Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

У липні 2015 року позивач Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» звернулося до Шевченківського районного суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 2047,49 грн., з урахуванням індексу інфляції за період прострочення, що становить 251,33 грн. та трьох процентів річних в розмірі 64,75 грн. від суми заборгованості, а також 243,60 грн. судового збору. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач не в повній мірі сплачує кошти за надані їй житлово-комунальні послуги, в зв'язку з чим станом на 01.07.2014 року утворилась заборгованість в розмірі 1731,41 грн., 251,33 грн. інфляційних втрат та 64,75 грн. трьох процентів річних. В процесі розгляду справи судом було залучено до участі у справі на підставі ст. 35 ЦПК України публічне акціонерне товариство «Київенерго» та Комунальне підприємство «Керуюча компанія житлового фонду Шевченківського району міста Києва» в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала та просила суд відмовити у його задоволенні у зв'язку із тим, що в квартирі відповідача з 2012 року відсутнє гаряче водопостачання, а тому нарахування плати за його використання є неправомірним. Інші комунальні послуги [PERSON] сплачувала в повному обсязі, за виключенням нарахувань за гаряче водопостачання на водовідведення, які з квітня 2013 року неправомірно нараховуються позивачем. Окрім того також просила суд застосувати до позовних вимог про стягнення заборгованості позовну давність. Представники третіх осіб в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що [PERSON] зареєстрована проживаючою в квартирі [ADDRESS] (а.с.5). Із матеріалів справи вбачається, що будинок в якому знаходиться квартира [ADDRESS], перебував на балансі позивача КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району», а станом на час розгляду справи - КП «Керуюча компанія житлового фонду Шевченківського району міста Києва». Так, позивач зазначав, що в результаті несплати за надані комунальні послуги, станом на 01 липня 2014 року, за мешканцями вказаної квартири накопичився борг, який з урахуванням індексу інфляції та 3% річних становить 2047,49 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем. (а.с. 6). Згідно з ст. 179 ЖК України, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватизованого житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 2 п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою КМУ від 08.10.1992 року № 572 з наступними змінами, власники та наймачі (орендарі) квартир зобов'язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Крім того, згідно ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Згідно із п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням… . А ч.3 цієї статті передбачено, що члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і при домової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. Так, звертаючись до суду із позовом, позивачем було розраховано заборгованість відповідача за період з 01.05.2007 року по 01.07.2014 року. Відповідач в судовому зазначала, що сплачувала надані їй послуги в повному обсязі, на підтвердження чого надала сплачені рахунки за житлово-комунальні та інші послуги (а.с. 40-112). Із вказаних рахунків, а також розрахунків позивача (а.с. 142-147) вбачається, що відповідач здійснювала плату за житлово-комунальні та інші послуги, за виключенням нарахувань за гаряче водопостачання та водовідведення. Сума таких нарахувань помісячно склала 91,40 грн., з яких 83,42 грн. за постачання та 7,98 грн. за відведення. В квітні 2013 року позивачу було донараховано борг по сплаті за гаряче водо постання та відовідведення в сумі 457,00 грн. (за 5 місяців) та в подальшому нараховувалось по 91,40 грн. щомісячно. При цьому, згідно інформації балансоутримувача КП «Керуюча компанія житлового фонду Шевченківського району міста Києва» та постачальника ПАТ «Київенерго», якими на запит суду було здійснено обстеження квартири відповідача на предмет наявності або відсутності гарячого водопостачання, виявлено, що в квартирі [ADDRESS], в зв'язку із потраплянням вищезазначених під'їздів в зону повітряного підпору під час будівництва новобудови ХК «Київміськбуд» на [ADDRESS] та підключення до централізованого гарячого водопостачання відсутнє централізоване водопостачання, про що складено відповідний акт (а.с. 237, 238). З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про неправомірне нарахування позивачем відповідачу в квітні 2013 року та в подальшому плати за гаряче водопостачання та водовідведення, в зв'язку із чим в задоволенні зазначених вимог слід відмовити, в тому числі із нарахуванням інфляційних втрат та трьох процентів річних. Документально ж підтверджується борг [PERSON] перед позивачем в сумі 183,56 грн., який обліковується у неї з листопада 2011 року. Проте, в судовому засіданні представник відповідача просив суд про застосування строку позовної давності до вимог позивача за даним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом із тим, із матеріалів справи вбачається, що 05.03.2015 року КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» зверталось до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги з [PERSON], в прийняті якої судом було відмовлено у прийнятті у зав'язку із необхідністю звернення до суду в порядку позовного провадження (а.с. 7). Разом з тим, згідно із Правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14: «частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності». Проте, відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Так, з аналізу норм законодавства вбачається, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. Разом із тим, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідачів боргу та трьох процентів річних за період з 01.05.2007 року по 01.07.2014 року, а враховуючи дату звернення до суду із заявою про видачу судового наказу - 05.03.2015 року, позивач мав право на звернення до суду за захистом його права щодо вимог про стягнення боргу, який обліковувався станом на 05.03.2012 року в межах трирічного строку позовної давності. Окрім того, слід зазначити, що перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. До аналогічної правової позиції прийшов Верховний Суд України під час розгляду справ №№ 6-160цс14, 6-31цс15 та 6-154цс15. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 19.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, до позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг за період з 01.05.2007 року по 05.03.2012 року слід застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову в цій частині. Що ж стосується позовних вимог за період з 06.03.2012 року по 01.07.2014 року, то судом раніше встановлено, що вказані вимоги є необґрунтованими у зв'язку із тим, що позивачем не доведено факту надання послуг з гарячого водопостачання та водовідведення відповідачу у спірний період, навпаки матеріалами справи підтверджується відсутність у відповідача гарячого водопостачання та водовідведення. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed