Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

У листопаді 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій просив прийняти рішення, яким звернути стягнення шляхом визнання за ПАТ «Укргазпромбанк» право власності на предмет іпотеки: домоволодіння будинок № [ADDRESS] для задоволення вимог ПАТ «Укргазпромбанк» у розмірі 704512 грн. 43 коп. та стягнути з відповідачів сплачений судовий збір в сумі 3 654 грн. 00 коп. В обґрунтування позову вказав, що 16 жовтня 2008 року між позивачем та відповідачами було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Віхровим С.В та зареєстрованим в реєстрі за № 922. Відповідачі передали в іпотеку позивачу будинок [ADDRESS]. Іпотечний договір забезпечує виконання зобов'язань [PERSON] за договором банківського кредиту № 01-Ф-К/08-Д від 16 жовтня 2008 року. За умовами кредитного договору позивач надав [PERSON] кредит в сумі 380000 грн. 00 коп. зі строком повернення кредиту не пізніше 15 жовтня 2016 року на умовах щомісячної сплати процентів за користування кредитом у розмірі 25,0% річних, починаючи з 16 жовтня 2008 року та 10% річних починаючи з 01 лютого 2013 року. В підтвердження видачі позивачем кредиту надається меморіальний ордер № 1369 від 16 жовтня 2008 року. Станом на 18.11.2014 року відповідач-1 не виконує свої зобов'язання, передбачені п. 6.1 кредитного договору, а саме6 не сплачує відсотки за користування кредитними коштами та не повертає позивачу кредитні кошти, строк повернень яких здійснюється згідно графіку до кредитного договору. Так, станом 18 листопада 2014 року загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 704512 грн. 43 коп., з яких: 356803 грн. 42 коп. - зобов'язання за основним договором, в тому числі 1001 грн. 73 коп. прострочено; 199 884 грн. 51 коп. - нараховані та несплачені відсотки за користування кредитними коштами; 120682 грн. 53 коп. - прострочені відсотки за користування кредитними коштами; 250 грн. 00 коп. - прострочена заборгованість за комісією4 26891 грн. 97 коп. - пеня за несвоєчасне здійснення платежів по погашенню відсотків. Відповідно до п. 9.1 іпотечного договору: у разі невиконання (у тому числі неналежного виконання) зобов'язань за кредитним договором та/або цим договором, іпотекодержатель має право достроково стягнути наданий кредит та задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 11.1 іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань. Іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 % вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя (ст. 37 Закону України «Про іпотеку»). Вартість предмета іпотеки, згідно іпотечного договору складає 768754 грн. 00 коп., що не перевищує 90% вартості предмета іпотеки. Тому позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. 24 березня 2015 року [PERSON],, [PERSON] звернулися до суду з зустрічною позовною заявою, яку 07 жовтня 2015 року уточнили та остаточно просили визнати недійсним договір іпотеки б/н від 16 жовтня 2008 року, який був укладений між ВАТ Акціонерним банком «Укргазпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укргазпромбанк» та [PERSON] та [PERSON] та в порядку застосування недійсності, виключити з Державного реєстру іпотек запис про державну реєстрацію договору іпотеки від 16 жовтня 2008 року та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис № 57 про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна за договором іпотеки б/н від 16 жовтня 2008 року, вчиненого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Віхровим С.В. (реєстраційний номер обтяження 8079197). В обґрунтування зустрічного позову вказали, що 16 жовтня 2008 року між ними та відповідачем за зустрічним позовом було укладено іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Віхровим С.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 922, згідно умов якого вони передали в іпотеку відповідачу будинок [ADDRESS]. Договір іпотеки було укладено в забезпечення зобов'язання [PERSON] за договором банківського кредиту № 01-Ф-К/08-Д від 16 жовтня 2008 року. Укладений між сторонами іпотечний договір вважають недійсним, оскільки для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Станом на 16 жовтня 2008 року за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані та проживали разом із батьками наступні неповнолітні особи: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Однак всупереч нормам закону України» Про охорону дитинства», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», під час реєстрації спірного договору від органів опіки та піклування надано нотаріусу не було. Отже, оспорюванний іпотечний договорі, відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України є недійсним. Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що не пов'язані з його недійсністю. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. У задоволенні зустрічних позовних вимог просив відмовити. Також суду пояснив, що вказане домоволодіння належить [PERSON] та [PERSON] на праві власності у відповідних частках. Власникам належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо їх майнових прав - укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або державній реєстрації. Укладаючи іпотечний договір. Відповідачі надали домову книгу, чим засвідчили, що права користування заставленим домоволодінням малолітні та неповнолітні діти не мають. Крім цього, у п. 6 іпотечного договору відповідач зазначив, що передача предмета іпотеки не порушує ніяким чином права інших членів сім'ї іпотекодавців. Таким чином, на дату укладання іпотечного договору Банк та нотаріус, який здійснював посвідчення іпотечного договору керувалися інформацією та документами, які свідчили про відсутність будь-яких обставин, які могли б стати в подальшому підставами для визнання іпотечного договору недійсним. Крім того, надана відповідачами довідка від 18.03.2015 року видана головою квартального комітету № 27 [PERSON] не може бути належним підтвердженням факту реєстрації у домоволодінні малолітніх осіб, оскільки починаючи з 05 серпня 2012 року з дати набуття чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні» тільки органи Державної міграційної служби вправі належним чином підтверджувати факт реєстрації малолітніх осіб в домоволодінні. Сам по собі факт відсутності дозволу органу опіки та піклування не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Згідно зі ст. 9 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватися предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлене законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний закону України «Про іпотеку» не містить норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. В даному випадку. Малолітні особи не мали і не мають права власності на домоволодіння. Вони набули права користування житлом, як члени сім'ї власника, відповідно до ст. 405 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» та зберігають це право протягом часу перебування будинку в іпотеці. За таких обставин, не має підстав для задоволення позову про визнання недійсним іпотечного договору, оскільки його укладання хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітніх осіб на користування житлом-домоволодінням. У судовому засіданні представник відповідачів просив задовольнити зустрічну позовну заяву, визнати іпотечний договір недійсним з підстав викладених в зустрічній позовній заяві. У задоволенні первісного позову просив відмовити у повному обсязі. Також суду пояснив, що відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Отже, за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання. У відповідності до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові. Матеріалами справи підтверджується, що батьки малолітніх дітей станом на дату укладання договору, 16 жовтня 2008 року, проживали у спірному домоволодінні, а отже й місце проживання дітей є домоволодіння передане в іпотеку за адресою: [ADDRESS]. При укладанні спірного договору іпотеки, Банк та нотаріус не витребував ані від позичальника, ані від майнового поручителя, ані від квартального комітету або Органів опіки та піклування інформації про наявність або відсутність неповнолітніх дітей, що проживають у домоволодінні, яке передавалось у іпотеку. Крім цього, позичальник у жодному документі не зазначив про відсутність у нього дітей, чим міг би ввести в оману Банк при укладанні договору. Отже, з боку позичальника відсутні будь-які недобросовісні дії, як сторони договору, які могли би ввести в оману іншу сторону при укладанні правочину Сам факт відсутності запису у домовій книзі про зареєстрованих дітей у домоволодінні не може спростувати факту проживання малолітніх дітей. Крім цього, фактом підтвердження проживання дітей за вказаною адресою також підтверджуються довідкою Комунального закладу освіти № 28 м. Дніпропетровська від 26 січня 2016 року та довідками дільничного лікаря від 27 січня 2016 року, витягами із лікарняних книжок. Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Віхров Сергія Володимировича у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що первісні позовні вимоги підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що 16 жовтня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазпромбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укргазпромбанк» та [PERSON] було укладено договір банківського кредиту № 01-Ф-К/08-Д, відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику кредит у сумі 380 000 грн., а Позичальник зобов'язується витратити їх на споживчі цілі та повернути кредитні кошти у повному розмірі разом із нарахованими відсотками. Процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється у розмірі 25% річних. За кожен день користування кредитом Позичальник сплачує 260 грн. 27 коп. за умови користування кредитом весь час встановлений у п.п. 2.8-2.9, тобто з 16 жовтня 2008 року по 15 жовтня 2013 року.(а.с.4-8). Між Банком та [PERSON] під час дії банківського кредиту укладалися додаткові угоди, зокрема додатковими умовами № 1 від 30 січня 2009 року, № 2 від 06 серпня 2009 року. № 3 від 06 вересня 2010 року змінювалися графіки погашення кредиту. Додатковою угодою № 4 від 20 лютого 2013 року були змінені умови кредитного договору № 01-Ф-К/08-Д, від 16 жовтня 2008 року, відповідно до яких з 01 лютого 2013 року процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється у розмірі 10% та кінцева дата погашення кредиту - 15 жовтня 2016 року. а також були змінені зобов'язання позичальника щодо строків та розміру погашення кредиту і нарахованих відсотків (а.с.16-17). Додатковими угодами № 5 від 22 травня 2013 року, № 6 від 05 червня 2013 року та № 7 від 08 липня 2013 року було встановлено строки погашення заборгованості (а.с. 18-20). Банк виконав взяті на себе зобов'язання та надав [PERSON] кредит у розмірі 380 000 грн., що підтверджується меморіальним ордером № 1369 від 16 жовтня 2008 року (а.с.21). [PERSON] не виконував належним чином взяті на себе зобов'язання, в результаті чого станом на 18 листопада 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 704 512 грн. 43 коп., яка складається з: 356 803 грн. 42 коп. - зобов'язання за основним боргом (в тому числі 1001 грн. 73 коп. прострочено); 199 884 грн. 51 коп. - нараховані та не сплачені відсотки за користування кредитними коштами; 120 682 грн. 53 коп. - прострочені відсотки за користування кредитними коштами; 250 грн. 00 коп. - прострочена заборгованість за комісією, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 22-25). Одночасно з укладання договору банківського кредиту № 01-Ф-К/08-Д, 16 жовтня 2008 року, для забезпечення виконання в повному обсязі зобов'язань позичальника щодо повернення кредиту, перерахування процентів за користування кредитом, комісії, пені, штрафних санкцій, будь-яких інших платежів між ВАТ АБ «Укргазпромбанк» та [PERSON], [PERSON] було укладено іпотечний договір, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Віхровим С.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 57. Предметом іпотеки є: домоволодіння [ADDRESS], який належить їм на праві власності, а саме: [PERSON] належить 51/100 частини домоволодіння на підставі договору дарування, посвідченого 15 лютого 1997 року приватним нотаріусом міського нотаріального округу Колодій Л.М. та зареєстрований за реєстровим № 371, а [PERSON] належить 49/100 частин домоволодіння на підставі договору дарування, посвідченого 27 серпня 2004 року Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 4-466. предмет іпотеки сторони оцінили в сумі 768754 грн.(а.с.3). Згідно звіту про оцінку вартості домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], станом на 31 березня 2016 року ринкова вартість об'єкта оцінки становить 701 815 грн. Судом встановлено, що при укладанні іпотечного договору, Іпотекодавці надали домову книгу, з якої вбачається, що у будинку [ADDRESS] значаться зареєстрованими три особи, зокрема: [PERSON], [PERSON] та дружина [PERSON]. На час укладання іпотечного договору, у [PERSON] була малолітня дитини: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.72) у [PERSON] був син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.83). Суд критично ставиться до довідки голови квартального комітету № 27 [PERSON] про те, що за адресою: [ADDRESS] значаться зареєстрованими малолітні діти [PERSON] та [PERSON], оскільки згідно повідомлення адресно-довідоткового підрозділу ГУВМС УДМС України зазначені особи за даною адресою зареєстрованими або знятими з реєстрації не значаться. У судовому засіданні представник відповідача в обґрунтування зустрічного позову просив визнати недійсним договір іпотеки від 16 жовтня 2008 року, з підстав того, що в порушення ст. 29 ЦК України, ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» та ст. ст. 17,18 Закону України «Про охорону дитинства» ст. ст. 177 СК України при укладанні іпотечного договору була відсутня попередня згода органу опіки та піклування, що є підставою для визнання такого правочину недійсним. Вказану правову позицію підтвердив Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-1055цс15 від 27 січня 2016 року. яка має бути обов'язково врахована судом. Представник позивача, враховуючи висновок викладений у Постанові Верховного суду України у справі № 6-2940 цс 15 від 20.01.2016 року звернув увагу суду та той факт, що хоч і відбулося укладання іпотечного договору без попереднього дозволу органу опіки і піклування, проте даний факт не призвів до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітніх осіб на користування житлом. А також на те, що відповідно до п. 6 іпотечного договору, іпотекодаці заявили, що на день підписання цього договору вони є власниками предмету іпотеки, та передача предметі іпотеки в іпотеку не порушує ніяким чином прав інших членів сім'ї іпотекодавців. Постановою судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року були вирішені питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом вказаної норми матеріального права. Згідно зі ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Відповідно до п. 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання. Відповідно до частини четвертої ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», держава охороняє і захищає права та інтерес дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки та особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовитися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України). Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Згідно зі ст. 9 Закону України «Про іпотеку», Іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містить норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Відповідно до ч. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Отже, якщо власник майна одночасно є законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Представником відповідача, у відповідності до ст. 60 ЦПК України не доведено той факт, що [PERSON] та [PERSON] при укладанні іпотечного договору, діявши добросовісно в інтересах дітей, повідомляли Банк про майнові права малолітніх дітей на предмет іпотеки. Неправдиве повідомлення батьками, які водночас є законними представниками неповнолітньої, малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїм правом законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Більш того, відповідно до п. 6 іпотечного договору, іпотекодаці заявили, що на день підписання цього договору вони є власниками предмету іпотеки, та передача предметі іпотеки в іпотеку не порушує ніяким чином прав інших членів сім'ї іпотекодавців. З огляду на викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір іпотеки укладено відповідно до вимог закону. Виходячи з того, що іпотечний договір є дійсним, відповідач [PERSON] має перед ПАТ «Укргазпромбанк» прострочену заборгованість, позов банку підлягає задоволенню шляхом звернення стягнення за іпотечне майно у спосіб, визначений умовами договору. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку», в редакції, яка діяла на час укладання договору, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Статтею 12 Закону України «Про іпотеку», в редакції, яка діяла на час укладання договору, передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно ст. 35 Закону України «Про іпотеку», в редакції, яка діяла на час укладання договору, у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», в редакції, яка діяла на час укладання договору, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з п. 9.1 іпотечного договору, у разі невиконання (у тому числі неналежного виконання) зобов'язань за кредитним договором та/або цим договором, Іпотекодержатель має право достроково стягнути наданий кредит та задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 10 іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися, зокрема, на підставі рішення суду шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання або шляхом продажу предмету іпотеки іпотекодержателем від свого імені. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється способом за вибором іпотекодержателя. Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України (узагальнення) та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5), якщо в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або у відповідному застереженні в іпотечному договорі передбачений такий спосіб звернення стягнення, як набуття права власності на предмет іпотеки, іпотекодержатель на підставі ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Ця позиція підтримується практикою Верховного Суду України (постанови: від 26 грудня 2011 р. у справі № 3-139гс11/33/14; від 11 грудня 2013 р. № 6-124цс13). При цьому резолютивна частина судового рішення повинна містити формулювання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності. Тобто сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку встановленого ст. 37 Закону України «Про іпотеку». З врахуванням наведеного, та виходячи із того, що право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя, та те що позивач, як іпотекодержатель, звернувся до суду із вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю предмета іпотеки у власність така позовна вимога підлягає задоволенню відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України у спосіб, заявлений у позовній вимозі. На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] слід стягнути в рівних частках з на користь Публічного акціонерного товариства «УКРГАЗПРОМБАНК» судові витрати по справі у розмірі по 1 827 грн. з кожного. Що стосується судових витрат за зустрічним позовом, то вони поверненню не підлягають, оскільки судом в задоволенні зустрічного позову відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved