Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-24 00:00:00

У липні 2018 року позивач звернулась до суду з позовною заявою, відповідно до якої, просила: - визнати недійсними з моменту укладання договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 13 квітня 2006 року між [PERSON], як продавцем та [PERSON], як покупцем, нотаріально посвідчений державним нотаріусом П'ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Кравцовою А.І. та зареєстрований в реєстрі за №4-508; - витребувати з чужого незаконного володіння фізичної особи [PERSON] нерухоме майно - квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] на користь фізичної особи [PERSON]; - судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позову, позивач вказала на те, що на підставі свідоцтв про право на спадщину № 3-4492, №3-4494, виданих 16.12.2004 року державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, позивачу належить двокімнатна квартира [ADDRESS]. Квартира була передана позивачу у спадок матір'ю, яка померла у 1997 році та сестрою, яка померла у 1999 році. Після 1999 року у квартирі постійно ніхто не мешкав, оскільки позивач має власне житло, родичів у м. Дніпрі немає. Через брак коштів, правовстановлюючі документи на квартиру позивач отримала у 2004 році, документи було належним чином зареєстровано у нотаріуса та БТІ. Починаючи з 1999 року позивач періодично навідувалась до квартири, сплачувала усі комунальні платежі, згодом прийняла рішення відключити газ, електроенергію, оформила усе з викликом комунальних служб. 18.08.2017 року до позивача приїхали сусідки та повідомили, що їх затопило з квартири [ADDRESS]. У цей же день, приїхавши до [ADDRESS] позивач виявила, що хтось змінив замки на вхідній двері до квартири, після цього, вона одразу викликала працівників поліції, надала їм свої документи, що вона є власником квартири. Звернувшись за правовою допомогою, позивачем виявлено, що в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно з'явився запис № 21590463 про реєстрацію права власності на належну позивачу квартиру [ADDRESS] за громадянином [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.07.2017, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Кононенко С.А. За вказаним фактом позивач звернулась із заявою до правоохоронних органів, за результатами розгляду цієї заяви 15.09.2017 зареєстроване кримінальне провадження № 42017041690000175 за ознаками ч.1 ст.190 КК України, розслідування якого здійснюється. З матеріалів кримінального провадження № 42017041690000175 вбачається, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 97217465 від 13.09.2017 року, квартира [ADDRESS] реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1299825212101, на цей час належить [PERSON] на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу. Однак, позивач будь - яких договорів купівлі - продажу квартири не укладала, квартиру не продавала, у зв'язку з чим позивач змушена звернутися до суду. В судовому засіданні позивач, її представник, кожний окремо, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені в позовній заяві. Відповідачі не з'явилися в судове засідання без поважних причин; належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання; не подали відзив; позивач не заперечувала проти такого вирішення справи та ухвалення заочного рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, та у зв'язку з ненаданням відповідачами відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Вислухавши позивача, її представника, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 16 грудня 2004 року державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] за померлою [PERSON] на ? частину квартири [ADDRESS], яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності (арк.с.12). Відповідно до Витягу з свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно [PERSON] на праві приватної власності у розмірі ? частки належить квартира [ADDRESS] (арк.с.13). 16 грудня 2004 року державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] за померлою [PERSON] на ? частину квартири [ADDRESS], яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності (арк.с.14). Відповідно до Витягу з свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно [PERSON] на праві приватної власності у розмірі ? частки належить квартира [ADDRESS] (арк.с.15). Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкту нерухомого майна, квартира за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] (арк.с.16). Як вбачається з договору купівлі - продажу від 13.04.2006 року [PERSON] продала [PERSON] квартиру, розташовану в [ADDRESS]. Договір посвідчено державним нотаріусом П'ятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Кравцовою А.І. (арк.с.20). Відповідно до висновку експерта № 28/2.1, 2.3/256 від 02.05.2018 року всі зображення бланку нотаріального документу серії [NUMBER], заповненого як договір купівлі - продажу квартири від 13.04.2006 року, зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] за № 4-508 нанесені електрографічним способом за допомогою поліхромної копіювально-розмножувальної техніки (кольоровий лазерний принтер, багатофункціональний пристрій, тощо). Спеціальний бланк нотаріального документу серії [NUMBER], заповнений як договір купівлі - продажу квартири від 13.04.2006 року, зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] за № 4-508, не відповідає встановленому зразку (арк.с.24). Згідно висновку експерта № 28/1.1/257 від 23.05.2018 року підпис та рукописний запис у графі «Дробязко» у графі «Субпідрядник» договору купівлі - продажу квартири від 13.04.2006 року [NUMBER] зареєстрованого в реєстрі за № 4 508 - виконаний не [PERSON], а іншою особою, з наслідуванням справжніх підписів [PERSON] (арк.с.25-31). Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2017 року накладено арешт на об'єкт нерухомості - [ADDRESS] (реєстраційний номер нерухомого майна 129982521210) із забороною розпоряджатися цим майном у будь - який спосіб) (арк.с.95-98). Згідно ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 березня 2018 року ухвала слідчого судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2017 року - скасована: накладено арешт на об'єкт нерухомості - [ADDRESS], право власності на яку зареєстровано за [PERSON] із забороною розпоряджатися цим майном; зобов'язано Відділ реєстрації майнових прав Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради внести відповідні відомості про обтяження нерухомого майна - квартири [ADDRESS] до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (арк.с.99-103). Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із частиною першою статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ЦК майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно зі ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Добросовісне придбання в розумінні ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). У цьому випадку приписи ч. 1 ст. 216 ЦК України не можуть застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужено третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК України. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, а позивачем доведено факт вибуття спірної квартири поза її волею, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 352 грн. 40 коп., з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved