Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з указаним позовом, мотивуючи його тим, що 14 серпня 2004 року уклала шлюб з [PERSON], від якого сторони мають сина [PERSON], [INFO], і доньку [PERSON], [INFO]. Посилаючись на те, що сімейні стосунки у шлюбі не склалися, подружжя фактично припинило шлюбні відносини та ведення спільного господарства, а збереження шлюбу є неможливим через відсутність взаєморозуміння, просить шлюб розірвати та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] та її повноважний представник в судове засідання не зявились, про час і місце слухання справи були повідомлені належним чином. У відповідній письмовій заяві, поданій до суду, позивач вказала про те, що вона від позову не відмовляється та підтримує заявлені вимоги по тих підставах, які нею були викладені в позовній заяві (а.с.4,9,15,23,39,40). Виходячи з наведеного, а також положень частини другої статті 158 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності позивача [PERSON] та її представника. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, причини своєї неявки судові не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без його участі не заявив (а.с.20,38,41-45). За письмової згоди позивача [PERSON] суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. У відповідності до вимог частини другої статті 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, зясувавши позицію позивача у справі, викладену у письмовій заяві, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, надавши їм оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Шлюб між [PERSON] і [PERSON] зареєстровано 14 серпня 2004 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського районного управління юстиції Запорізької області, про що цього ж дня складено відповідний актовий запис №33 (а.с.6). Від даного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей сина [PERSON], [INFO], і доньку [PERSON], [INFO], які на даний час знаходяться на утриманні матері позивача [PERSON] та мають задовільний стан здоровя. З матеріалів справи випливає, що шлюбні відносини між подружжям [PERSON] і [PERSON] не склалися, подружжя фактично припинило шлюбні відносини та ведення спільного господарства, а збереження шлюбу є неможливим через сварки та відсутність взаєморозуміння. Намагання зберегти сімю ні до чого не привели. У наданий судом строк примирення подружжя не відбулося (а.с.31-36). Під час розгляду справи судом позивач [PERSON] не виявила бажання зберегти подружні відносини з відповідачем [PERSON]. Спору про поділ спільного майна подружжя та про місце проживання дітей між сторонами на час розгляду даної справи немає. Згідно положень статті 111 Сімейного кодексу України (далі СК України) суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до статті 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно положень частини другої статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За такої сукупності обставин у справі суд дійшов висновку про те, що причини, які спонукали позивача [PERSON] на розірвання шлюбу, є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між ними є неможливим, воно суперечить інтересам одного з подружжя. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач [PERSON], як особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, під час розгляду справи не порушила питання про відновлення свого дошлюбного прізвища «Кондрашова» (а.с.2-3,6,12-13). Крім того, з матеріалів справи випливає, що відповідач [PERSON] не дбає про матеріальне благополуччя дітей, чим фактично ухиляється від обовязку їх утримувати. Суд вважає обґрунтованими твердження позивача [PERSON] про те, що вищевказані обставини ставлять її у скрутне матеріальне становище. Разом з тим, відповідач є працездатною особою, працює, отримує заробітну плату, на утриманні інших осіб не має, на час розгляду справи стан його здоровя дозволяє виконувати обовязки батька по утриманню неповнолітніх дітей (а.с.12-13,38). Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.\~\~ При визначенні розміру аліментів суд враховує (стаття 182 СК України): 1)стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2)стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4)інші обставини, що мають істотне значення.\~\~ Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.\~\~ Відповідно до частин першої і другої статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Згідно з частиною першою статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.\~\~ Беручи до уваги те, що між сторонами існують суперечки та неузгодженість щодо спільного утримання дитини, в той час як закон покладає обовязок щодо утримання дітей рівною мірою на обох батьків, суд прийшов до висновку про задоволення позову в цій частині заявлених вимог. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Оскільки позов задоволено, суд в порядку статті 88 ЦПК України має підстави для стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат в сумі 243 грн. 60 коп., а саме, в межах суми сплаченого судового збору при предявленні позову до суду (а.с.1). Частиною третьою статті 2 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. При зверненні до суду (24 липня 2015 року згідно відмітки відділу поштового звязку (а.с.10)) позивач [PERSON] судовий збір з позовної заяви в частині вимог про стягнення аліментів не сплачувала. Законом України від 22 травня 2015 року №484-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору», який набрав чинності 01 вересня 2015 року, внесено зміни до Закону України «Про судовий збір». Враховуючи, що заявлені [PERSON] позовні вимоги майнового характеру задоволені, відповідно до\~статті 4 Закону України «Про судовий збір»\~на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 487 грн. 20 коп. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (для фізичних осіб 1% від задоволених позовних вимог, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року). Згідно статті 13 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28 грудня 2014 року №80-VIІІ мінімальна заробітна плата з 01 січня 2015 року встановлена в розмірі 1\~218 грн. 00 коп..

Outcome: approved