Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], згідно якої просить стягнути з останнього грошові кошти в сумі 39 200,00 (тридцять дев'ять тисяч двісті) грн. 00 коп. Свої вимоги Позивач обґрунтовує тим, що 01 січня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про надання позики. Позивач надав Відповідачу грошові кошти (позику), а Відповідач зобов'язався повернути Позивачу в повному розмірі всю суму позики (грошові кошти у такій самій сумі) у визначений даним Договором строк. Відповідач своїх зобов'язань щодо повернення коштів не виконує, а тому Позивач був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав з даним позовом. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити його в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився. Причини неявки суду невідомі. Судом вживалися заходи щодо повідомлення Відповідача про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази зібрані в справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК). Частина 2 ст. 1047 ЦК допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 01 січня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про надання позики (боргова розписка). Відповідно до умов вказаного Договору в порядку та на умовах визначених у ньому Позикодавець надає позичальникові грошові кошти (позику) в сумі 7000,00 (сім тисяч) грн., а Позичальник зобов'язується повернути Позикодавцю в повному розмірі всю суму позики (грошові кошти у такій самій сумі) у визначений даним Договором строк, а саме до 01 березня 2010 року. Підтвердженням передачі коштів є розписка Позикодавця про отримання коштів від Позичальника (а.с. 5). Договором передбачено, що сторони домовилися про те, що у випадку несвоєчасного повернення коштів, Позичальник сплачує Позикодавцю борг, а також, пеню в розмірі десяти відсотків щомісячно від суми взятої у борг. Як вбачається з розписки, Позикодавець передав всю суму позики Позичальникові. Станом на 14 листопада 2013 року Відповідач не виконав свої зобов'язання відповідно до умов Договору про надання позики від 01 січня 2010 року, а саме: не повернув за позику в розмірі 7000,00 (сім тисяч) грн. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст.ст. 1046, 1049 ЦК України на позичальника покладається обов'язок повернення позикодавцю позики у такій же сумі грошових коштів, які були передані позичальнику позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені укладеним договором. Враховуючи встановлені судом обставини, а саме те, що Відповідач позичив у Позивача кошти в розмірі 7000,00 (сім тисяч) грн., відповідно до розписки, з кінцевим строком повернення 01 березня 2010 року, свої зобов'язання щодо повернення коштів у встановлені терміни Відповідач не виконав, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення коштів в розмірі 7000 (сім тисяч) грн. 00 коп. Відповідно до ст. 1048 ЦК України, Позикодавець має право на одержання від Позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ст. 1049 ЦК України, Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається із розписки (а.с. 5), сторони домовились, що Позичальник в разі несвоєчасного повернення боргу сплачує пеню в розмірі десяти відсотків щомісячно від суми взятої в борг. Розмір і порядок одержання процентів за користування коштами договором позики не встановлювалось. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 549 ЦПК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Таким чином, Позивач неправомірно посилається на положення ст.1048 ЦК України щодо стягнення з Позичальника процентів від суми позики, оскільки, розпискою встановлено саме нарахування пені як виду забезпечення виконання зобов'язання. Згідно вимог ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). За змістом ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Отже, вимога Позивача про стягнення з Відповідача 32000 (тридцять дві тисячі) грн. 00 коп. процентів за користування грошовими коштами, не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд присуджує до стягнення з Відповідача на користь Позивача судові витрати по сплаті судового збору у сумі 243 грн. 60 коп., які сплачено Позивачем за подання позову до суду, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. На підставі викладеного та

Outcome: partial