Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

У липні 2016 року позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва із вказаним позовом до відповідачів ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON], у якому, після подання уточненої позовної заяви, просив суд визнати кредитний договір № 055-2008-1159 від 14.04.2008 на придбання майна та іпотечний договір від 14.04.2008, який укладений відповідачами, недійсними, посилаючись на те, що оспорювані правочини підписані без належно оформленої та нотаріально закріпленої згоди чоловіка позичальника за кредитним договором. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Присутній у судовому засіданні представник відповідача ПАТ «Універсал Банк» заперечував проти задоволення позову, просив суд відмовити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, повідомлялася про час, дату, місце судового розгляду належним чином, про причини неявки до суду не повідомила, заяви, клопотання не направила. Суд, заслухавши представників сторін, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів у матеріалах справи, оцінивши їх у сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 14.04.2008 між відповідачами ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 055-2008-1159 на придбання майна на суму 81300 швейцарських франків, що дорівнює еквіваленту 411214,26 грн. 26 коп., за курсом НБУ на день укладення зазначеного договору /а. с. 7-12/. 14.04.2008 відповідачем [PERSON] придбано квартиру [ADDRESS] /а. с. 16/. Одночасно з укладенням договору купівлі-продажу предмету іпотеки, 14.04.2008, між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] укладено іпотечний договір, зареєстрований у реєстрі за № 778, відповідно до п.п. 1.1 якого [PERSON] як іпотекодавець передала в іпотеку іпотекодержателю ПАТ «Універсал Банк» об'єкт нерухомості - вказану квартиру [ADDRESS], у якості забезпечення повернення кредиту, наданого іпотекодержателем для придбання нерухомого майна /а. с. 13-14/. Згідно з рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12.02.2015, що набрало законної сили 24.02.2015, встановлено факт проживання однією сім'єю позивача з відповідачем [PERSON] без реєстрації шлюбу з 01.03.1996 по 12.02.2015 /а. с. 15/. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26.10.2015, яке набрало законної сили 24.06.2016, визнано право спільної сумісної власності позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] на квартиру [ADDRESS] /а. с. 17/. Позивач стверджує, що про укладення іпотечного договору між відповідачами йому не було відомо, [PERSON] взяла у банку грошові кошти і у подальшому придбала майно - квартиру, та без згоди свого чоловіка передала це майно, що є спільною сумісною власністю, в іпотеку. Крім того, позивач наголошує, що банку було відомо про існування чоловіка [PERSON], адже даний факт навіть не приховувався самою позичальницею, однак банк проігнорував цю обставину, та включив до доходів, які будуть використовуватись для обслуговування кредиту і дохід позивача [PERSON] При цьому, не отримавши згоди останнього на укладення договору іпотеки. Відповідач [PERSON] також, не отримавши згоди чоловіка, погодилась укласти іпотечний договір. З огляду на це, вбачається, що і [PERSON], і ПАТ «Універсал Банк» діяли у цій ситуації недобросовісно. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Згідно із ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. За змістом ст.ст. 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Так, відповідно до частини п'ятої статті 11 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1. ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Право на спірну квартиру позивача та відповідача [PERSON], які на той час, як встановлено рішенням Броварського міськрайнного суду від 12.02.2015, проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, виникло з укладеного 14.04.2008 договору купівлі-продажу квартири. Тобто, на момент укладення відповідачем [PERSON] договору іпотеки квартира належала останній і позивачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності і для укладення договору іпотеки щодо неї згідно зі статтею 578 ЦК України та статтею 6 Закону України «Про іпотеку» необхідною була письмова нотаріально посвідчена згода позивача [PERSON] Це ж випливає і з положень частини другої статті 369 ЦК України та частини третьої статті 65 СК України, на підставі яких для укладення одним із подружжя договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, згода другого з подружжя має бути нотаріально посвідчена. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відповідна правова позиція Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України висловлена у справі № 1622цс15 від 07.10.2015, якою усунено розбіжності у застосуванні судами статей 203, 369 ЦК України, статті 74 СК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку», що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. Разом з тим, судом встановлено, що на час укладення спірного договору іпотеки [PERSON] вказала в анкеті позичальника від 22.01.2008, яка подавалася нею до ПАТ «УніверсалБанк», що є розлученою, і не зазначила, що перебуває у фактичних сімейних відносинах або є одруженою /а. с. 57/. Про те, що укладання договору іпотеки не порушені права та / або інтереси третіх осіб, а також права дітей, відповідач [PERSON] засвідчила і в п. 1.4 договорі іпотеки від 14.04.2008, і у договорі купівлі-продажу квартири від 14.04.2008, у п. 11, повідомила продавця про той факт, що вона купує квартиру за власні кошти, не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах /а. с. 13, 16/. Наведене свідчить про те, що на час укладення договору іпотеки 14.04.2008 банк не знав і не міг знати про те, що відповідач [PERSON] перебуває у фактичних шлюбних відносинах і необхідна згода на укладення цього договору позивача. Враховуючи встановлені судовим розглядом обставини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову визнання недійсними кредитного договору та договору про іпотеку.

Outcome: dismissed