Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

У липні 2018 року позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до відповідача про стягнення моральної шкоди, завданої несвоєчасною виплатою заробітної плати. В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що наказом №9-к від 05.05.2005 року він був прийнятий до ДП «Мелітопольський завод «Гідромаш» на посаду механіка в енергомеханічний відділ. Починаючи з серпня 2016 року відповідач припинив регулярну виплату йому заробітної плати, посилаючись на відсутність коштів на підприємстві. Заборгованість спочатку утворилась за період з січня 2017 року по березень 2017 року та з вересня 2017 року по грудень 2017 року. У добровільному порядку відповідач відмовлявся виплатити заборгованість, у зв'язку з чим позивач змушений був звернутися із заявою про видачу судового наказу. 02.02.2017 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області був виданий судовий наказ, яким з відповідача на користь позивача стягнуто суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.08.2016 року по 31.12.2016 року в сумі 12455 гривень 91 копійка. 28.03.2018 року був виданий судовий наказ, яким з відповідача стягнуто на користь позивача суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.01.2017 року по 31.03.2017 року та з 01.09.2017 року по 31.12.2017 року у розмірі 12287 гривень 41 копійка. Позивач вказує, що дії відповідача з невиплати йому заробітної плати поставили його у скрутне становище, унеможливили забезпечення нормального існування його та членів його сім'ї, що мало наслідком виникнення тяжкого психологічного стану, а також зумовило необхідність після повного робочого дня шукати додаткові джерела доходу для забезпечення свого існування. Позивач зазначає, що завдана моральна шкода обумовлюється моральним та фізичним стражданням внаслідок порушення його законних прав, честі, гідності, моральними переживаннями, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми. Таким чином, позивач вважає, що незаконними діями відповідача йому нанесено моральну шкоду, яку він оцінює у 25000 гривень. Позивач у судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягає у повному обсязі за заявленими у позовній заяві доводами та підставами, проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник позивача - адвокат [PERSON] у судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягала, проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача у судове засідання не з'явився з невідомих причин, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином рекомендованим листом з повідомленням. Про поважні причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення справи, розгляд справи за його відсутності чи заперечень проти позовних вимог від нього не надходило. Через неявку представника відповідача у судове засідання з невідомих причин, на підставі заяви позивача, у відповідності зі ст. 280 ЦПК України, суд вважає за необхідне ухвалити у справі заочне рішення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об'єктивному та всебічному з'ясуванні обставин справи, прийшов до висновку, що заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом №9-к від 05.05.2005 року позивач був прийнятий до ДП «Мелітопольський завод «Гідромаш» на посаду механіка в енергомеханічний відділ, що також підтверджується доданою до матеріалів справи копією витягу з трудової книжки позивача (а.с.5). Згідно зі ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч.1 ст.21 вказаного Закону, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Частиною 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Таким чином, право на своєчасне отримання заробітної плати є одним із найважливіших соціально-трудових прав громадян, яке забезпечує можливість реалізації людиною основоположних прав, зокрема, права на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло (ст.48 Конституції України). Зазначеному праву кореспондує обов'язок роботодавця здійснювати своєчасну оплату праці в порядку і строки, передбачені законом або договором. Судом встановлено, що всупереч вищезазначеному, з боку відповідача було допущено порушення трудових прав позивача, а саме права на своєчасне отримання заробітної плати. Судовим наказом, виданим Мелітопольським міськрайонним судом 02 лютого 2017 року у цивільній справі №320/567/17-ц за заявою [PERSON] про видачу судового наказу про стягнення з ДП «Мелітопольський завод «Гідромаш» нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, з боржника - Державного підприємства «Мелітопольський завод «Гідромаш» на користь [PERSON] стягнуто заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.08.2016 року по 31.12.2016 року в сумі 12455,91 гривень (а.с.6). Судовим наказом Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області № 320/2297/18 від 28.03.2018 року, копія якого додана до матеріалів справи, з Державного підприємства «Мелітопольський завод «Гідромаш» на користь [PERSON] стягнуто заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.01.2017 року по 31.03.2017, а також з 01.09.2017 року по 31.12.2017 року у розмірі 12287,41 гривень (а.с.7). Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз'яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, примусове стягнення заробітної плати), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК). Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом виплати заробітної плати, а має самостійне юридичне значення. Під час розгляду справи судом встановлено, що позивачеві протягом декількох місяців, з порушенням строків, встановлених чинним законодавством, не виплачувалась заробітна плата. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що дії відповідача з невиплати йому заробітної плати поставили його у скрутне становище, унеможливили забезпечення нормального існування його та членів його сім'ї, що мало наслідком виникнення тяжкого психологічного стану, а також зумовило необхідність після повного робочого дня шукати додаткові джерела доходу для забезпечення свого існування. Суд вважає, що неотримання заробітної плати протягом декількох місяців, а саме за період з 01.08.2016 року по 31.12.2016 року, з 01.01.2017 року по 31.03.2017, а також з 01.09.2017 року по 31.12.2017 року, завдало позивачу душевних страждань, оскільки вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки змусило вдатися до пошуку способів матеріального забезпечення себе та своєї сім'ї, для реалізації свого права на достатній життєвий рівень, порушило встановлений в родині порядок організації життєдіяльності та відпочинку. Тому вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь заподіяної моральної шкоди суд вважає цілком законними та обґрунтованими. Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодування позивачеві з боку відповідача, суд враховує обставини порушення трудових прав позивача, умови, що сприяли таким обставинам, поведінку відповідача, ступень душевних страждань позивача. З урахуванням зазначених обставин справи, виходячи із принципів розумності, зваженості та справедливості, суд вважає, що позивачеві за рахунок відповідача підлягає відшкодуванню моральна шкода в розмірі 5000 грн. На підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору, тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial