Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

У липні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], стверджуючи, що 20 листопада 1999 року між ним та відповідачкою був укладений шлюб. У період шлюбу вони придбали квартиру [ADDRESS], яку було оформлено на відповідачку. 20 квітня 2012 року між позивачем та [PERSON] шлюб розірвано. Добровільної згоди щодо розділу майна, що є спільною сумісною власністю, не досягнуто. У зв'язку з цим позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить суд визнати квартиру [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності подружжя та поділити об'єкт спільної сумісної власності подружжя: квартиру [ADDRESS] шляхом визнання права власності на неї за ним (позивачем) та [PERSON] по 1/2 частки за кожним. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила суд його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача заперечив проти задоволення позову, надав письмові заперечення проти позову (а.с.20-21), мотивуючи тим, що суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Також представник відповідача вказав, що позивач не виконує добровільно рішення суду про стягнення аліментів на користь [PERSON] на утримання дитини та йому відомо, що позивач має намір виїхати на постійне місце проживання за кордон. Заслухавши присутніх сторін по справі, вивчивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Згідно статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до речення другого пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім'я було зареєстровано право власності на таку річ. Отже, до спільної сумісної власності подружжя можуть належать не лише речі, придбані подружжям, чи одним із них за час перебування у шлюбі, але й майнові права. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, житлові будинки, садові будинки, дачі, предмети домашнього господарювання; продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; банківські вклади, тощо Відповідно до ч.1 ст70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до ст.365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Згідно п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вказано, що у тому разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток без застосування грошової компенсації і припинення права власності одного з подружжя на його частку в такому майні, суд може визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні без реального поділу і залишити майно у їх спільній частковій власності. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (п.24). При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст.70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності від 18 грудня 2003 року, квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] (а.с.8) на підставі рішення виконавчого комітету Іллічівського міської ради №942 від 27.11.2003 року. Відповідно до копії рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 квітня 2012 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.7). Отже. вказана квартира була придбана під час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, вимоги про стягнення грошової компенсації сторонами в суді не ставилися, тому має залишитися у спільній частковій власності шляхом визнання судом за кожним із подружжя вказаних ідеальних часток в цьому майні без його реального поділу. Також, судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі, встановлено, що інтереси неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], не порушуються, оскільки [PERSON] на підставі заочного рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 грудня 2012 року (а.с.34) сплачує на дитину аліменти. Крім того, суд не приймає до уваги посилання представника відповідача про необхідність відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі майна, тому що позивачем, без згоди відповідачки, було реалізовано автомобіль марки Шевроле Авео, придбаний у 2007 році (а.с.73-81), виходячи з наступного. Згідно п.30 Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вказано, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Таким чином, враховуючи те, що даний автомобіль був реалізований, підлягає поділу його вартість, однак такі вимоги сторони в суді не ставили.

Outcome: approved