Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-05 00:00:00

У квітні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго», Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» про визнання грошових коштів стягнених за рішенням суду такими, що не підлягають стягненню та про відновлення становища, яке існувало до порушення. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09.04.2020 позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків зазначених в ухвалі суду. 18.06.2020 на усунення недоліків позовної заяви [PERSON] подано уточнену позовну заяву до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» про визнання грошових коштів стягнених за рішенням суду такими, що не підлягають стягненню. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19.06.2020 [PERSON] продовжено строк на усунення недоліків позовної заяви, шляхом сплати судового збору та надання документу про сплату судового збору, яка виконана позивачем 08.07.2020. В обґрунтування позову, який подано у зв`язку із усуненням недоліків, зазначено, що відповідачем було припинено надання електроенергії за адресою: [ADDRESS] , особовий рахунок [NUMBER] . За рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.04.2012 у справі № 2-3580/2011 з позивача стягнуто на користь ВАТ «Запоріжжяобленерго» в особі Центральних районних електричних мереж вартість необлікованої електроенергії у розмірі 8 031,00 грн., державне мито у розмірі 80,31 грн. та витрати ітз розгляду справи у розмірі 120,00 грн. За інформацією Вознесенівськогло відділу ДВС, виконавчий лист № 2-35802011, виданий Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з позивача на користь відповідача вартості необлікованої електроенергії у розмірі 8 031,00 грн., державного мита у розмірі 80,31 грн. та витрат ітз розгляду справи у розмірі 120,00 грн. - до відділу державної виконавчої служби не надходив та на виконанні у відділі не перебуває. Таким чином, оскільки дії, щодо виконання зазначеного вище рішення відповідачем не були здійснені протягом 8 років, позивач вважає, що має право визнавати кошти стягнені за рішенням суду, а саме, вартості необлікованої електроенергії у розмірі 8 031,00 грн., стягнення державного мита у розмірі 80,31 грн. та витрат на ітз розгляду справи у розмірі 120,00 грн. - такими, що не підлягають стягненню та відповідно поновити своє право на отримання електроенергії за адресою: [ADDRESS] , особовий рахунок [NUMBER] . Крім того, відповідач не звертався із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, що дає позивачу право вважати, що відпали підстави, які зумовили припинення Публічним акціонерним товариством «Запоріжжяобленерго» надання електроенергії [PERSON] за адреслю: [ADDRESS] , особовий рахунок [NUMBER] . Таким чином, позивач просить суд визнати грошові кошти стягнені на користь Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» з [PERSON] за рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.04.2012 № 2-3580/2011 - такими, що не підлягають стягненню з [PERSON] , з підстав спливу строку на виконання рішення суду. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09.07.2020 у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті (відзиву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь). 21.07.2020 до суду надійшов відзив від представника відповідача Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» Глазунова В.В., відповідно до якого відповідач просить у позові [PERSON] відмовити у повному обсязі. Як вбачається із письмового відзиву, відповідач вважає, що обраний позивачем спосіб захисту прав та інтересів не відповідає способам, переліченим в статті 16 ЦК України. Як зазначає представник відповідача, звернення до ВДВС з приводу примусового стягнення за рішенням суду це є правом стягувача (кредитора), у той час, як до обовязків боржника входить виконання рішення суду. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За змістом статей 11, 15 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем. Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12.06.2013 у справі № 6-32цс13 та Верховним Судом у постановах від 17 травня 2018 року в справі № 2-64/11, від 04.07.2018 у справі № 590/479/16-ц. Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ч. 1 ст. 20 ЦПК України). Як встановлено судом, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.04.2012 у справі № 2-3580/2011, яке набрало законної сили 07.06.2012, з позивача стягнуто на користь ВАТ «Запоріжжяобленерго» в особі Центральних районних електричних мереж вартість необлікованої електроенергії у розмірі 8 031,00 грн., державне мито у розмірі 80,31 грн. та витрати ітз розгляду справи у розмірі 120,00 грн. Вказане рішення суду ні у добровільному, ні у примусовому порядку не виконано, стягнута за рішенням суду вартість необлікованої енергії, а також судові витрати позивачем на користь відповідача не сплачені, що не заперечувалося сторонами у справі,. Звертаючись до суду з позовом, позивач просив визнати грошові кошти, що були стягнені з нього на користь Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» за рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.04.2012 № 2-3580/2011 - такими, що не підлягають стягненню з [PERSON] , з підстав спливу строку на виконання рішення суду. Разом з тим, чинним законом не передбачено такого способу захисту цивільного права, зокрема ст. 16 ЦК України, як визнання грошових коштів, стягнутих за рішенням судутакими, що не підлягають стягненню, з підстав спливу строку на виконання рішення суду та який не є ефективним засобом захисту порушеного права позивача. Обраний позивачем спосіб захисту не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Як передбачено ст. 129 Конституції України, однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення. Статтею 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. За приписами ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 №18-РП/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012р. №11-рп/2012). Сам по собі факт не пред`явлення виконавчого листа, який видано на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, до Відділу державної виконавчої служби не є підставою для визнання стягнутих за рішенням суду сум такими, що не підлягають стягненню, оскільки звернення із заявою про примусове виконання рішення суду є правом стягувача, а не його обов`язком, у той час як обов`язком боржника, відповідно до зазначених вище вимог чинного законодавства, є виконання рішення суду, яке набрало законної сили. З викладених у позові обставин та позовних вимог [PERSON] судом не встановлено обставин, які би свідчили про те, що відповідачем ПАТ «Запоріжжяобленерго» порушені права позивача [PERSON] , які підлягають захисту у судовому порядку, шляхом визнання стягнутих за рішенням суду грошових коштів такими, що не підлягають стягненню, і що такий спосіб захисту права позивача є ефективним. З огляду на викладені обставини суд дійшов висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України сплачений судовий збір позивачу не відшкодовується.

Outcome: dismissed