Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

У липні 2014 року прокурор звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що прокуратурою була проведена перевірка додержання вимог земельного законодавства на території Києво-Святошинського району Київської області. За результатами перевірки встановлено наступне. На виконання постанови суду Київською обласною адміністрацією було видано розпорядження, на підставі якого [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,9600га для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння, випасу худоби. Згодом [PERSON] уклала договір купівлі-продажу земельної ділянки з [PERSON], яка в свою чергу також отримала державний акт на право власності на земельну ділянку. Разом з тим, за касаційною скаргою прокуратури постановою Вищого адміністративного суду України від 06 квітня 2011 року скасована постанова суду першої інстанції. Тобто на даний час підстава для прийняття спірного розпорядження щодо обласною адміністрацією скасована, розпорядження не відповідає чинному законодавству, оскільки прийняте на підставі скасованого судового рішення, тому має бути скасоване, державні акти на право власності на землю мають бути визнані недійсними, а договір купівлі-продажу земельної ділянки є нікчемним. Також зазначили, що спірне розпорядження видане з порушення вимог чинного на той час законодавства щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, при цьому втрати лісогосподарського виробництва у зв'язку з вилученням лісових земель для несільськогосподарських потреб не нараховувались та не сплачувались. Таким чином [PERSON] набула у власність земельну ділянку, яка незаконно вибула з власності держави. Оскаржуваними розпорядженнями і діями щодо передачі спірної земельної ділянки у приватну власність порушено право власності держави на землі лісового фонду, які не можуть передаватись з державної у приватну власність, а також інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання лісогосподарських земель, їх відтворення. Крім того, зазначили, що строки позовної давності не пропущені, оскільки за перехідними положеннями щодо визнання незаконним правових актів органів державної влади особа має право звернутись протягом трьох років з дня внесення відповідних змін до ст. 268 ЦК України. Просили суд скасувати розпорядження Київської обласної державної адміністрації від 16 липня 2009 року №605 про вилучення, зміну цільового призначення та передачу у власність земельної ділянки у власність [PERSON]; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,9600га для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння, випасу худоби, в адміністративних межах Шпитьківської сільської ради, виданий на ім'я [PERSON] серія ЯИ №656050 від 25 березня 2010 року з кадастровим номером 3222488200:05:006:0238; витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Київське лісове господарство» земельну ділянку площею 0,9600га з кадастровим номером 3222488200:05:006:0238; визнати за державою в особі Кабінету Міністрів України право власності та за ДП «Київське лісове господарство» право користування на земельну ділянку площею 0,9600га з кадастровим номером 3222488200:05:006:0238; судові витрати покласти на відповідачів. При розгляді справи відповідачка [PERSON] подала зустрічний позов. Свої вимоги мотивувала тим, що нею на законних підставах та у відповідності до чинного на той час законодавство набуто право власності на земельну ділянку площею 0,9600га з кадастровим номером 3222488200:05:006:0238. В даний час прокуратурою не визнається її право власності на спірну земельну ділянку, що є підставою для подання позову про визнання за нею права власності. Вказала, що передача земельної ділянки [PERSON] відбулось з дотримання вимог законів, розпорядження адміністрації прийнято в межах повноважень, посилалась також на рішення Європейського суду з прав людини. Просила суд визнати за неї право власності на земельну ділянку площею 0,9600га з кадастровим номером 3222488200:05:006:02384; судові витрати покласти на відповідачів. У судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив задоволити позов та відмовити в задоволенні зустрічного позову. У судове засідання представник державного підприємства «Київське лісове господарство» не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Направили суду заяву, в якій просили задоволити позов та відмовити в задоволенні зустрічного позову. У судове засідання представник Київської обласної державної адміністрації не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Направили суду заперечення проти позову, просили відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти доводів позову заперечував, підтримав вимоги за зустрічним позовом. Просив відмовити в задоволенні позову як з-підстав необґрунтованості, так і пропуску строку позовної давності, та задоволити зустрічний позов. У судове засідання [PERSON] не з'явились. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Подала суду письмові заперечення. Просила відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що на виконання рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2008 року Київською обласною державною адміністрацією прийнято 16 липня 2009 року розпорядження № 605. Даним розпорядженням затверджено проект землеустрою щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою лісогосподарського призначення, переведення її до категорії земель лісогосподарського призначення та відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства в межах Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області; вилучено з постійного користування ДП «Лісове господарство» земельну ділянку площею 0,9600га, розташовану на території Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області; змінено цільове призначення земельної ділянки із категорії земель лісо господарського призначення на категорію земель сільськогосподарського призначення без права вирубки дерев; передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,9600га для ведення особистого селянського господарства. Розташовану на території Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. 03 вересня 2009 року [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,9601га, що знаходиться на території Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. 19 жовтня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки. 25 березня 2010 року [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку. Також встановлено, що 01 червня 2013 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Після реєстрації шлюбу остання змінила прізвище на [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданого Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції в м. Києві. Постановою Вищого спеціалізованого суду України від 06 квітня 2011 року касаційну скаргу заступника прокурора Київської області задоволено та скасовано постанову Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2008 року та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову [PERSON] Таким чином, оспорювань розпорядження прийнято на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано, тому доводи позивача в цій частині є обґрунтованими. Разом з тим, відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. За правилом ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Ст. 268 ЦК України, в редакції статті чинної на час прийняття оспорюваного розпорядження, позовна давність не поширювалась на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Способи захисту прав передбачені ст. 16 ЦК України. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. З матеріалів справи встановлено, що 06 квітня 2011 року було скасовано рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області за касаційною скаргою заступника прокурора Київської області. Позовна заява до суду подана в липні 2014 року, тобто через три роки після розгляду касаційної скарги. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту. У судовому засіданні представник відповідача заявив про застосування строків позовної давності, про що подав суду відповідну заяву. За ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Оскільки позивачем не подано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності або неможливості дізнатись про скасування судового рішення, не заявлено клопотання про його поновлення, відповідач подав суду заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, тому у задоволенні позову суд відмовляє. Посилання позивача на те, що відповідно до перехідних положень строк оскарження правових актів органів державної влади ними не пропущений, суд до уваги не бере, оскільки дані вимоги поширюються на визнання незаконним правового акту, а суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та відповідно до обраного позивачем способу захисту своїх прав. Також слід зазначити що, пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року суд акцентував увагу на Рішення Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року у справі «Stretch v. United Kingdom» («Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії»), виходячи зі змісту пунктів 32-35 якого звертаючись із заявою до уповноважених органів та, виконуючі визначені чинним законодавством умови, та, дотримуючись відповідного порядку, відповідач мав право очікувати про набуття майнового права в значенні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції. У вказаному рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчиненні з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та відповідно відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції. Зважаючи на викладене, здійснюючи публічно-правові функції в сфері надання земельної ділянки у власність відповідно до п.п. 4,5 ст. 31 Лісового кодексу України, положень Земельного кодексу України, Київська обласна державна адміністрація діяла як суб'єкт владних повноважень і повинна була приймати рішення в межах чинного на час законодавства. Тому [PERSON] мала обґрунтовані очікування щодо дотримання суб'єктом владних повноважень при прийнятті ним рішення вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, тобто, розраховував на те, що суб'єкт владних повноважень діятиме на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України. За ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. У позовній заяві зазначено, що вказані вище договори купівлі-продажу земельних ділянок є нікчемними, оскільки порушують публічний порядок. А саме, передача цих земельних ділянок у власність первісним та подальшим набувачам відбувалась не з метою забезпечення потреб робітників та працівників соціальної сфери, а з метою подальшого перепродажу та передачі у власність приватних структур, За ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України; правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК). У п. 8 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Рішенням суду не може бути зобов'язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК). Норма частини третьої статті 182 ЦК щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду доказів того, що дані правочини є нікчемними та такими, що порушують публічний порядок. Твердження, що передача спірних земельних ділянок у власність первісним та подальшому набувачеві відбувалась не з метою забезпечення потреб робітників та працівників соціальної сфери, а з метою подальшого перепродажу та передачі у власність приватних структур, є лише припущенням, не підтвердженим належними та допустимими доказами з врахуванням положень ст.59 ЦПК України. Оскільки на час розгляду справи позивач не оспорював договори купівлі-продажу, вони є дійсними, тому в решті позовних вимог суд також відмовляє з-підстав необґрунтованості. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог. Щодо вимог за зустрічним позовом, слід зазначити наступне. У ст. 125 ЗК України, в редакції статті на час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. За ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. 19 жовтня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки. 25 березня 2010 року [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Оскільки чинним законодавством надається право особи на захист свого порушеного, невизнаного, оспорюваного права, у 2010 року [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, зареєструвала своє право відповідно до вимог закону, чинним законодавством не передбачено додаткового підтвердження права власності особи в судовому порядку, яке підтверджене чинним державним актом про право власності, тому в задоволенні вимог за зустрічним позовом суд також відмовляє.

Outcome: dismissed