Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

У квітні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 15 вересня 2010 року по справі № 22 ц-3019 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 158500,00 грн. В ході примусового виконання рішення № 22 ц-3019 з відповідача було стягнуто кошти в розмірі 18686,33 грн. Так сума грошового зобов`язання [PERSON] перед позивачем зменшилася до 139813,67 грн., яку відповідач не сплатив. Просила стягнути з відповідача на її користь інфляційні втрати за період з 17.11.2011 по 14.04.2020 року у розмірі 204462,53 грн. та три відсотки річних за період 17.11.2011 по 14.04.2020 у розмірі 35290 у зв`язку із простроченням виконання грошового зобов`язання згідно рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 15.09.2010 року у справі № 22 ц-3019. Ухвалою судді Подільського районного суду Київської області від 06.07.2021 у справі відкрито спрощене позовне провадження. Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2021 матеріали вказаної справи передані на розгляд судді Головчаку М.М. У встановлений ухвалою строк відзив від відповідача не надійшов. Позивач у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити та розглядати справу без її участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату і час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву, заяву про розгляд справи без його участі не подав. Згідно із статтею 280 ЦПК України, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи й ухвалити заочне рішення на підставі наявних у ній доказів. У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд доходить наступного висновку. Як встановлено, рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 15 вересня 2010 року по справі № 22 ц-3019 рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 30.03.2010 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] задоволено частково. Визнано недійсним договір оренди з викупом від 15.10.2008, укладений між [PERSON] і [PERSON] та постановлено повернути сторони в попередній стан. Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] 158500,00 грн., автомобіль марки «Вольво» білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , 1996 року випуску залишено [PERSON] . Рішенням суду апеляційної інстанції змінене рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 30.03.2010 та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 158500 грн. Із розпорядження № 628/1 від 17.11.2011 року Васильківського міськрайонного управління відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області № ЄДРВП 27724009 вбачається, що 07.11.2011 під час примусового виконання виконавчого документа виданого Кам`янець-Подільського міськрайонного суду про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 158500,00 грн. грошові кошти у розмір 20818,13 грн., з яких 18686,33 грн. перераховані на рахунок [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І Загальні положення про зобов`язання книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Така правова позиція викладена й в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц). Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, судом встановлено, що відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджує рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 15 вересня 2010 року про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 158500,00 грн. Оскільки, відповідач порушив грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України. Згідно з наданим позивачем розрахунком, 3 % річних, нарахованих на суму заборгованості, за період з 17 листопада 2011 року по 14 квітня 2020 року складають 35290грн. Згідно з наданим позивачем розрахунком, інфляційні втрати за період з 17 листопада 2011 року по 14 квітня 2020 року, складає на загальну суму 204462,53 грн. Суд погоджується із зазначеними розрахунками, крім того суд враховує, що відповідачем зазначена сума 3% річних та інфляційних втрат не оспорювалася. З огляду на зазначене, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь вищезазначених сум заборгованості, а тому позов підлягає задоволенню. Згідно ч.2 ст.133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Згідно пенсійного посвідчення позивача вона є інвалідом 2-ої групи довічно. Оскільки позов підлягає задоволенню повністю, а позивачем при подачі позову судовий збір не сплачувався, то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 2397,53 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved