Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

У листопаді 2013 р. [PERSON] заявила позов про визнання таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS], неповнолітнього [PERSON], [INFO]. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалась на те, що дитина не проживає за вказаною адресою з часу народження, а проживає разом з матір'ю за іншою адресою. Позивач вказує що у зв'язку з реєстрацію у квартирі, яка є власністю її, її чоловіка та сина, неповнолітньої дитини власники не можуть розпорядитись своїм майном, у чому виникла нагальна необхідність через необхідність придбання житла на першому поверсі для забезпечення можливості третій особі [PERSON], який є інвалідом 1 групи і не може самостійно пересуватись, можливості бувати на вулиці. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 лютого 2014 року в задоволенні позову відмовлено В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду через його незаконність та необґрунтованість та задовольнити позовні вимоги. Позивач зазначає, що рішення суду в порушення ст. ст. 3, 15 ЦК України не відповідає вимогам щодо справедливості, добросовісності та розумності, що законний представник дитини зловживає наданими їй правами, оскільки не заперечує, що вона не проживає з дитиною у спірній квартирі з 2008 року, ніде не зареєстрована, не реєструє за своїм фактичним місцем проживання ні себе ні дитину. Крім того позивач стверджує, що відповідачка в судовому засіданні пояснювала, що за згодою батьків місце проживання дитини визначено з матір'ю, тобто дитина користується тим житловим приміщенням , яким користується і мати, а тому суд мав би встановити, що право користування житловим приміщенням за місцем проживання батька дитина втратила, оскільки місце проживання дитини визначено за місцем проживання матері. На думку позивача, судом не зазначено, які саме права буде порушено у разі задоволення позову, не враховано життєвих обставин щодо необхідності продажу спірної квартири, яка знаходиться на п'ятому поверсі, та каліцтва члена сім'ї, який проживає в ній. Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 309 ЦПК України. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що малолітній [PERSON] не має права самостійно обирати місце проживання, його реєстрація здійснена за місцем проживання батька, а тому він не втратив право на користування житлом. Такі висновки суду не відповідають встановленим обставинам. По справі встановлено, що [PERSON] і [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають дитину - сина [PERSON], [INFO] р народження, який зареєстрований за місцем проживання батька, але фактично проживає разом з матір'ю за іншою адресою. Законний представник неповнолітнього [PERSON] у судовому засіданні підтвердила, що вона не проживає разом з чоловіком з 2008 р. і дитина дійсно проживає разом з нею за адресою [ADDRESS]. Крім того, [PERSON] підтвердила те, що при припиненні спільного проживання з чоловіком вони визначились, що чин проживатиме разом з матір'ю. Відповідно до відмітки у паспорті [PERSON] її місце проживання зареєстроване 12 березня 2014 р. за адресою [ADDRESS]. Частиною 1 ст. 160 Сімейного кодексу України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання [PERSON] визначене за згодою батьків саме з матір'ю, за місцем реєстрації дитина не проживає понад один рік, а проживає з матір'ю за іншою адресою. Наведені обставини, відповідно до ст. 405 ЦК України, є підставою для визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Права дитини у цьому випадку не будуть порушеними, оскільки батьки визначили місце проживання дитини відповідно до норм Сімейного Кодексу України. Крім того, з даних свідоцтва про право власності від 24 квітня 1998 р. встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], [PERSON] і [PERSON] у рівних частках (а.с. 6, 10). Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Потреба позивача і третіх осіб розпорядитися своїм майном у даному випадку виникла у зв'язку з необхідністю забезпечити належні умови життя одному із співвласників квартири, а саме [PERSON] - інваліду 1 групи, який не має можливості самостійно пересуватись і потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується довідкою МСЕК, дослідженою у судовому засіданні апеляційного суду та довідками лікувального закладу (а.с. 13-14). Обмеження власників розпоряджатись належним їм об'єктом права власності можливе лише у порядку та спосіб, визначені законами України. Реєстрація місця проживання неповнолітнього, який фактично забезпечений житлом за іншою адресою за згодою батьків, у житловому приміщенні, яке належить на праві власності позивачеві та третім особам, обмежує власників у праві розпорядження власністю. Враховуючи наведені вище обставини у сукупності, апеляційний суд вважає, що позов [PERSON] є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Outcome: approved