Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. У своїй заяві [PERSON] просила встановити факт належності [PERSON] права на 1/3 частки квартири [ADDRESS] , згідно затвердженою ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2008 року у справі № 2-5213/2008, мировою угодою, що була укладена між [PERSON] та [PERSON] . Заява вмотивована тим, що ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 25 квітня 2008 року, у справі № 2-5213/2008, визнано мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] , відповідно якої сторони визнали, що [PERSON] , як власник, що приймав участь у приватизації і як спадкоємець [PERSON] , яка померла [INFO] , має право власності на Ѕ частку (3/6) квартири [ADDRESS] , [PERSON] як спадкоємець [PERSON] , яка померла [INFO] , має право на 1/6 частину квартири [ADDRESS] . За [PERSON] залишилося право на 1/3 частки квартири [ADDRESS] . Провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про визнання права власності на спадкове майно було закрито. Вказує, що в ході розгляду вищезазначеної справи, було допущено помилку у написанні прізвища третьої особи по справі, а саме: замість правильного написання « [PERSON] » було вказано « [PERSON] ». Підтвердженням правильності написання прізвища слугує інформація зазначена у паспорті серії [NUMBER] , що виданий Старокиївським РУ ГУ МВС України у м. Києві, 25 липня 1997р., на ім`я [PERSON] , з відміткою про реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] . При цьому, вказана відмітка датована ще 30 червня 1989р., після згаданої дати, місце проживання не змінювалося. Вказана помилка призвела до неправильного заповнення Реєстраційного посвідчення № [NUMBER] , виданого Київським міським бюром технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, виданого 18 вересня 2008р., записаного в реєстровій книзі під №60-57 та за реєстровим №5476. Згадане посвідчення, посвідчує, що кв. [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] Ѕ частки, [PERSON] 1/6 частки та за [PERSON] 1/3 частки, на праві приватної власності на підставі мирової угоди затвердженої ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 25.04.2008р. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 квітня 2021 року матеріали заяви було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 червня 2021 року у справі відкрито провадження, призначено до розгляду в порядку окремого провадження. В судовому засіданні представник заявника просив задовольнити заяву в повному обсязі. Заінтересована особа у судове засідання своїх представників не направили, повідомлялися про дату, час та місце судом належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2008 року, у справі № 2-5213/2008, визнано мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] . А саме було вирішено наступне: «Визнати мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] , відповідно якої: сторони визнали, що [PERSON] , як власник, що приймав участь у приватизації і як спадкоємець [PERSON] , яка померла [INFO] , має право власності на Ѕ частку (3/6) квартири [ADDRESS] , [PERSON] як спадкоємець [PERSON] , яка померла [INFO] , має право на 1/6 частину квартири [ADDRESS] . За [PERSON] залишилося право на 1/3 частки квартири [ADDRESS] . Провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання права власності на спадкове майно закрити.». За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до правового висновку, відображеного в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 18 лютого 2020 року в справі № 917/154/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 06 лютого 2020 року в справі № 922/5787/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі 923/1382/16 та багатьох інших: «Преюдицію утворюють ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». Згідно з постановою Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16: «Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Преюдиціальне значення мають рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини». Заявник вказує, що в ході розгляду справи було допущено помилку у написанні прізвища третьої особи по справі, а саме: замість правильного написання « [PERSON] » було вказано « [PERSON] ». На підтвердження правильності написання прізвища було надано копію паспорта серії [NUMBER] , що виданий Старокиївським РУ ГУ МВС України у м. Києві, 25 липня 1997р., на ім`я [PERSON] , з відміткою про реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] . При цьому, вказана відмітка датована ще 30 червня 1989р., після згаданої дати, місце проживання не змінювалося. На підставі ухвали суду було видано Реєстраційне посвідчення №012253, видане Київським міським бюром технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, виданого 18 вересня 2008р., записаного в реєстровій книзі під №60-57 та за реєстровим №5476. Згадане посвідчення, посвідчує, що кв. [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] Ѕ частки, [PERSON] 1/6 частки та за [PERSON] 1/3 частки, на праві приватної власності на підставі мирової угоди затвердженої ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 25.04.2008р. Суд зауважує, що дана помилка призводить до неправильного трактування власників кв. [ADDRESS] . Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.7 ст.19 ЦПК України, окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до ч. 3 ст. 42 ЦПК України, у справах окремого провадження учасниками справи є заявники, інші заінтересовані особи. Статтею 46 ЦПК України, передбачено, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи. Згідно зі ст. 47 ЦПК України, здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Частиною першою статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до ч. 2 ст. 293 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. На підставі п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995р. №5 «Про судову практику по справам про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд може встановити факт належності особі документа, зокрема державних актів на право власності, тощо. Ураховуючи те, що помилка щодо написання прізвища особи, допущена в ухвалі суду, призвела до неправильного заповнення Реєстраційного посвідчення №012253, виданого Київським міським бюром технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, виданого 18 вересня 2008р., записаного в реєстровій книзі під №60-57 та за реєстровим №5476, й призводить до неправильного трактування власників кв. [ADDRESS] та спричиняє неможливість подальшого повноцінного права розпорядження згаданим майном, а іншим чином, аніж як в судовому порядку підтвердити наявність у заявника права власності на частку в зазначеній квартирі неможливо, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви. Відповідно до положень ч.7 ст.294 ЦПК України передбачено, що при ухвалені судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи вищевикладене, на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», з урахуванням положень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995р. №5 «Про судову практику по справам про встановлення фактів, що мають юридичне значення», та

Outcome: approved