Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-10 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернувся в суд із позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк»), в якому просив суд стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача 21 781 258,60 доларів США, 1 951 833,23 Євро та 5 906 643,70 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 07 квітня 2011 року, 5 та 12 вересня 2012 року й 17 квітня 2014 року уклав з публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк»), правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» депозитні договори на суму 337 978,72 доларів США, 7001,77 й 22733,31 євро та 100 000 грн. У зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на окупованій території Автономної Республіки Крим, рахунки позивача було безпідставно заблоковано і з 18 березня 2014 року припинено нарахування відсотків. 23 травня 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про розірвання депозитних договорів. Станом на 23 липня 2019 року вимоги позивача відповідачем не виконані. Посилаючись на викладене, позивач просив про задоволення позову. Ухвалою судді від 29 липня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 19 серпня 2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому відповідач зазначав, що у травні 2014 року окупаційна влада Криму фактично здійснила конфіскацію частини майнового комплексу ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», також були арештовані права за зобов`язаннями банку в тому числі права вимоги, борги за всіма зобов`язаннями відповідно до судових постанов Державної Ради РФ. 15 травня 2014 року відповідно до протоколу засідання правління ПАТ КБ «Приватбанк» № 18 прийнято рішення про припинення діяльності усіх відокремлених підрозділів Кримської філії ПАТ КБ «Приватбанк» на території Автономної Республіки Крим. Таким чином, доступ АТ КБ «Приватбанк» до первинних документів клієнтів Кримського районного управління ПАТ КБ «Приватбанк» на даний час є обмеженим. Позивач не довів, що кошти дійсно перебувають на рахунку на час розгляду справи судом. Крім того, позивач нараховує пеню на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 28 травня 2014 року до 22 липня 2019 року, тобто більше ніж за 5 років, що не відповідає вимогам норм чинного законодавства щодо стягнення неустойки. Також вимоги позивача про стягнення пені в іноземній валюті є необґрунтованими, оскільки пеня, відповідно до чинного законодавства стягується виключно в гривні. Щодо нарахування трьох процентів річних за період з 28 травня 2014 року до 22 липня 2019 року, то вимоги позивача також є безпідставними, оскільки заявлені без урахування позовної давності. 02 квітня 2014 року було прийнято Федеральний Закон РФ №39-Ф3 «Про захист інтересів фізичних осіб, що мають вклади в банках та відокремлених структурних підрозділах банків, зареєстрованих та (чи) діючих на території Республіки Крим та на території міста федерального значення Севастополя», відповідно до якого державна корпорація «Агенство зі страхування вкладів» заснувало агента у формі автономної некомерційної організації «Фонд захисту вкладів» для здійснення компенсаційних виплат за вкладами фізичних осіб в банках. Таким чином, за законодавством Російської Федерації автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладів» здійснює компенсаційні виплати, в тому числі клієнтам філії Кримського районного управління ПАТ КБ «Приватбанк». 29 серпня 2019 року від представника позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, оскільки нарахування пені здійснюється не більше ніж за 12 місяців перед зверненням до суду, тому просив суд стягнути з відповідача за депозитним договорами: від 17 лютого 2014 року - 1351712,53 грн; від 05 вересня 2012 року - 88583,87 Євро; від 12 вересня 2012 року - 322640,53 Євро; від 07 квітня 2011 року - 4 590 650,84 доларів США, а всього 4 590 650, 84 долара США, 1 351 712,53 грн та 411 224,40 Євро. Цього ж дня, представник позивача подав відповідь на відзив, в якій вказав, що законодавством України чинність на окупованій території Автономної Республіки Крим нормативних актів Російської Федерації не визнається, тому вони не підлягають виконанню. Посилання відповідача на те, що автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладів» здійснює компенсацію за вкладами Кримського районного управління ПАТ КБ «Приватбанк» є безпідставними, оскільки позивач укладав усі депозитні договори з ПАТ КБ «Приватбанк», а не з Кримським районним управлінням ПАТ КБ «Приватбанк». Крім того, будь-яке виконання зобов`язань іншою особою, як стверджує відповідач, без повідомлення позивача не дає прав боржнику вважати себе звільненим від виконання зобов`язання. Також факт укладення депозитних договорів між сторонами та внесення позивачем коштів на депозитні рахунки підтверджується оригіналом квитанцій та печаткою банка й підписом уповноваженого співробітника банка, виписками по рахунках, посвідченими печаткою банка та підписом уповноваженого співробітника банка, а також копіями договорів. Також відповідач не надав доказів того, що ним втрачена інформація про договори, укладені між ним та позивачем. Позивач не згоден із твердженням відповідача про те, що пеня нараховується тільки на відсотки, а не на сам вклад, оскільки не врахував висновок, викладений в постанові Великої Палати Верхового Суду від 20 березня 2019 року в справі № 14-64цс19, який стверджує, що пеня нараховується не тільки на проценти, а й на сам вклад. 02 вересня 2019 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач зазначає, що виписка з банку, яку надає позивач не може розцінюватись як доказ, оскільки довідка не є оригіналом, датована 14 вересня 2014 року та підписана начальником департаменту по координації роботи з клієнтами Кримського РУ, в той час як в цей період Кримська філія вже не здійснювала діяльність та будь-які операції, в тому числі надання виписок. Посилання позивача на листування з ПАТ «КБ «Приватбанк» щодо наявності у відповідача інформації відносно обсягу зобов`язань по клієнтам Кримського РУ є безпідставним, оскільки викладена інформація не спростовує позицію банку щодо відсутності документів та інформації щодо укладення договорів з кримськими клієнтами. Крім того, позивач не звернув увагу на те, що банк не спростовував інформацію щодо нарахування пені не на відсотки, а на всю суму вкладу. 29 серпня 2019 року представник позивача подав до суду заяву про витребування доказів. Ухвалою суду від 13 вересня 2019 року задоволено клопотання та витребувано у АТ КБ «Приватбанк» належно завірені виписки про рух коштів по рахункам [PERSON] №№ [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] . 23 вересня 2019 року АТ КБ «Приватбанк» надано відповідь про те, що надання виписок по руху коштів [PERSON] є ускладненим. 30 вересня 2019 року від представника відповідача надійшла заява, в якій зазначено, що усі документи які надані позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, є недостовірними доказами та такими, засвідчення яких відбулось з протиправним використанням банківської печатки та неповноважною на це особою. 23 грудня 2019 року від відповідача надійшли пояснення, в яких відповідач зазначає, що відповідно до пункту 1.1.7.58 Умов та правил надання банківських послуг було передбачено, що Клієнт повинен був звернутись до структурного підрозділу Банку на материковій частині України для уточнення інформації, ідентифікації та вивчення Клієнта та надати в Банк від Агентства по страхуванню вкладів, розташованому в м. Москва РФ довідку про відсутність виплат грошових коштів Клієнту. Пунктом 1.1.7.59 цих Умов, у разі невиконання Клієнтом обов`язків, передбачених пунктом 1.1.7.58 подальша взаємодія Клієнта і Банка може бути змінена шляхом повідомлення на сайті Банку у відповідному розділі Умов та Правил. При необхідності отримання Банком згоди від Клієнта на здійснення таких дій, сторони керуються вимогами ст. 205 ЦК України (мовчазна згода). 30 січня 2015 року на офіційному сайті Банку було розміщено повідомлення про те, що подальша взаємодія по договору Клієнта з Банком буде здійснюватись з товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон»). Оскільки письмових заперечень відносно переведення Банком боргу від позивача не надійшло, то вважається, що переведення Банком боргу було здійснено із згоди. Отже, внаслідок укладення між банком, а ТОВ «ФК «Фінілон» договору переведення боргу за договором банківського вкладу, що є предметом даного спору, АТ КБ «Приватбанк» не несе зобов`язань за таким договором, а ТОВ «ФК «Фінілон» є новим боржником за даним договором банківського вкладу. У зв`язку з чим, відповідач просив залучити до участі у справі зазначене товариство у якості третьої особи. Ухвалою суду від 23 грудня 2019 року до участі у справі залучено в якості третьої особи ТОВ «ФК «Фінілон». Ухвалою суду від 23 грудня 2019 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано у Національного баку України належним чином посвідчену копію «Звіту про концентрацію ризиків за пасивними операціями банку» (форма № 625) ПАТ КБ «Приватбанк» станом на 01 квітня 2014 року по рахунках: № [NUMBER] (договір № SAMDNWFD0070078503000 від 17.02.2014р.); № [NUMBER] (договір № SAMDN25000728434743 від 05.09.2012р.); № 26355614448267 (договір № SAMDN01000728715382 від 12.09.2012р.); № 26351609084276 (договір № SAMDN01000715552927 від 07.04.2011р.); належним чином посвідчені усі інші звіти про концентрацію ризиків за пасивними операціями банку (форма № 625), в яких зазначені договори, укладені між банком та [PERSON] та надано відомості про усі рахунки на його ім`я, а також про розмір належних йому грошових коштів, які знаходилися (обліковувалися) на цих рахунках станом на 01 квітня 2014 року. 27 січня 2020 року від Національного банку України надійшов лист, відповідно до якого приєднано звіт про концентрацію ризиків за пасивними операціями банку АТ КБ «Приватбанк». 22 квітня 2020 року від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій представник позивача просив стягнути з відповідача за договором від 17 лютого 2014 року 1 424 132 грн; за договором від 05 вересня 2012 року - 91 914,74 Євро; за договором від 12 вересня 2012 року - 334 766,58 Євро; за договором від 07 квітня 2011 року - 4 801 894,89 доларів США. 29 квітня 2020 року від представника відповідача надійшов відзив на заяву позивача про збільшення позовних вимог, в якій зазначено, що посилання позивача на висновки, викладені в постанові Верховного Суду в справі № 760/20593/15-ц є безпідставними, оскільки відповідачем в даній справі є ПАТ «АБ «Укргазбанк», який має відмінні від інших банків встановлені умови щодо укладення та розірвання договорів банківських вкладів, стороною яких є дана банківська установа. Ухвалою суду від 07 липня 2020 року підготовче засідання в справі закрито та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити з викладених у позові підстав. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступного. Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що 07 квітня 2011 року ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали договір банківського вкладу № SAMDN01000715552927, «Вклад «Стандарт», за яким позивач передав банку кошти в сумі 90 000 доларів США для розміщення на депозитному рахунку строком на 12 місяців до 07 квітня 2012 року включно, з умовою автоматичної пролонгації та процентною ставкою за користування банківським вкладом у розмірі 8,5% річних та дострокового розірвання договору. 05 вересня 2011 року позивач поповнив депозит на суму 5 000 доларів США, 09 квітня 2012 року - 2 000 доларів США, 07 серпня 2013 року - 80 000,89 доларів США, 12 вересня 2013 року - 116 977,83 доларів США, 12 вересня 2013 року - 7 000 доларів США, 05 листопада 2013 року - 15 000 доларів США, 08 січня 2014 року - 16 000 доларів США, 21 січня 2014 року - 6 000 доларів США. 12 вересня 2012 року сторони уклали договір банківського вкладу № SAMDN01000728715382 «Вклад «Депозит VІP» № SAMDN01000728715382 на суму 20 033,31 Євро строком на 366 днів зі сплатою 8 % річних з умовою автоматичної пролонгаціїта дострокового розірвання договору. 09 жовтня 2013 року позивач поповнив рахунок на 2 000 Євро, 08 січня 2014 року - 700 Євро. 05 вересня 2012 року сторони уклали договір банківського вкладу № SAMDN25000728434743 «Вклад «Стандарт`на суму 4011,16 Євро зі сплатою 8% річних строком на 366 днів з умовою автоматичної пролонгації та можливості поповнення депозиту та дострокового розірвання договору. 06 вересня 2013 року на цей рахунок позивач вніс 2 000 Євро, 06 вересня 2013 року - 670 Євро та 2000 Євро, 06 вересня 2013 року - 320,61 Євро. 17 лютого 2014 року сторони уклали договір банківського вкладу № SAMDNWFD0070078503000 «Вклад «Стандарт» на суму 100 000 грн строком на 366 днів зі сплатою 18 % річних з умовою автоматичної пролонгації, можливості поповнення депозиту та дострокового розірвання договору. Пунктом 9 зазначеного договору у разі дострокового розірвання договору, сторони повинні повідомити один одного за два банківських дні до дати розірвання договору. За змістом пункту 11 зазначеного договору в разі дострокового розірвання договору з ініціативи вкладника, йому повертається сума вкладу зі сплатою процентів за ставкою «на вимогу» за фактичну кількість днів, що передують даті оформлення вкладу. 23 травня 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про розірвання депозитних договорів. Станом на 23 липня 2019 року вимоги позивача відповідачем не виконані. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з частиною першою 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Відповідно до частини першої 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженогопостановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення) передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті (пункт 2.1 Положення). Згідно з пунктом 1.17 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту. Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Отже, за нормами вказаної Інструкції на квитанції повинні міститися: підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-118цс14. Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника). Статтею 525 ЦК України передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Згідно зі ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Виходячи з положень статті 1059 ЦК України, п. 1.4. Положення, п. 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд (ст.1074 ЦК України). Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 квітня 2016 року (справа № 6-352цс16). Судом встановлено, що внесення грошових коштів на передбачені договорами відповідні рахунки підтверджуються квитанціями. Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що ПАТ КБ « Приватбанк» є неналежним відповідачем та, що спірні депозитні кошти вносились у банківському відділенні на території АР Крим, яка є тимчасово окупованою територією, що позбавляє відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» можливості перевірити вимоги позивача та виконати умови договору. Однак, судом вказані доводи банку не приймаються, оскільки договір банківського вкладу про розміщення грошових коштів на депозитному рахунку за програмою «Депозит VIP» був укладений з ПАТ КБ «Приватбанк», як юридичною особою, яка знаходиться у м. Дніпропетровськ. Тобто, надання послуг з розміщення вкладу (депозиту) здійснює саме банк як юридична особа, а не його структурні одиниці (відділення, філії). Проте, якщо структурній одиниці надано відповідні повноваження (згідно з положенням, статутом, довіреністю), то вона має право укладати договори від імені банку. Стороною за договором у таких випадках є банк, а не його структурна одиниця. Таким чином, оскільки стороною укладеного з позивачем вкладу є ПАТ КБ «ПриватБанк», то згідно чинного законодавства, яке регулює цей вид правовідносин, зобов`язання за договорам має виконувати саме ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа, а не його Кримська філія. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов`язків за укладеними і дійсними договорами. Відповідно до ст. 95 ЦК України, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила і діють на підставі затвердженого нею положення. Згідно ст. 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном. Кримське відділення лише прийняло грошові кошти, проте діяло не у власних інтересах, а в інтересах ПАТ «КБ «Приватбанк», яке і має нести відповідальність за своєчасне виконання зобов`язань перед позивачем. Позивачем укладено договори до припинення діяльності філії «Кримське регіональне управління» ПАТ КБ «Приватбанк», проте відповідач не надав будь - яких пояснень щодо неможливості надання доказів щодо внесення чи невнесення коштів позивачем на рахунки банку у період, який зазначений у квитанціях про внесення коштів. Відповідно до ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з чч. 1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Безпідставними є також заперечення відповідача з посиланням на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог. Укладення договорів банківського вкладу та внесення коштів на рахунки банку за цими договорами підтверджується також звітом про концентрацію ризиків за пасивними операціями банку АТ КБ «Приватбанк» №625 (01) наданим Національним банком України. У рішенні у справі «Zolotas проти Греції (№ 2)» Європейський суд з прав людини вказав наступне: «Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунка може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави». Доказів виплати банком депозитних коштів та нарахованих процентів вкладнику суду не надано. Згідно з статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Оскільки відповідачем не спростовано докази позивача про укладення ним з відповідачем договорів банківського вкладу, внесення коштів на рахунки по вкладу, та не виконання відповідачем зобов`язань за цими договорами щодо повернення даних коштів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення коштів, внесених позивачем за договорами банківських вкладів є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення відсотків, суд приходить до наступного. За положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до частини п`ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Закінчення строку дії договору банківського вкладу в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні. При цьому згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. 25 квітня 2017 року Комітетом управління активами і пасивами ПАТ КБ «ПриватБанк» була змінена відсоткова ставка по депозитам фізичних осіб в національній та іноземній валюті, встановлено з 04 травня 2017 року процентна ставка за знов укладеним та пролонгованим вкладам фізичних осіб: - «На вимогу» з 1 % до 0.01%. Отже, за договором від 07 квітня 2011 року № SAMDN01000715552927 сума вкладу складає 337 978,72 доларів США, за період з 07.04.2011р. до 08.03.2014 р. до нарахування підлягають проценти за процентною ставкою 9,75 % в сумі 39 540,53 доларів США, згідно з випискою, наданою позивачу Кримським регіональним управлінням ПАТ КБ «Приватбанк»; за процентною ставкою 9,75 % річних за період з 09.03.2014 р. до 28.05.2014 р. - 337 978,72 х9,75%/365х80 = 7222,55 доларів США; за процентною ставкою 1% «на вимогу» за період з 29.05.2015 р. до 03.05.2017 р. - 337 978,72 х1%(0.01)/365х1071=9917,13 доларів США; за процентною ставкою 0,01 % «на вимогу» за період з 04.05.2017р. до 07.04.2020р. 337 978,72х0,01% (0,0001)/365х1070=99,07 доларів США. Усього підлягають нарахуванню за цим договором відсотки в сумі 56 779,28 доларів США. За договором від 12 вересня 2012 року № SAMDN01000728715382 сума вкладу складає 24033,31 Євро, підлягають стягненню проценти за процентною ставкою 8% за період з 12.09.2012 до 11.03.2014 - 2508,86 Євро; З 12.03.2014р. до 28.05.2014 р. за ставкою 8% річних 24033,31х8%/365х77=405,60 Євро; проценти з 29.05.2014 р. до 03.05.2017 р за ставкою 1% «на вимогу» 24033,31х1%(0.01)/365х1071=705,20 Євро; проценти за процентною ставкою 0,01% «на вимогу» за період з 04.05.2017р. до 07.04.2020р. 24033,31х0,01% (0,0001)/365х1070=7,04 Євро. Усього підлягають нарахуванню за цим договором відсотки в сумі 3626,70 Євро. За договором від 05 вересня 2012 року № SAMDN25000728434743 сума вкладу 7001,77 Євро, підлягають стягненню проценти за процентною ставкою 8% річних з 05.09.2012р. до 05.04.2014р.-289,04 Євро; проценти з 06.04.2014 р. до 28.05.2014 р. за ставкою 8% річних - 7001,77х8%/365х52=79,80 Євро; проценти з 29.05.2014 р. до 03.05.2017 р за ставкою 1% «на вимогу» - 7001,77х1%(0,01)/365х1071=205,45 Євро; проценти з 04.05.2017 р. до 07.04.2020 р. за ставкою 0,01% «на вимогу» - 7001,77х0,01% (0,0001)/361х1070=2,05 Євро. Усього підлягають нарахуванню за цим договором відсотки в сумі 576,34 Євро. Що стосується договору від 17 лютого 2014 року № SAMDNWFD0070078503000, то відповідно до пункту 11 цього договору в разі дострокового розірвання договору проценти виплачуються за вкладом «на вимогу» за фактичну кількість днів, минулих з дати оформлення вкладу до дня розірвання договору. Ураховуючи те, що договір укладався на строк 365 днів, а позивач подав заяву про розірвання договору 23 травня 2014 року, то проценти за цим договором слід рахувати як за вкладом «на вимогу». Отже, за договором від 17 лютого 2014 року № SAMDNWFD0070078503000 сума вкладу 100 000 грн, підлягають стягненню проценти за процентною ставкою 1% річних «на вимогу» з 17.02.2014 р. до 03.05.2017 р.- 100 000х1%(0,01)/365х1170= 3205,48 грн; проценти з 04.05.2017 р. до 07.04.2020 р - 100 000х0,01%(0,0001)/365х1070=29,32 грн. Усього підлягають нарахуванню за цим договором відсотки в сумі 3234,80 грн. Щодо вимог про стягнення 3% згідно ст.625 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договорів банківських вкладів, є грошовим зобов`язанням. Таким чином, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» не було виконано грошове зобов`язання по виплаті сум вкладів після звернення з відповідною заявою в червні 2017року, останній, в силу положеньст.625 ЦК України, має право на стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми в межах позовної давності. Отже, за договором від 07 квітня 2011 року № SAMDN01000715552927 3% річних за ст. 625 ЦК України за період з 23.07.2016р. до 23.07.2019р. складає 355190,62 долари США (337978,72+7222,55+9917,13+72,22)х3%/365х1095=31967,16 доларів США. За договором від 12 вересня 2012 року № SAMDN01000728715382 складає 27658,11 Євро (24033,31+405,60+705,20+5,14)х3%/365х1095=2489,23 долари США. За договором від 05 вересня 2012 року № SAMDN25000728434743 складає 7577,56 євро (7001,77+289,04+79,80+205,45+1,5)х3%/365х1095=682 Євро. За договором від 17 лютого 2014 року № SAMDNWFD00700785030003% річних складає 103226,85 грн (100000+3205,48+21,37)х3%/365х1065=9035,88 грн. Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції виконується шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості. Таким чином, інфляційні втрати за договором від 17 лютого 2014 року складають 100 000х137,84%-100 000=37 840 грн. Щодо вимог позивача про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», то суд приходить до наступного. Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Отже, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Тлумачення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави зробити висновок, що нарахування пені має відбуватися на всю суму утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, тому нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України. До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), Верховний Суд у складі колегій суддів судових палат Касаційного цивільного суду у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 757/32522/17-ц (провадження № 61-461св19), від 19 червня 2019 року у справі № 359/8114/17 (провадження № 61-81св19), від 11 січня 2020 року у справі 335/11482/16-ц (провадження № 61-19787св19). Ураховуючи положення Закону України «Про захист прав споживачів» та умови укладених договорів депозиту та їх розмір, пеня за вказаними договорами значно перевищує розмір пені заявленої позивачем до стягнення, в той час як суд, відповідно до частини другоїстатті 264 ЦПК України, не може виходити за межі позовних вимог. Однак, суд не може погодитись із заявленим позивачем розміром пені, яку він просить стягнути з банку з огляду на наступне. Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки, зокрема за умови, що він значно перевищує розмір збитків. З огляду на обставини даної конкретної справи, ураховуючи завдання цивільного судочинства та виходячи із засад справедливості, а також ураховуючи те, що АТ КБ «Приватбанк» є державним банком і стягнення пені, яка значно перевищує розмір збитків, може негативно вплинути на розвиток економіки, знизивши довіру споживачів фінансових послуг до банківського сектора, та розбалансувати фінансові ринки, слід дійти висновку про зменшення розміру пені за договором від 07 квітня 2011 року № SAMDN01000715552927 до 100 000 грн, за договором від 12 вересня 2012 року № SAMDN01000728715382 до 100 000 грн, за договором від 05 вересня 2012 року № SAMDN25000728434743до 100 000 грн та за договором від 17 лютого 2014 року № SAMDNWFD0070078503000 до 100 000 грн. Що стосується посилань відповідача на те, що АТ КБ «Приватбанк» не несе зобов`язань за спірними договорами, оскільки уклав з ТОВ «ФК «Фінілон» договір про переведення боргу, то слід зазначити наступне. Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу (стаття 521 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Таким чином, посилання відповідача про відсутність заперечень позивача щодо переведення боргу та взагалі можливості укладення договору переведення боргу у такий спосіб суперечить вимогам чинного законодавства. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За таких обставин, на підставі положень ч.1 ст. 141 ЦПК України суд вважає, що з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 9 605 грн, оскільки позивач звільнений від оплати судового збору. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial