Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила здійснити поділ спільного майна подружжя в натурі та у власність, асаме: визнати за нею право власності на 3/4 частини квартиру [ADDRESS] визнати за відповідачем право власності на 1/4 частини вищевказаної квартири. Вимоги обґрунтовані тим, що 17.07.2005 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Спільне життя у сторін не склалося, шлюбні відносини між ними фактично припинені з серпня 2014 року. Від шлюбу з відповідачем у сторін народилася дочка [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO].Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 05.05.2016 року шлюб ними розірвано, малолітніх дітей залишено проживати з нею. Під час шлюбу 20.05.2009 року ними було придбано нерухоме майно, а саме: квартиру за адресою: [ADDRESS] загальною площею 43,4 м2. У судовому засіданні 15.12.2016 року позивач та її представник позовні вимоги підтримали. У судове засідання 12.01.2017 року позивач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, не з'явилася. 12.01.2017 року представник позивача уточнив, що позивач не бажає поділу спірної кватири в натурі, як про це зазначено у прохальній частині позовної заяви, а лише визнання права власності на її ідеальні частки. Пояснив, що кошти на купівлю квартири були зароблені сторонами спільно. На даний час відповідач у квартирі не проживає, позивач не чинить йому перешкод у користуванні житлом. Діти проживають разом з позивачем у спірній квартирі. Згідно з рішенням суду відповідач зобов'язаний сплачувати позивачеві аліменти на утримання дітей, проте чи сплачує останній аліменти йому не відомо. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов визнали частково, погодились на визнання за позивачем права власності на ? частку спірної квартири. Відповідач пояснив, що придбав спірну квартиру за кошти, отримані від продажу його квартири у м. Тернополі та кошти його батьків. Періодично він приходить до дітей, ночує у спірній квартирі. Позивач чинить йому перешкоди у користуванні квартирою, викликає поліцію, не проживає у квартирі через провокації позивача. Зазначив, що сплачує аліменти на утримання дітей. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, з'ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на таке. З матеріалів справи та пояснень сторін судом встановлено, що шлюб між сторонами був зареєстрований 17.07.2005 року та розірваний рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 05.05.2016 року. Даним рішенням суду визначено місце проживання дітей сторін з позивачем. Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.05.2009 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20.05.2009 року. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 60, частини 1 статті 61, статті 68 СК України (редакції від 07.05.2009 року) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно зі статтею 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - постанова ПВСУ від 21.12.2007 року № 11), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) (435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Згідно зі ст. 60, ч. 1 ст. 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Оскільки сторони визнали, що спірна квартира є їх спільною сумісною власністю, шлюбний договір сторони не уклали та відсутня домовленість між ними щодо поділу спірної квартири, суд, виходячи із засади рівності часток, визнає за кожним із них право власності на ? ідеальної частки квартири. Вимога позивача про визнання за нею права власності на 3/4 частини спірної квартири задоволенню не підлягає, оскільки стороною позивача не зазначено інтересів неповнолітніх дітей, що заслуговують на увагу, які б могли бути підставою відступлення від начала рівності часток подружжя. Зокрема, сторона позивача не послалася на те, що розмір аліментів на утримання дітей недостатній для забезпечення їх фізичного, духовного розвитку та лікування. Крім того, слід зазначити, що відповідач сплачує аліменти на утримання дітей, заборгованості по сплаті аліментів у нього немає, що не заперечено представником позивача у судовому засіданні. Отже, позов задовольняється частково у межах, зазначених вище. Враховуючи часткове задоволення позову,

Outcome: partial