Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі. Позивач посилається на те, що 17 серпня 2016 року була прийнята на посаду інженера 1 категорії відділу матеріально-технічного забезпечення у структурний підрозділ «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 21.06.2017 року позивачка звільнилась з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням в зв`язку з виходом на пенсію за віком, про що зроблена відмітка у трудовій книжці, яка була видана позивачці у день її звільнення і оформлена належним чином. Крім того, позивачку було ознайомлено з наказом про припинення трудового договору від 21.06.2017 року №2226/ДН-ос, який підписаний в.о. начальника дирекції структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Подлузським В. Тому просить стягнути з відповідача - Акціонерного товариства «Українська залізниця» заборгованості із заробітної плати в розмірі 37562,54 грн. Ухвалою судді від 26 квітня 2019 року відкрито провадження у справі, а її розгляд призначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, яким роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи. Згідно ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. 05.09.2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить позовні вимоги задовольнити частково на суму 1821,39 грн., в решті вимог - відмовити. Вказує на те, що з 16.03.2017 року, в зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» та виробничих підрозділів, підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення на межах Донецької та Луганської області шляхами залізничного та автомобільного сполучення, відповідно Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», введеного в дію Указом Президента України від 15.03.2017 року №62/2017, нарахування заробітної плати було припинено. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця», а також передачі з непідконтрольної території первинних документів. Вказує на те, що за першу половину березня позивачу нараховано аванс в сумі 1821,39 грн., який позивач не отримала в касі структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця». В зв`язку з цим, заборгованість із заробітної плати перед позивачем за період другої половини березня - липень 2017 року у відповідача відсутня, так як нарахування заробітної плати не здійснювалося через відсутність первинних документів. Також, представник відповідача посилається на науково-практичний висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Ухвалою суду від 11 липня 2018 року відкрито провадження в спрощеному позовному провадження, враховуючи положення ст. ст. 19, 274 ЦПК України, оскільки з урахуванням предмету та підстав позову, обраного позивачем способу захисту вона відноситься до справ, що виникають з трудових правовідносин. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 17 серпня 2016 року [PERSON] прийнята на посаду інженера 1 категорії відділу матеріально-технічного забезпечення у структурний підрозділ «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 21.06.2017 року позивачка звільнилась з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням в зв`язку з виходом на пенсію за віком, про що зроблена відмітка у трудовій книжці, яка була видана позивачці у день її звільнення і оформлена належним чином. Відповідно до наявних у матеріалах справи копій розрахунку заробітної плати позивача за березень - червень 2017 року сума до виплати позивачу становить: - за березень 2017 року - 4012,94 грн; - за квітень 2017 року - 3275,80 грн.; - за травень 2017 року - 8012,86 грн; - за червень 2017 року - 22260,94 грн. Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зазначену суму заборгованості перед позивачем із заробітної плати не спростовує в сумі 1821,39 грн., хоча доказів того, що заборгованість була погашена повністю чи частково не надав, свого розрахунку заборгованості не наводить, а лише посилається на обставини, які ускладнили проведення розрахунку з позивачем. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява №38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто, невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Згідно ст.2 Закону України «Про оплату праці», до структури заробітної плати входить основна заробітна плата (винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців), додаткова заробітна плата (винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій) та інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону, суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. За ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Однак, як вбачається з матеріалів справи і не спростовується відповідачем, останній, як роботодавець, до теперішнього часу, порушуючи вимоги ст. 116 КЗпП України, не виплатив позивачу [PERSON] заборгованість по заробітній платі з березня 2017 року по червень 2017 року в загальному розмірі 37562,54 грн. Статтею 81 УПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі вищевикладеного, заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно із ст.141 ЦПК України, судовий збір включено до складу судових витрат. Позивач звільнений від сплати судового збору за подання заяви про стягнення заробітної плати на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до п.1 ч.2 ст.4 вказаного Закону, за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, встановлюється судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. Згідно ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», з 1 січня 2019 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі 1853,00 гривень. Відповідно до положень ч. 2 ст.141 ЦПК України, на користь держави підлягає стягненню з відповідача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 376,63 грн.

Outcome: approved