Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

У липні 2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про захист честі, гідності ділової репутації. На обгрунтування свого позову заявник зазначив, що 29.03.2018 року проходило засідання Громадської ради при Лиманській районній державній адміністрації Одеської області в присутності голови Лиманської районної державної адміністрації Одеської області та інших держслужбовців, представників інститутів громадянського суспільства, які не є членами Громадської ради, на якому вирішувалось питання про формування та реалізацію антикорупційної політики в Лиманському районі Одеської області та інше. Під час обговорення однієї з своїх ініціатив, громадянин [PERSON] звинуватив [PERSON] в тому, що він «проїв», «розбазарив» з районного бюджету пів мільйона гривень, і висловився на адресу [PERSON] що він «брехун», «наклепник». [PERSON] вважав поширену інформацію [PERSON] недостовірною, висловлення [PERSON] на свою адресу позивач вважав принизливими, вважав, що тим самим відповідач принизив його честь, гідність, ділову репутацію. Крім того, [PERSON] зазначив, що йому завдано моральної шкоди, оскільки він був принижений та ображений в присутності інших людей. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 16.07.2018 року відкрито провадження у даній справі, призначено підготовче засідання. У листопаді 2018 року [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву, яким проти задоволення позову заперечував, оскільки вважав, що висловлені ним слова є оціночним судженням і не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. 18.04.2019 року ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. Судові засідання 08.07.2019 року, 07.10.2019 року, 09.10.2019 року були відкладені за ініціативою (заявами) сторони [PERSON] . В судовому засіданні 09.10.2019 року судом допитані свідки, що з`явились у судове засідання. В судове засіданні 25.11.2019 року знов не з`явився [PERSON] , подав заяву про відкладення слухання справи, оскільки у нього не має представника для надання правничої допомоги. Суд визнав не поважною причину відсутності [PERSON] в судовому засіданні, оскільки на переконання суду у [PERSON] було достатньо часу для вирішення питання отримання правничої допомоги. Крім того, у раніше проведених засіданнях інтереси [PERSON] представляв адвокат Гайса А.М. Вислухавши позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, переглянувши відеозапис, дослідивши доводи відзиву на позовну заяву, суд дійшов до наступного: Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості Частина 1ст. 34 Конституції Україникожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 15, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року « Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» однією із складових правопорушення, наявність якої може бути підставою для задоволення позову, є поширення недостовірної інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Як встановлено судом з переглянутого відеозапису 29.03.2018 року проходило засідання Громадської ради при Лиманській районній державній адміністрації Одеської області, на якому вирішувалось питання про формування та реалізацію антикорупційної політики в Лиманському районі Одеської області та інше. Під час цього засідання [PERSON] звинуватив [PERSON] в тому, що останній «проїв», «розбазарив» з районного бюджету пів мільйона гривень, і висловився на адресу [PERSON] що він «брехун». У матеріалах справи міститься довідка за підписом Голови Лиманської районної ради Одеської області Тефтула Г.О. від 25.04.2018 року № 4/01-19/18/208 про те, що в період з 11.11.2015 року по 25.04.2018 року сесією Лиманської районної ради Одеської області рішення про надання коштів громадянину [PERSON] з районного бюджету у розмірі 250000 грн. не приймалось. Таким чином вказана інформація: « [PERSON] «проїв», «розбазарив» з районного бюджету пів мільйона гривень» не відповідає дійсності, а тому є недостовірною. Обовязок довести достовірність даної інформації закон покладає на відповідача, але будь-яких належних доказів на підтвердження достовірності наведеної інформації відповідачем суду не надано. Тому вказана інформація судом також визнається недостовірною. Суд не погоджується з доводами відповідача про те, що вказана інформація є оціночними судженнями, оскільки вона може бути перевірена на відповідність. Тому поширена відповідачем вказана інформація є фактичним твердженням, а не оціночним судженням. Доводи [PERSON] що рішенням Комінтернівської районної ради № 50-VII від 26.02.2016 року, яким були виділені кошти на підтримку цільової програми соціальної політики населення на 2016-2017 роки «Захист та турбота», було виділено і кошти Громадській раді при Лиманській районній державній адміністрації Одеської області ([PERSON].) не знайшли свого підтвердження, і спростовуються наведеною відповіддю Тефтула Г.О . Вирішуючи позовні вимоги щодо визнання недостовірною іншої інформації, висловленою [PERSON] , суд встановив, що у ній позивача охарактеризовано як «брехуна». Судом проаналізовано поширену відповідачем інформацію на предмет розрізнення оціночних суджень від тверджень про факти. Суд вважає, що в даному конкретному випадку слово «брехун» було застосовано [PERSON] у зв`язку з його особистою незгодою з висловленою позивачем [PERSON] думкою щодо попереднього висловлення [PERSON] про діяльність Громадської організації, яку він сприйняв як неправильну, надуману, тобто відповідачем було висловлено суб`єктивну думку щодо сприйнятої ним інформації. На переконання суду ця думка не була висловлена в принизливій, образливій формі. Висловлення оціночних суджень відповідачем [PERSON] в даному конкретному випадку, не може бути визнано проявом його неправомірної поведінки, в тому числі відносно позивача [PERSON] , а тому це висловлювання не є таким, що порочить честь, гідність і ділову репутацію позивача. Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Тому наведена вище недостовірна інформація підлягає спростуванню, відповідача необхідно зобовязати таку інформацію спростувати. Оскільки судом встановлено, що тільки конкретна інформація є недостовірною, тому відповідача необхідно зобовязати спростувати саме цю інформацію. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як передбачено ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Факт заподіяння моральної шкоди позивачу внаслідок дій відповідачів своє підтвердження в судовому засіданні знайшов. Зокрема, висловлення недостовірної інформації відносно позивача, яка порочить його, у великому колі осіб, завдало позивачу моральної шкоди. Разом із тим, сума вказана на сатисфакцію завданої шкоди не виглядає справедливою, і розумною буде сума 500 грн. У звязку з цим позовна вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає лише частковому задоволенню. На підставі викладеного суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позов частково. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. [PERSON] звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» оскільки має статус ветерана війни -учасника бойових дій. [PERSON] є людиною, яка має інвалідність 3 ступеня, отже не звільнений законом від сплати судового збору. Суд вважає доцільним встановити порядок виконання судового рішення. На підставі наведеного,

Outcome: partial