Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

У липні 2015 року позивачі звернулися до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом до [PERSON] міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору [PERSON] обєднана Державна податкова інспекція Кіровоградської області Державної податкової служби та [PERSON] управління Державної казначейської служби України Кіровоградської області про визнання договорів оренди недійними та стягнення безпідставно отриманих коштів. Позов мотивує тим, що рішенням [PERSON] міської ради №1113 від 09.08.2013 року припинено дію договору оренди від 06.02.2012 року, реєстраційний номер 351030004000103 від 20.02.2012 року, укладеного з [PERSON], на земельну ділянку по вул. Червоноармійській, 56, площею 318,33 кв.м., надану для обслуговування вбудовано-прибудованого підвального приміщення магазину, за згодою сторін у звязку з тим, що приміщення вбудовано-прибудоване. Позивач стверджує, що відповідач отримав кошти, сплачені в рахунок орендної плати за землю згідно договору оренди землі є безпідставно отриманими, тому просить визнати недійсними з моменту укладення та до моменту розірвання договори оренди земельної ділянки із земель житлової та громадської забудови для обслуговування вбудовано-прибудованого підвального приміщення магазину по вул. Червоноармійській, 56 в місті Олександрії від 16.11.2011 року між [PERSON] міською радою та [PERSON], від 06.02.2012 року, укладеного відносно тієї ж земельної ділянки між [PERSON] міською радою та [PERSON]; стягнути з [PERSON] міської ради на користь [PERSON] безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 4 146 грн. 50 коп. та на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 12 502 грн. 27 коп. Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задоволити. Позивач [PERSON] надав письмову заяву в якій просить розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] міської ради позов не визнав та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представники третіх осіб, також просили слухати справу у їх відсутність. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Рішенням [PERSON] міської ради №345 від 30.09.2011 року, надано [PERSON] в оренду строком на 5 (пять) років земельну ділянку площею 318,33 кв.м. (у т.ч. 318,33 кв.м землі змішаного використання) за адресою: м. Олександрія, вул. Червоноармійська, 56 для обслуговування вбудовано-прибудованого підвального приміщення магазину, що належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 11.07.2007 року (реєстраційний номер 2690), за рахунок земель житлової та громадської забудови [PERSON] міської ради. Відповідно до рішення [PERSON] міської ради №451 від 30.12.2011 року, припинено дію договору від 16.11.2011 року, реєстраційний номер 351030004000076, оренди земельної ділянки по вул. Червоноармійській, 56 та зняти його з державної реєстрації та надано [PERSON] в оренду строком на 5 (пять) років земельну ділянку площею 318,33 кв.м. (у т.ч. 318,33 кв.м землі змішаного використання) за адресою: м. Олександрія, вул. Червоноармійська, 56 для обслуговування вбудовано-прибудованого підвального приміщення магазину, що належить їй. Позивач [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] Згідно рішення [PERSON] міської ради №1113 від 09.08.2013 року припинено дію договору оренди від 06.02.2012 року, реєстраційний номер 351030004000103 від 20.02.2012 року, укладеного з [PERSON], на земельну ділянку по вул. Червоноармійській, 56, площею 318,33 кв.м., надану для обслуговування вбудовано-прибудованого підвального приміщення магазину, за згодою сторін у звязку з тим, що приміщення вбудовано-прибудоване. На підставі вищезазначених рішень [PERSON] ради були укладені договори оренди землі з позивачами. Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно ст. 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі це угода сторін про взаємні зобовязання, відповідно до яких орендодавець за плату «розмір якої, форми платежу, терміни та порядок внесення і перегляду, індексації передбачається умовами договору, які не можуть суперечити законам України» передає орендареві у володіння і користування земельну ділянку для господарського використання на обумовлений договором строк. Стаття 18 Закону України «Про оренду землі» вказує, що після досягнення сторонами домовленості з питань орендної плати та інших істотних умов, підписання договору та його реєстрації, він набуває чинності та може бути змінений лише за взаємною згодою сторін, в тому числі і в частині розміру орендної плати. Частиною першою статті 93 ЗК України та статті 1 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Представник позивача стверджував, що [PERSON] міська рада не мала повноважень на прийняття рішень №345 від 30.09.2011 року та №451 від 30.12.2011 року, щодо оренди земельних ділянок з [PERSON] та [PERSON], але позовних вимог про скасування даних рішень не заявив, хоча судом було розяснено його право. Отже не є достатньою підставою для визнання таких договорів недійсними за відсутності встановлення обставин визнання вказаних рішень незаконними у судовому порядку, які сторонами в даній справі не доводилися. Договір оренди укладається на виконання рішення органу місцевого самоврядування й без скасування таких рішень у встановленому законом порядку відсутні правові підстави для визнання відповідних договорів недійсними. Таким чином, суд вказує, що договір оренди земельної ділянки державної чи комунальної власності може бути визнаний недійсним з підстав незаконності передання в оренду лише за умови визнання недійсним з моменту прийняття рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання в оренду цієї ділянки, що є підставою для укладення оспорюваного договору. Відповідно до ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування», органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними та фізичними особами. Зважаючи на обставини справи та положення законодавчих актів, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і субєкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Нормами ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Матеріали справи містять довідку №4303/10/20-32 від 03.12.2015 року, яка видана [PERSON] ОДПІ ГУ ДФС у Кіровоградській області де зазначено, що у період з 16.11.2011 року по 05.02.2012 року, [PERSON] перераховано 4 146 грн. 50 коп. плата за оренду землі. Відповідно до довідки №4303/10/20-32 від 03.12.2015 року, яка видана [PERSON] ОДПІ ГУ ДФС у Кіровоградській області, у період з 06.02.2012 року по 01.12.2015 року, [PERSON] перераховано 12 502 грн. 27 коп. плата за оренду землі. Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України обєктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України, безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Таким чином, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Отже вищезазначене дає можливість дійти висновку про те, що спірні договори або інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобовязальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобовязанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Набуття однією зі сторін зобовязання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобовяязання не є безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Як свідчить аналіз матерiалiв справи, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, на підставі договорів оренди земельної ділянки та рішень [PERSON] міської ради, які судом не визнанні незаконними та не скасовані. За таких обставин, суд дійшов висновку про безпідставність посилань позивача на те, що оспорювані суми вважається отриманими відповідачем безпідставно в розумінні статті 1212 ЦК України. Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобовязального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Верховний Суд України 02.10.2013 року висловив правову позицію у справі №6-88цс13 де вказав, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобовязання повернути майно позивачу. Згідно ст. 10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Представнику позивача було розяснено його право, але він ним не скористався. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: dismissed