Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-12 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] , у якому просила суд визнати сарай літ.В по [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування поданого позову позивач посилається на те, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , сторони з 10.12.2016 року перебувають у шлюбі. Під час шлюбу сторони, а саме за період травень-червень 2019 р., провели капітальний ремонт сарая літ.В по [ADDRESS] . Даний сарай знаходиться у приватної власності відповідача, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.07.2014 р. на ім`я [PERSON] . Звернення позивача до відповідача про визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя останній не підтримав та відмовився. Від [PERSON] 17 липня 2019 року надійшла зустрічна позовна заява до відповідача [PERSON] , у якому позивач за зустрічною позовної заявою просить виділити об`єкт нерухомого майна в натурі, а саме-сарай літ.В, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також визнати за ним право власності в цілому на спірний об`єкт. В обґрунтування поданого зустрічного позову [PERSON] посилається на те, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2012 року (справа № 200/6227/13ц) позовні вимоги [PERSON] задоволені, визнано за [PERSON] на праві власності приналежністю квартири [ADDRESS] сарай, загальною площею 46,6 (сорок шість цілих шість десятих) кв.м., який розташований за вищевказаною адресою. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2013 року по даній справі позивачу роз`яснено, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2012 року (справа № 200/6227/13ц) визнано за [PERSON] право власності на сарай літ. В, загальною площею 46,6 (сорок шість цілих шість десятих) кв.м., який розташований за адресою [ADDRESS] та є приналежністю кв. 4 цього будинку. 31.07.2014 р. за [PERSON] зареєстровано право власності на предмет спору. Згідно з технічним паспортом на кв. 4 в житловому будинку [ADDRESS] сарай літ. «В» є відокремленим від кв.4, має окремий вхід і може бути виділений в натурі як новоутворений об`єкт нерухомого майна. Згідно висновку, виданого ФОП « [PERSON] », за технічними показниками, приміщення квартири та сарая є відокремлені, мають окремий вхід та вихід і можуть бути виділені в натурі, у висновку зазначено наступний склад новоутворених об`єктів нерухомого майна та їх адреси: І. [ADDRESS] ; ІІ. [ADDRESS], сарай літ. «В» Згідно даного висновку, за технічними показниками об`єкт може бути поділено. Від позивача за первісним позовом [PERSON] 08 серпня 2019 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, просила повністю визнати заявлені позовні вимоги за зустрічним позовом, в задоволенні первісного позову не наполягала та просила суд їй відмовити. Від представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічною позовною заявою [PERSON] адвоката Садовського І.В. 13.08.2019 р. надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав у повному обсязі. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Як визначає ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого може бути визнання права, примусове виконання обов`язку в натурі. У статті 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Так судом встановлено, що згідно рішенню Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2012 року (справа № 200/6227/13ц) визнано за позивачем за зустрічним позовом [PERSON] право власності на сарай літ. В, загальною площею 46,6 (сорок шість цілих шість десятих) кв.м., який розташований за адресою [ADDRESS] та є приналежністю кв. 4 цього будинку. 31.07.2014 р. за [PERSON] зареєстровано право власності на предмет спору. Згідно з технічним паспортом на кв. 4 в житловому будинку [ADDRESS] сарай літ. «В» є відокремленим від кв.4, має окремий вхід і може бути виділений в натурі як новоутворений об`єкт нерухомого майна. Згідно висновку, виданого ФОП « [PERSON] », за технічними показниками, приміщення квартири та сарая є відокремлені, мають окремий вхід та вихід і можуть бути виділені в натурі та зазначено наступний склад новоутворених об`єктів нерухомого майна та їх адреси: І . [ADDRESS] ; ІІ. [ADDRESS] , сарай літ. «В» Відповідно до ст.183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно із п.20 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - Порядок №1127) у разі проведення державної реєстрації права власності на окремий індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва вперше, у тому числі у результаті поділу, виділу частки з об`єкта нерухомого майна або об`єднання об`єктів нерухомого майна, державний реєстратор за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав відкриває новий розділ у цьому Реєстрі з присвоєнням реєстраційного номера об`єкту нерухомого майна, об`єкту незавершеного будівництва та формує реєстраційну справу відповідно до законодавства. Відповідно до ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Оцінюючі всі докази, досліджені судом у їх сукупності під час розгляду справи у судовому засіданні, суд вважає за необхідне позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про виділ об`єкта нерухомого майна в натурі та визнання права власності в цілому на окремий об`єкт нерухомості - задовольнити. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). На підставі викладеного,

Outcome: approved