Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-24 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «Азовзагальмаш» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, в обґрунтування якого вказала, що вона працювала з 25.02.2008 року по 14.11.2014 року працювала інженером з підготовки кадрів у ПАТ «Азовзагальмаш». На момент звільнення з підприємства їй була нарахована, але не сплачена заробітна плата з липня 2014 року по листопад 2014 року. Остаточно відповідач з [PERSON] розрахувався 14.07.2015 року. На підставі викладеного, позивачка просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум з 15.11.2014 року по день фактичного розрахунку у розмірі 7535,49 грн., моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 2500,00 грн. Представник позивачки в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, про розгляд справи за його відсутністі та про підтримання позовних вимог. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав заяву, в якій визнав розмір середньоденного заробітку. У зв'язку з чим, суд ухвалив розглядати справу в порядку ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 25.02.2008 року по 14.11.2014 року перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Азовзагальмаш». Як вбачається з заперечень на позовну заяву ПАТ «Азовзагальмаш» та відомості від 14.07.2015 року заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] станом на 14.07.2015 року погашена. Частиною 2 ст.233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Оскільки судом встановлено, що відповідач фактично не розрахувався перед [PERSON] при її звільненні, тобто мало місце порушення законодавчо встановлених строків, то позивачка має всі законі підстави для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку. На підставі ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідно до п.20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відповідно до розрахунку позивачки, з яким відповідач погоджується середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 46,23 грн. Кількість робочих днів за період з 15.11.2014 року (наступий день після звільнення) по день фактичного розрахунку року складає 162 день. Таким чином, розмір середньої заробітної плати за весь час затримки заробітної плати, тобто з 15.11.2014 року по 13.07.2015 року (день фактичного розрахунку) становить 7489,26 грн. (162 робочих днів х 46,23 грн. (середньоденна заробітна плата). При цьому суд зазначає, що цей розрахунок зроблений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженогоПостановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 15.11.2014 року по 13.07.2015 року в сумі 7489,26 грн., з яких відповідач зобов'язаний провести утримання та перерахування до бюджету передбачені законом податки та обов'язкові платежі. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачу частини заробітної плати, останньому була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 1000 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 250,00грн Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до судових витрат належать, в тому числі, витрати на правову допомогу. Враховуючи засуду обґрунтованості розміру витрат позивача на правову допомогу слід зазначити, що складена позовна заява фактично є типовою для цього виду судових спорів, не відрізняється особовою складністю, а доданий до позову розрахунок вимог містить звичайні математичні дії, виконання яких не потребує тривалого часу та особових специфічних знань. Виходячи з наведеного, суд вважає , що витрати за надання правової допомоги підлягають задоволенню частково в розмірі 450 грн. та саме у такій сумі вона підлягає стягненню на користь позивача з відповідача. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 243,60 грн. за вимоги майнового характеру та 243,60 грн. за вимоги немайнового характеру, а всього 487,20 грн..

Outcome: partial