнено з підприємства за власним бажанням, про що підприємством було видано відповідний наказ № 159-к від 13.09.2013р.. На день його звільнення з ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект», останнє повинно було виплатити йому заборгованість по заробітній платі, але виплата суми заборгованості по заробітній платі внаслідок невідомих причин, на день звільнення з підприємства не відбулася, у звязку з чим він був вимушений звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу, який набрав законної сили та по день звернення з позовом до суду не виконаний. Посилаючись на вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпП України, просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за період з 01 вересня 2013 року по 01 липня 2016 року, в сумі 118190,30 грн.. Крім того, вважає, що відповідач повинен сплатити йому компенсацію індексації, що передбачено Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України № 5 від 13.01.2004р., яка за затримку виплати заробітної плати становить 13015,58 грн., та за інфляційні втрати на середній заробіток в розмірі 16404,88 грн. На підставі викладеного, просить суд стягнути з ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» на його користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 01 вересня 2013 року по 01 липня 2016 року в розмірі 118190 гривень 30 копійок, за затримку виплати заробітної плати становить 13015,58 грн., та інфляційні втрати на середній заробіток в розмірі 16404,88 грн.. В процесі розгляду справи позивач неодноразово уточнював свої позовні вимог та остаточно просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 вересня 2013 року по 30 вересня 2016 року (включно), тобто за 766 робочих днів, в сумі 127692,20 грн. (166,70 грн. (середній заробіток за робочий день) х 766 робочих днів). Одночасно, [PERSON] виключив з позову вимогу щодо стягнення з відповідача на його користь коштів за затримку виплати заробітної плати в сумі 13015,58 грн., та інфляційні втрати на середній заробіток в розмірі 16404,88 грн.. (а.с. 63-65) Позивач [PERSON] та його представник, кожен в окремості, у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити, посилаючись на їх законність та обґрунтованість. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, посилаючись на те, що позивач, вимагаючи стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, в порушення ст. 60 ЦПК України, не надає розрахунку зазначеного середнього заробітку, складеного з урахуванням п. 8 Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100. Також зазначила, що в період звільнення [PERSON] на виконанні у Відділі примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Запорізькій області знаходилося зведене виконавче провадження ВП № 34040904, боржником якого є ДП «Запоріжцивільпроект» щодо стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 2614095,87 грн. та заборгованість на користь УПФУ та ДПС у сумі 7330978,00 грн. Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Запорізькій області від 08.11.2010р. було накладено арешт на майно боржника та оголошена заборона його відчуження. Наявність такого обтяження позбавляла підприємство можливості виконання своїх зобовязань, а тому у діях підприємства відсутні порушення законодавства по виплаті заробітної плати. На підставі викладеного, просить суд у задоволенні позову відмовити. Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги пояснення позивача, представників позивача та відповідача, письмові заперечення відповідача, приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що 18 березня 1986 року на підставі наказу № 34-к [PERSON] було прийнято на роботу до ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» на посаду інженера електротехнічного відділу. (а.с. 37) 13 вересня 2013 року [PERSON] було звільнено з підприємства за власним бажанням, про що підприємством було видано відповідний наказ № 159-к від 13.09.2013р.. (а.с. 42) Згідно ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст. 2 Закону основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Згідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган повинен в день звільнення видати працівнику належним чином оформлену трудову книжку та зробити з ним розрахунки в строки визначені законодавством. На день звільнення [PERSON] з ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект», останнє повинно було виплатити йому заборгованість по заробітній платі, але виплата суми заборгованості по заробітній платі внаслідок невідомих причин, на день звільнення з підприємства не відбулася, у звязку з чим він був вимушений звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу, який набрав законної сили та по день звернення з позовом до суду не виконаний. Так, судовим наказом Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2013 року стягнуто з ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» на користь [PERSON] не виплачену заробітну плату за період з серпня 2012 року по серпень 2013 року (включно) в сумі 38235,07 грн. (а.с. 8) Зазначений судовий наказ набрав законної сили 10 жовтня 2013 року, але станом на жовтень 2016 року відповідачем не виконано. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, судовим наказом, виданим Жовтневим районним судом м. Запоріжжя встановлено, що ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» не здійснило повного розрахунку з звільненим працівником [PERSON] Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. При нарахувані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в ст. 116 КЗпП України підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Згідно ч. 1 ст. 614 ЦК України, особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання. Стороною відповідача не надано суду будь-якого належного чи допустимого доказу того, що підприємством вживаються залежні від неї заходи щодо належного виконання покладеного на нього зобовязання, а тому суд приходить до висновку, що повний розрахунок при звільненні [PERSON] з підприємства не проведений з вини роботодавця. Згідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 Відповідно до п. 8 Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число календарних днів. Розмір середнього заробітку за термін затримки виплати заробітної плати з 14.09.2013 р. по 30.09.2016р. (включно) за розрахунком позивача становить: (166,70 грн. (середній заробіток за робочий день) х 766 робочих днів) = 127692,00 грн. Суд приходить до висновку, що наданий позивачем розрахунок сум є вірним, оскільки іншого розрахунку відповідачем по справі на надано. Аналізуючи зазначені норми матеріального права, надані докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» про стягнення про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За ст. 10 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічним чином питання обов»язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно абзацу 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» від 12.06.2009 року встановлено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами. Згідно з ч. 1 ст. 179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Аналізуючи зазначені представником відповідача підстави її заперечень проти позову, які не підтверджені належними та допустимими доказами, а навпаки спростовані наданими стороною позивача доказами та встановленими в судовому засіданні фактами, суд приходить до висновку, що вони є не спроможними та до уваги їх не приймає. Також, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивач, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання фізичною особою позовної заяви не майнового характеру для фізичних осіб встановлена в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Оскільки судом задоволені позовні вимоги позивача на суму 127692,20 грн., то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру в розмірі 1276,69 грн.

Outcome: approved