Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-07 00:00:00

У липні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору довічного утримання дійсним та визнання права власності. В обґрунтування своїх позовних вимог у позовній заяві позивач просив суд визнати дійсним договір довічного утримання від 20 грудня 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на домоволодіння [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 44,2кв.м. та житловою площею 29,8кв.м. Позивач в судове засідання не з?явився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, суду надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору довічного утримання від 20 грудня 2014 року, укладеного між позивачем [PERSON] та [PERSON], позивач зобов'язався здійснювати утримання (догляд) за [PERSON] а саме: надавати побутові послуги (лагодження одягу та взуття, надання перукарських послуг, вологе прибирання квартири - один раз на тиждень, прання та прасування білизни - один раз на 10 днів) виконання різних ремонтних робіт, витрати на придбання лікарських засобів, забезпечення надання медичної допомоги, щотижневого забезпечення продуктами харчування, організації щоденного триразового харчування та ін. Відповідно до п.1.2 договору довічного утримання від 20 грудня 2014 року [PERSON] передав позивачу у власність квартиру за [ADDRESS] а позивач зобов'язався забезпечувати [PERSON] утриманням довічно, а у разі втрати здоров'я також довічно доглядом. Зазначений договір довічного утримання укладений сторонами у простій письмовій формі. Сторони досягли згоди за всіма його положеннями. Згідно п.6.3. договору довічного утримання від 20 грудня 2014 року передбачено, що сторони домовилися зустрітися у приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенської І.Р. 14 січня 2015 року об 11 год. за адресою: [ADDRESS] для нотаріального посвідчення зазначеного договору довічного утримання. Однак, 14.01.2015 року, оскільки [PERSON] був на той момент вже людиною похилого віку, з приводу поганого самопочуття він не з'явився до нотаріуса для укладання даного договору у нотаріальній формі. Не дивлячись на факт того, що договір у нотаріальній формі сторони так і не уклали - позивач сумлінно виконував свої зобов'язання за цим договором, піклувався про [PERSON] та доглядав його. Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №27 від 25 березня 2016 року [PERSON] помер через хронічну сердцево-судину недостатність. Статтею 15 Цивільного Кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1ст.16 Цивільного кодексу України Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.2 статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. У зв'язку із тим, що [PERSON] не зміг у вказану дату та час з'явитися до нотаріуса для нотаріального посвідчення договору довічного утримання через хворобу, договір не було нотаріально посвідчено, однак ми домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовим договором укладеним між нами, та відбулось повне виконання договору довічного утримання, тому вважаю, що позовні вимоги щодо визнання договору довічного утримання дійсним та визнання на підставі зазначеного договору права власності обґрунтовані та підлягають задоволенню. На даний час з дозволу позивача у квартирі проживає відповідач, який деякий час доглядав за [PERSON] та який вважає себе спадкоємцем. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме в частині визнання дійсним договору довічного утримання від 20 грудня 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] та визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 44,2кв.м. та житловою площею 29,8кв.м. Решта позовних вимог не підлягають задоволенню, оскільки позивачем на їх підтвердження не надано належних та допустимих доказів. На підставі викладеного,

Outcome: partial