Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

У липні 2020 року до суду звернулися [PERSON] та [PERSON] із позовною заявою до АТ «Альфа-банк» та КП «Реєстр нерухомого майна та бізнесу» Бричківської сільської ради Полтавської області про визнання неправомірним та скасування рішення державного реєстратора Онищенка Р.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про державну реєстрацію права власності. В обґрунтування позову вказували, що 04 червня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» був укладений кредитний договір № 1602/0608/88-009, за яким позичальник отримав кредит в розмірі 20 000,00 дол. США, строком користування до 24.06.2023 року. У забезпечення кредитного договору цього ж дня між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» був укладений іпотечний договір, за яким банку було передано в іпотеку квартиру [ADDRESS] . 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельт Банк» та ПАТ «Альфа-банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором від 04 червня 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] . Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 11 квітня 2016 року було стягнуто з [PERSON] на корись ПАТ «Альфа-банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 301538,57 грн. На виконання рішення суду було видано виконавчий лист, на підставі якого було відкрито виконавче провадження, яке на даний час перебуває на виконанні в Автозаводському ВДВС міста Кременчука Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми). 06 березня 2020 року позивачі отримали інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 203265004, з якої стало відомо, що державним реєстратором Бричківської сільської ради Полтавської області Онищенком Р.М. було внесено запис про право власності, відповідно до якого право власності на предмет іпотеки: квартиру [ADDRESS] зареєстровано за АТ «Альфа-банк» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 47491250 від 25 червня 2019 року. Підставою для реєстрації права власності стало повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про анулювання заборгованості за основним зобов`язанням, виданим 09 квітня 2019 року, видавник АТ «Альфа-банк», договір відступлення права вимоги, виданий 17 грудня 2012 року, видавник ПАТ «Акціонерний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа-банк», кредитний договір, виданий 04 червня 2008 року, видавник ВАТ «Сведбанк», поштове повідомлення, видане 10 квітня 2019 року, видавник АТ «Укрпошта», іпотечний договір, виданий 14 червня 2008 року, видавник ВАТ «Сведбанк». Позивачі вважають дії державного реєстратора незаконними та протиправними та що рішення було прийнято з порушенням Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки письмових вимог про усунення порушень іпотекодавці не отримували, а також не отримували попередження від банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, а державним реєстратором не були перевірені документи на наявність підстав для прийняття рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно за банком. Окремо звернули увагу на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 07 червня 2014 року, за яким не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме майно, яке вважається предметом застави, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язання громадянина України за споживчими кредитами, наданими в іноземній валюті. Дія даного Закону розповсюджується і на випадки позасудового звернення стягнення. Додатково зазначили, що не погоджуються із оцінкою предмета іпотеки, яка визначена банком у розмірі 373 000,00 грн., що є значно нижчою, ніж на момент укладання іпотечного договору та ринкової вартості квартири. Крім того, зазначили, що банк вже стягнув з них заборгованість за кредитним договором в розмірі 301 538,57 грн., заявивши вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту, сплати процентів та пені, а тому у банка не було законних підстав для позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на нерухоме майно. Просили визнати неправомірним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Реєстр нерухомого майна» Бричківської сільської ради Полтавської області Онищенка Р.М. про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] . Скасувати запис про державну реєстрацію права власності на квартиру за АТ «Альфа-банк». 06 липня 2020 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з клопотанням про витребування доказів (т. 1 а.с. 42-43) та із заявою про забезпечення позову , шляхом накладення арешту на спірку квартиру (т. 1 а.с. 48-50). Ухвалою суду від 08 липня 2020 року було відкрито провадження у справі, залучено сторін до участі у справі, третю особу, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження (т. 1 а.с. 61). Ухвалою суду від 08 липня 2020 року було накладено арешт на спірну квартиру, яка була скасована Постановою Полтавського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року (т. 1 а.с. 62-63), (провадження 2-з/524/60/20, а.с. 105-110). 12 липня 2020 року до суду від позивачів [PERSON] та [PERSON] надійшла заява про забезпечення позову шляхом заборони державним реєстраторам та/або будь-яким іншим реєстраторам здійснювати дії щодо внесення змін до Державного реєстру права власності та речових прав на нерухоме майно, щодо квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 27 липня 2020 року було відмовлено представнику АТ «Альфа-банк» Луньовій А.Г. у задоволенні клопотання про відкладення підготовчого розгляду справи, призначеної на 30 липня 2020 року та призначення справи до розгляду в режимі відеоконференції (т. 1 а.с. 93). Ухвалою суд від 30 липня 2020 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду (т. 1 а.с. 97). 10 серпня 2020 року до суду від АТ «Альфа-банк» надійшов відзив на позовну заяву (т. 1 а.с. 106-114). Вказували, що посилання позивачів на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 07 червня 2014 року є недоречним, адже цей Закон розповсюджується за умови, якщо у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме майно. Однак, позивачі приховали від суду той факт, що мають у власності інше нерухоме майно, а тому правовідносини сторін не підпадають під дію мораторію. Щодо не отримання від банку повідомлень, вказували, що згідно отриманої банком у відділенні квитанції, датою отримання повідомлень є 10 квітня 2019 року, 30-денний строк спливав 10 травня 2019 року, реєстраційна дія була вчинена 21 червня 2019 року, а отже банком були дотримані всі вимоги для звернення стягнення на предмет іпотеки. Щодо оцінки предмета іпотеки вказували, що звіт про оцінку майна датований 14 травня 2019 року, строк дії оцінки нерухомості складає 6 місяців, а тому проведеною оцінкою було визначено вартість предмета іпотеки на момент набуття банком предмету іпотеки у власність, що відповідає вимогам ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 20 серпня 2020 року до суду від позивачів [PERSON] та [PERSON] надійшла відповідь на відзив (т. 1 а.с. 131-134). Вказували, що на спірну квартиру розповсюджується дія мораторію, іншого нерухомого майна позивач [PERSON] у власності не має, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Звернули увагу, що не отримували жодного повідомлення від АТ «Альфа-банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідних доказів банком суду не надано. Щодо проведеної оцінки сумніваються у її об`єктивності. Ухвалою суду від 13 листопада 2020 року, яка була залишена без змін згідно постанови Полтавського апеляційного суду від 03 березня 2021 року, було задоволена заява позивачів про забезпечення позову. Встановлено заборону державним реєстраторам здійснювати реєстраційні дії щодо внесення змін до Єдиного державного реєстру права власності речових прав на нерухоме майно щодо спірної квартири (т. 1 а.с. 224-225), (провадження 2-з/524/60/20, а.с. 175-178). 26 листопада 2020 року до суду від відповідача АТ «Альфа-банк» надійшли додаткові письмові пояснення (т. 1 а.с. 232-233). Ухвалою суду від 27 листопада 2020 року було витребувано від КП «Реєстр нерухомого майна та бізнесу» Бричківської сільської ради Полтавського району Полтавської області завірені копії документів, зокрема реєстраційної справи щодо реєстрації нерухомого майна, квартири [ADDRESS] , індексний номер: 47491250 від 25 червня 2019 року (т. 1 а.с. 238). 23 грудня 2020 року до суду від позивачів [PERSON] та [PERSON] надійшло клопотання про залучення співвідповідачів та витребування доказів (т. 2 а.с. 1-4). Ухвалою суду від 23 грудня 2020 року залучено до участі у справі співвідповідачами Бричківську сільську раду Полтавської області, виконавчий комітет Бричківської сільської ради Полтавської області та виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області в особі Департаменту державної реєстрації. Витребувано від останнього роздруковані матеріали, документи, які були виготовлені в електронній формі шляхом сканування та подані державному реєстратору Онищенку Р.М. (т. 2 а.с. 9-10). 02 лютого 2021 року та 17 лютого 2021 року до суду від виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області в особі Департаменту державної реєстрації були надіслані витребувані судом документи (т. 2 а.с. 34-62, 65-93). 13 квітня 2021 року до суду від позивачів [PERSON] та [PERSON] надійшли письмові пояснення по справі (т. 2 а.с. 129-135) та заява про уточнення позовних вимог (т. 2 а.с. 148-150). Остаточно позивачі просили визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Реєстр нерухомого майна та бізнесу» Бричківської сільської ради Полтавської області Онищенка Р.М. про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкритим розділом), індексний номер № 47491250 від 25 червня 2019 року (номер запису про право власності №32127166), відповідно до якого проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за АВТ «Альфа-Банк». 15 квітня 2021 року до суду від позивачів [PERSON] та [PERSON] надійшла заява про залучення третьої особи на стороні відповідачів (т. 2 а.с. 152-154). Ухвалою суду від 28 квітня 2021 року було залучено до участі у справі належним відповідачем АТ «Альфа-Банк» та третіми особами без самостійних вимог - Полтавську міську раду Полтавського району Полтавської області, виконавчий комітет Полтавської міської ради Полтавського району Полтавської області, виконавчий комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області (в особі департаменту державної реєстрації) (т. 2 а.с. 178). 18 травня 2021 року до суду від АТ «Альфа-Банк» надійшов відзив на позовну заяву (т. 2 а.с. 192-203) та письмові заперечення проти заяви про уточнення позовних вимог (т. 2 а.с. 204-206). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені в ньому. Представник відповідача АТ «Альфа-банк» - Луньова А.Г. проти позову заперечувала, посилаючись на обставини та підстави, викладені у відзиві на позовну заяву. Просила відмовити у задоволенні позову. Підтвердила, що виконавче провадження по виконанню рішення суду про стягнення боргу за кредитним договором до цього часу не закрито, що Банк до суду з окремим позовом до боржників про звернення стягнення на предмет іпотеки не звертався, що у ході виконавчого провадження не здійснювалася реалізація спірної квартири у погашення боргу, знає, що існує позиція касаційного суду щодо порядку обчислення процентів за користування кредитом та неустойки після пред`явлення відповідного позову та ухвалення відповідного рішення суду як зміну умов кредитного договору, але існує така позиція керівництва Банку щодо продовження нарахування процентів та неустойки саме на умовах договору, а не ст. 625 ЦК України, а тому борг на момент здійснення державної реєстрації переходу права власності на квартиру до Банку було обчислено на попередніх умовах договору без огляду квартири. У судове засідання позивачі [PERSON] та [PERSON] не прибули з невідомих причин. Були належним чином повідомлені про дачу, час та місце розгляду справи. Про причини своєї неявки суд не повідомляли. Представники третіх осіб - Полтавської міської ради Полтавського району Полтавської області та виконавчого комітету Полтавської міської ради Полтавського району Полтавської області у судове засідання не прибули з невідомих причин. Були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Свого відношення до позову не висловили. Представники третіх осіб - Автозаводського ВДВС міста Кременчука Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) та виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області (в особі Департаменту державної реєстрації) у судове засідання не прибули. Адміністрації зазначених осіб, кожний окремо, просили справу розглядати у відсутності їх представників. При вирішенні справи покладалися на розсуд суду. Суд, заслухавши представника позивача [PERSON] - [PERSON] та представника відповідача Луньової А.Г. , вивчивши матеріали справи, встановив наступне. 04 червня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір № 1602/0608/88-009 (т. 1 а.с. 11-13), відповідно до якого банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі - 20 тис. дол. США. на строк з 04 червня 2008 року по 04 червня 2018 року під 11,9% річних. Кредитні кошти надавалися позичальнику на споживчі цілі (п. 1.4. кредитного договору). Цього ж дня між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» було укладено іпотечний договір № 1602/0608/0608/88-009-Z-1 (т. 1 а.с. 20-22), за яким іпотекодержателі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, передали банку в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Згідно з пунктом 12 іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в однин із наведених способів, зокрема, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. У пункті 12.2. іпотечного договору сторони узгодили, що для отримання виконавчого напису іпотекодержатель подає нотаріусу документи, що підтверджують безспірність заборгованості іпотекодавця за основним зобов`язанням, а саме: заяву про невиконання іпотекодавцем умов основного зобов`язання, розрахунок заборгованості, свій примірник цього договору. Виконавчий напис вчиняється на примірнику даного договору, який після нотаріального посвідчення буде видано іпотекодержателю. Вчинений нотаріусом напис може бути оскаржено іпотекодавцем виключно в судовому порядку. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. Незабаром пізніше, 15 червня 2012 року, між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором, згідно умов якого відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором № 1602/0608/88-009 від 04 червня 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] . Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 11 квітня 2016 року було стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №1602/0608/88-009 від 04 червня 2008 року в розмірі 301 538,57 грн. (т. 1 а.с. 23-24). Постановою державного виконавця Автозаводського ВДВС міста Кременчук ГТУЮ у Полтавській області Копичко Т.Д. від 25 липня 2017 року (т. 1 а.с. 25) було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 524/4650/15-ц, виданого Автозаводським районним судом м. Кременчука 01 липня 2016 року про стягнення з [PERSON] , на користь ПАТ «Альфа-банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 301 538,38 грн. та 3015,38 грн. судового збору. На час розгляду справи рішення суду від 11 квітня 2016 року не виконано, виконавче провадження не є закінченим. 25 червня 2019 року державним реєстратором КП «Реєстр нерухомого майна та бізнесу» Бричківської сільської ради Полтавської області Онищенком Русланом Миколайовичем, на підставі поданої АТ «Альфа-банк» заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і долучених до неї документів, було проведено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за АТ «Альфа-банк», номер запису про право власності: 32127166. Запис було внесено на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47491250 від 25 червня 2019 року (т. 1 а.с. 26-27) Вирішуючи даний спір, суд виходить із наступного. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.1, 2 ст. 12 ЦПК). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК). Відповідно до статті 1 цього Закону іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3). За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. З матеріалів справи вбачається, що листом від 09 квітня 2019 року за вих. № 20154-б/б АТ «Альфа-банк» надіслало [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , за однією поштовою адресою, повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (т. 1 а.с. 123). У даному листі АТ «Альфа-банк» вимагало сплатити заборгованість у розмірі - 20 427,07 дол. США, що виникла станом на 09.04.2019 року, а також банком було повідомлено про його намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в разі несплати протягом 30-денного строку. Проте відповідачем АТ «Альфа-банк» не надано підтверджень, що позивачі були повідомлені про це, та що останнім були вручені вимоги про сплату заборгованості та про намір звернути стягнення на предмет іпотеки. Так, на підтвердження відправлення рекомендованої кореспонденції АТ «Альфа-банк» надало суду список № 102 згрупованих поштових відправлень - цінних листів, що пересилаються в межах України від 11 квітня 2019 року (т. 1 а.с. 125) та квитанцію на суму 177,76 грн. Посилання банку на те, що відправлення також надсилалися кур`єрською службою доставки не заслуговують до уваги, оскільки відповідно до листів-повідомлень ТОВ «Служба експрес-доставки «Меркурій» (т. 1 а.с. 118-119), відправлення були повернуті відправнику після невручення їх кур`єром. Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Із матеріалів справи вбачається, що укладений між сторонами іпотечний договір №1602/0608/88-009-Z-1 від 04.06.2008 року містить застереження про задоволення іпотечних вимог іпотекодержателя. Посилання відповідача АТ «Альфа-банк» на те, що сторони погодили застереження про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та надали згоду Іпотекодержателю на прийняття одностороннього рішення про перехід права власності на предмет іпотеки до банку, суд оцінює критично, оскільки, під час відчуження спірної квартири, договору про її добровільну передачу у власність АТ «Альфа-банк» між сторонами укладено не було, тим паче, що і сам іпотечний договір було укладено [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] саме із ВАТ «Сведбанк». Позивачі [PERSON] та [PERSON] , а також за життя [PERSON] , котрий помер [INFO] , не узгоджували з іпотекодержателем умови щодо автоматичного звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ним права власності у порядку реєстрації такого права державним реєстратором, зокрема і станом на день вчинення державним реєстратором дій 25 червня 2019 року, а, значить, таку згоду вони не надавали, а надали лише згоду на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги у порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тобто в порядку укладення окремого договору про задоволення таких вимог, який і міг бути єдиною підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. Аналогічні позиції викладені у постанові Верховного Суду № 303/4230/18 від 13 листопада 2020 року, постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №199/1276/17. Так, положеннями статті 37 вказаного Закону (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Разом з тим, відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Згідно з умовами іпотечного договору підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором. Судом достовірно встановлено, що 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1, якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку. Згідно з пунктом 23 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»). Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій (заборону) на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. Такі висновки щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, провадження № 11-474апп19; від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц, провадження №14-45цс20, а також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2020 року № 524/10011/17, від 02 грудня 2020 року у справі № 127/31897/18 та у постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі №337/5054/19. Суд погоджується, що квартира [ADDRESS] , яка має загальну площу 54,4 кв.м, житлову площу - 28,0 кв.м. та яка використовується позивачем [PERSON] та [PERSON] як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у тому числі шляхом реєстрації права власності за АТ «Альфа-Банк», як забезпечення виконання [PERSON] умов кредитного договору № 1602/0608/88-009 від 04 червня 2008 року, укладеного в іноземній валюті. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 644/3116/18 від 19 травня 2020 року, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а. Підстави для відступу від цього висновку відсутні. Суд звертає увагу учасників справи також і на наступне. Відповідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В абзаці 1 ч. 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк встановлений Договором або Законом (ст.612 ЦК України). Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У відповідності до ст. ст. 549-551 ЦК України передбачена відповідальність боржника перед кредитором у вигляді неустойки, розмір якої встановлюється договором. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, як передбачено ст. 526 ЦК України. Відповідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та відсотки встановлені договором, відповідно до ст. 625 ЦК України. Постанова Великої палати ВС від 18.09.2018 по справі № 921/107/15-г/16 та чинне законодавство України (ст.598, 599-601, 604-609 ЦК України) не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення. Тому кредитор не позбавлений права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням у спосіб, передбачений чинним законодавством, що в свою чергу не є подвійним стягненням заборгованості. У постанові ВСУ від 18.11.2010 року по справі № 23/91-09-2506 зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитись у залежність від використання нею інших засобів правового захисту. ВСУ в ухвалі від 12.06.2013 року по справі № 13738св12 наголошує: «наявність судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки за відсутності його реального виконання не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання ( п.17 постанови Пленуму ВСУ № 5) Крім того у постановах ВСУ № 3-71с14 від 09.09.2014 року та № 6-1080цс15 від 03.02.2016 року зазначається, що «іпотека є похідним зобов`язанням від основного, при цьому звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку не припиняє зобов`язання та є відмінною вимогою від вимоги про стягнення заборгованості, оскільки порядок задоволення вимог іпотекодержателя врегульовано спеціальною статтею 33 Закону України «Про іпотеку», а не загальними нормами Цивільного кодексу, які регулюють відносини, пов`язані з основним зобов`язанням. Тому не є подвійним стягненням заборгованості». Розглядаючи 28 березня 2018 року справу №444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду, дійшла висновку, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. (п.91. Постанови). У подальшому ВП ВС у постанові від 8 листопада 2019 року у справі за №127/15672/16-ц вказала, що, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Відповідно до аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві із встановленням правової позиції викладеної у постанові КЦС у складі ВС від 21.05.2019р. у справі №916/2889/13, суди мають керуватися тим, що три проценти річних повинні нараховуватися на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування чужими грошовими коштами, якщо в обов`язкових для сторін правилах чи договорі немає прямої вказівки щодо іншого порядку нарахування процентів. Звідси після звернення Банку з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором та ухвалення Автозаводським районним судом м. Кременчука 11 квітня 2016 року рішення про задоволення позову, АТ «Альфа-Банк» має право вимоги на стягнення 3% річних від суми простроченого зобов`язання відповідно до статті 625 ЦК України до припинення виконання зобов`язання. Однак Банк безпідставно при здійсненні повідомлення боржникам про звернення стягнення на предмет іпотеки вказав розмір боргу, який було обчислено, зокрема щодо процентів за користування кредитом, без врахування зазначених норм та правових позицій касаційного суду. Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд не може взяти до уваги доводи банку про те, що позивачі мають інше житло, а тому правовідносини не підпадають під дію мораторію, адже це не підтверджується відповідними доказами. Так, з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10 серпня 2020 року (т. 1 а.с. 135-142), вбачається що у [PERSON] відсутнє на праві власності будь-яке нерухоме майно. Зазначена банком квартира [ADDRESS] була відчужена [PERSON] . [PERSON] 29 грудня 2015 року за договором дарування квартири (т. 1 а.с. 143). З огляду на викладене вище, суд прийшов до висновку про незаконність звернення стягнення АТ «Альфа-банк» в позасудовому порядку на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , яка була передана в іпотеку [PERSON] як забезпечення виконання основного зобов`язання у валюті, а тому звернення стягнення на нього згідно до положень вказаного закону, не допускається. Крім того, у державного реєстратора КП «Реєстр нерухомого майна та бізнесу» Бричківської сільської ради Полтавського району Полтавської області Онищенка Р.М. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «Альфа-Банк». Подаючи до суду заяву про уточнення позовних вимог, позивачі просили визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Реєстр нерухомого майна та бізнесу» Бричківської сільської ради Полтавської області Онищенка Р.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкритим розділом), індексний номер № 47491250 від 25 червня 2019 року (номер запису про право власності № 32127166), відповідно до якого проведено державну реєстрацію права власності на квартиру по [ADDRESS] за АТ «Альфа-Банк». Відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час ухвалення рішення суду) у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) Велика Палата Верховного Суду (постанова від 19 травня 2020 року) залишила без змін постанову Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року, якою, зокрема, визнано незаконним та скасовано рішення приватного нотаріуса від 04 листопада 2016 року № 32221794 про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки. Тобто, Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу № 644/3116/18, вважала, що скасування рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки є ефективним способом порушеного права іпотекодавця. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Зокрема Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Таким чином, уточнений позов [PERSON] та [PERSON] підлягає задоволенню. Необхідно визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Реєстр нерухомого майна та бізнесу» Бричківської сільської ради Полтавської області Онищенка Руслана Миколайовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47491250 від 25 червня 2019 року, яким зареєстровано право власності за АТ «Альфа-Банк» на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 54,4 кв.м, житловою площею 28,0 кв.м., номер запису про право власності: 32127166. Вирішуючи питання щодо судових витрат у відповідності до ст. 133, 141 ЦПК України, враховуючи, що позов підлягає задоволенню, що позивачі, а також представник позивача [PERSON] - [PERSON] не ставили питання щодо відшкодування інших судових витрат крім сплачених судових зборів, суд вважає за необхідне стягнути з АТ «Альфа-банк» на користь [PERSON] та [PERSON] кошти у повернення сплаченого судового збору за подання позову по 840,80 грн. кожному та на користь [PERSON] кошти у повернення сплачених судових зборів за подання заяви про забезпечення доказів (т. 1 а.с. 47-48) та заяви про забезпечення позову (т. 1 а.с. 176) на суму 840,80 грн.

Outcome: approved