Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

У липні 2014 р. позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], третя особа ГУЮ в м. Києві, про визнання частково недійсним правочину, розірвання правочину та повернення квартири. В обґрунтування позову зазначила, що після укладення договору довічного утримання стан її здоров'я значно погіршився, у зв'язку із чим, виникла потреба забезпечення іншими видами матеріального забезпечення та догляду, ніж передбачені договором, проте відповідач від здійснення такого забезпечення відмовляється, а тому вона була змушена звертатись до суду за захистом своїх цивільних прав та інтересів. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просили задовольнити. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] проти позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні з підстав необгрунтованості та безпідставності, пояснили, що договір відповідачем виконується в повній мірі, а тому відсутні підстави для визнання його частково недійсним та розірвання. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 17.11.2014 показала, що вона є лікарем [PERSON] та остання в 2010 році лежала у лікарні, у неї був інфаркт. Після того, вона систематично приходила до лікарні на огляд, проте останніх півроку вона сама приходить до неї, оскільки стан здоров'я [PERSON] значно погіршився. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представників відповідача, допитавши свідка, оголосивши та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що 22.03.2012 р. [PERSON] та [PERSON]уклали договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом КДНК № 14 Іваненко Р.С. (а. с. 5-7). Згідно п. 1 договору, відчужував [PERSON] передає у власність, а набувач [PERSON] отримує у власність квартиру [ADDRESS], та взамін чого, відповідач зобов'язується забезпечувати позивача утриманням довічно на умовах цього договору. Згідно ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно п. 7 договору [PERSON] зобов'язується довічно утримувати [PERSON], тобто забезпечувати грошовими ресурсами для задоволення потреб та створення умов для нормальної життєдіяльності, на які відчужував самостійно буде забезпечувати себе харчуванням, лікарськими засобами, необхідними послугами та всім необхідним для повноцінного життя. Сторони домовились, що утримання, у тому числі забезпечення харчуванням, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 1000,00 грн. на місяць, які будуть щомісячно надаватися відчужувачу шляхом банківського чи поштового переказу або готівкою під розписку. Крім вищезазначеної суми набувач зобов'язаний щомісяця сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того, з ким вони укладені, у випадку виникнення в майбутньому потреби забезпечення відчужувача іншими видами матеріального забезпечення чи догляду, відчужував самостійно, на свій розсуд, несе всі витрати на ці види забезпечення в межах грошового утримання, передбаченого цим договором згідно обумовлених сум та зобов'язалась здійснити поховання відчужувача. Відповідно до п. 9 договору, також сторонами було визначено одноразове грошове утримання в розмірі 55000,00 грн., які відчужував отримала в день підписання договору. Відповідно до положення ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. За договором довічного утримання (договору) набувач зобов'язується забезпечити відчужувачеві утримання та догляд. Утримання може полягати як у матеріальному забезпеченні, так і в наданні догляду. При цьому всі види забезпечення та догляду мають бути передбачені в договорі. Це може бути надання харчування, житла, створення необхідних побутових умов (заміна білизни, прибирання квартири (будинку) та інші). Всі види матеріального забезпечення повинні мати оцінку в грошовому виразі. Якщо конкретні види утримання та догляду не визначені в договорі довічного утримання, то у разі спору необхідно виходити із засад забезпечення необхідних умов соціального, медичного та побутового рівня відчужувача. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 749 ЦК України, у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. У ході судового розгляду встановлено, що позивач є інвалідом 2 групи (а. с. 8), хворіє низкою хронічних захворювань та останнім часом її стан здоров'я значно погіршився, що підтверджується, зокрема показами свідка лікаря [PERSON], а тому вона не в змозі самостійно купувати продукти харчування та ліки, прибирати в квартирі, тощо. Зазначене також підтверджується тим, що у період з 13.06.2012 по 05.09.2013 позивач не в змозі була самостійно отримати у поштовому відділені грошові перекази, направлені відповідачем на виконання умов договору. Так, згідно листа УДППЗ «Укрпошта» від 19.06.2014 № 303/06-277 грошові перекази № 0201 від 13.06.2012 на суму 1200,00 грн.; № 0288 від 13.07.2012 на суму 1200,00 грн.; № 0257 від 23.07.2012 на суму 1200,00 грн.; № 0042 від 04.09.2012 на суму 1200,00 грн.; № 0102 від 10.09.2012 на суму 1200,00 грн.; № 0202 від 18.09.2012 на суму 1200,00 грн.; № 0174 від 04.10.2012 на суму 1200,00 грн.; № 0070 від 08.11.2012 на суму 1200,00 грн.; № 0080 від 05.12.2012 на суму 1000,00 грн.; № 0070 від 09.01.2013 на суму 1000,00 грн.; № 0106 від 12.01.2013 на суму 1200,00 грн.; № 0051 від 05.02.2013 на суму 2000,00 грн.; № 0108 від 10.04.2013 на суму 1004,00 грн.; № 0034 від 07.05.2013 на суму 1005,00 грн.; № 0084 від 07.06.2013 на суму 1006,00 грн.; № 0042 від 04.07.2012 на суму1007,00 грн.; № 0043 від 04.07.2013 на суму 1005,00 грн.; № 0030 від 05.08.2013 на суму 1006,00 грн.; № 0031 від 05.08.2013 на суму 1008,00 грн.; № 0033 від 05.09.2013 на суму 5000,00 грн. за закінченням встановленого строку зберігання були повернуті за зворотною адресою та значаться виплаченими (а. с. 20-21). При цьому, відповідно до п. 8 договору грошове утримання повинно щомісячно виплачуватись, починаючи з моменту укладання договору до 10 числа поточного місяця поштовим переказом з доставкою додому. Відповідно до положення ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. За змістом Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» під утриманням можна розуміти повне забезпечення матеріальними та грошовими ресурсами особи для задоволення її життєво необхідних потреб та створення умов для нормальної життєдіяльності. Головною ознакою утримання є забезпечення утриманця (відчужувача) грошовими коштами та (або) іншими матеріальними цінностями. Поняття (догляд) законодавством не визначене і означає в широкому розумінні нагляд за відчужувачем, станом його здоров'я, умовами побуту тощо. Догляд не обов'язково пов'язаний з наданням матеріальної допомоги і опосередковується своєрідною трудовою участю набувача в житті відчужувача, наданням відчужувачу послуг, обсяг яких передбачається договором. Матеріальне забезпечення (утримання) та послуги з догляду надаються набувачем до моменту смерті відчужувача (довічно) або до моменту розірвання договору довічного утримання. Згідно відповіді КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Печерського району м. Києва від 15.05.2014 № 272 громадянка [PERSON] хворіє на низку хронічних вікових захворювань та потребує постійного стороннього догляду, оскільки не здатна забезпечувати себе необхідними послугами самостійно (а. с. 24). Значне погіршення стану здоров'я позивача викликало необхідність забезпечення її іншими видами матеріального забезпечення та догляду для задоволення життєво необхідних потреб та створення умов для нормальної життєдіяльності, ніж встановлені договором, проте позивач ініціативи такого забезпечення не проявив та не вчинив будь-яких дій направлених на задоволення такої потреби, а тому, виходячи із засад справедливості та розумності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позову шляхом розірвання спірного договору та повернення власності позивачу [PERSON] За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Під час розгляду справи, судом не було встановлено порушень сторонами вимог ст. 203 ЦК України, а тому суд знаходить безпідставною вимогу позову про визнання недійсним пункту 7 договору та відмовляє в її задоволенні. На підставі ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88, 169, 209, 212-215 ЦПК України,-

Outcome: partial