Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-27 00:00:00

У липні 2015 року позивач прокуратура міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] за участю третьої особи Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Марчук Катерини Володимирівни про визнання договору недійсним та визнання спадщини відумерлою. Посилаючись на те що [PERSON] 26.02.2014 видана нотаріально посвідчена довіреність строком на 5 років, яка дійсна до 26.02.2019, якою вона уповноважила [PERSON] володіти, користуватись та розпоряджатись (продавати, надавати в оренду тощо) земельною ділянкою площею 0,1500 га, розташованою за адресою: [ADDRESS], та квартирою [ADDRESS]. Відповідно до актового запису про смерть № 4174 від 06.03.2014 виданого відділом реєстрації смерті у м. Києві, та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть від 05.05.2015 [PERSON] померла [INFO]. На підставі довіреності [PERSON] від імені померлої [PERSON] 25.03.2014 уклала договір купівлі-продажу трикімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 83,5 кв. м, житловою площею 55,7 кв. м з [PERSON] Цього ж дня, 25.03.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В. до Державного реєстру прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність , тому вказаний договір просять визнати недійсним, оскаржуваним договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 25.03.2014 порушено права та законні інтереси Київської міської ради щодо управління та розпорядження майном (спірною квартирою), яке відповідно до законодавства повинно перейти у власність територіальної громади міста Києва , тому прокуратура міста звертається до суду з даним позовом на захист інтересів держави в особі Київської міської ради. Вважають що, квартира [ADDRESS], яка залишилась після смерті [PERSON], має бути визнана судом відумерлою спадщиною та перейти у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 25.03.2014 між [PERSON], від імені якої діяла [PERSON], та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріальної округу Марчук К.В. Визнати квартиру [ADDRESS] загальною площею 83,5 кв. м, житловою площею 55,7 кв. м, відумерлою спадщиною [PERSON], яка померла [INFO] та передати квартиру [ADDRESS] вартістю 5 141 040 грн. у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Представники відповідача [PERSON] -[PERSON], [PERSON] заперечували щодо задоволення позову.Зазначив, що підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним немає. Відповідач [PERSON], третя особа Марчук К.В. до судового засідання не з'явилися з невідомих причин. Тому, суд розглянув справу у відсутність відповідача та третьої особи, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з такого. Судом встановлено , що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 30.07.1993, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району згідно з розпорядженням (наказом) від 30.07.1993 № 314С зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризаці 16.08.1993 за № 1238, квартира [ADDRESS] належала в рівних частках [PERSON] та [PERSON] Після смерті [PERSON], який помер [INFO], спадкоємцем його майна а саме 1/2 частини квартири [ADDRESS], стала [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 29.12.2008 державним нотаріусом Шостої Київсько державної нотаріальної контори, та витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі від 29.12.2008. [PERSON] 26.02.2014 видана нотаріально посвідчена довіреність строком на 5 років, яка дійсна до 26.02.2019, якою вона уповноважила [PERSON] володіти, користуватись та розпоряджатись (продавати, надавати в оренду тощо) земельною ділянкою площею 0,1500 га, розташованою за адресою: [ADDRESS], та квартирою [ADDRESS]. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 248 Цивільного кодексу України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність. У раз смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає свої повноваженн: за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків. Відповідно до актового запису про смерть № 4174 від 06.03.2014 виданого відділом реєстрації смерті у м. Києві, та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть від 05.05.2015 [PERSON] померла [INFO]. На підставі вищезазначеної довіреності [PERSON] від імені померлої [PERSON] 25.03.2014 уклала договір купівлі-продажу трикімнатної квартирі [ADDRESS] з [PERSON] 25.03.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В. до Державного реєстру прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] Згідно з довідкою ф. № 3 від 08.05.2015 № 1323, виданою КП «По утриманню та експлуатації житлового фонду «Липкижитлосервіс», в квартирі [ADDRESS] ніхто не зареєстрований. Померла [PERSON] знята з обліку 17.06.2014. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечить цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України право власності припиняється, зокрема, у разі смерті власника. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно зі ст.ст. 1268 - 1270 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст. 29, ч. 2 ст. 1221 Цивільного кодексу України (п. З постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS], яка відповідно до ст.ст. 1220, 1268 - 1270 Цивільного кодексу України спадкоємцями [PERSON] не прийнята. Відповідно до інформації Шостої Київської державної нотаріальної контори № 1873/01-16 від 08.05.2015 спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась, тобто спадщина ніким прийнята не була. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.1277 Цивільного кодексу України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. З моменту відкриття спадщини після смерті [PERSON] пройшло більше року. Відповідно до ч.І ст. 278 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні, або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді за місцем відкриття спадщини. Частиною 3 ст.1277 Цивільного кодексу України встановлено, що спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем її відкриття. Право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] припинилося [INFO] у зв'язку з її смертю. Представництво за довіреністю припинилося узв»язку з смертю особи, яка видала довіреність Наведене свідчить про те, що спірна квартира не могла бути продана 25 березня 2014 року за довіреністю [PERSON], яка померла [INFO], Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною п'ятою статті 203 ЦК України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. З огляду на абсолютність права власності власнику надається багато прийомів, способів та засобів захисту свого права. Одним із таких засобів є витребування майна із чужого незаконного володіння. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що належна квартира [PERSON] на праві власності був відчужена без належних на те підстав, що договір купівлі-продажу квартири є нікчемним, оскільки довіреність на продаж квартири припинила дію та квартира вибула з їх володіння поза волею та повинна бути визнана відумерлою спадщиною та перейти в власність територіальної громади. Відповідно до ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (ст. 245 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх сукупності. При таких обставинах суд дійшов висновку про те, що належне їй на праві власності майно вибуло поза волею територіальної громади , а відтак спірна квартира підлягає витребуванню в добросовісного набувача на користь територіальної громади відповідно до ст. 388 ЦК України Крім того, відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, важливою умовою звернення з віндикаційним позовом (ст. 388 ЦК України) є відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин. Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем - та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне. За п. 3 ч.1 ст. 388 ЦК України можливість витребувати майно від добросовісного набувача є за наявності у діях власника майна волі на передачу майна. За змістом наведеного майно, яке вибуло з володіння власника не з її волі іншим шляхом, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Вказане стверджується правовими позиціями Верховного Суду України постанова від 7.11.2012р. № 6-107 цс 12 , постанова від 11 червня 2014 року № 6-52цс14. ,постанова від 1 липня 2015 р. у справі № 6-619цс15 постанова від 2 вересня 2015 р. у справі № 6-1168цс15 Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Тому, доводи позивача про те, що договір купівлі-продажу квартири підлягає визнанню недійсним, оскільки суперечить вимогам ст. 658 Цивільного кодексу України, є безпідставними, у зв'язку з чим позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу квартири задоволенню не підлягають. Оскільки у справі, встановлено, що спірна квартира вибула з володіння територіальної громади поза волею, а відтак підлягає витребуванню в добросовісного набувача на користь територіальної громади відповідно до ст. 388 ЦК України , а не шляхом звернення до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed