Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

У липні 2014 року позивач звернувся до суду із зазначеними вимогами, мотивуючи їх тим, що 22.07.2008 між ним та ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є АТ «Дельта Банк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 2619/0708/71-059, згідно умов якого відповідач надав позивачеві кредитні кошти у розмірі 100 000 доларів США, а позивач, у свою чергу, зобов'язався повернути суму кредиту у строк до 22.07.2038 року. Позивач та його представники просили суд задовольнити заявлені вимоги посилаючись на те, що вказаний договір не відповідає вимогам закону та порушує права позивача. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення заявлених вимог, просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 22.07.2008 між ним та ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є АТ «Дельта Банк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №2619/0708/71-059, згідно умов якого відповідач надав позивачу кредитні кошти у розмірі 100 000 доларів США, а позивач, у свою чергу, зобов'язався повернути суму кредиту у строк до 22.07.2038 року. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що при укладанні оспорюваного договору відповідач, всупереч вимогам Закону «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, не надав чіткої інформації про умови кредитування, внаслідок чого вона була введена в оману працівниками відповідача щодо дійсних умов договору, тому вказаний договір підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 230 ЦК України. У відповідності до ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин вважається недійсним. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п.20 постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», на відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Пред»являючи позов про визнання договору недійсним з посиланням, що він був укладений під впливом обману, позивач не надала суду достатніх доказів того, що в момент вчинення вказаного правочину представники відповідача навмисно ввели її в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наряду з цим, як вбачається з матеріалів справи, при укладанні оспорюваного договору позивач була ознайомлена з його змістом та погодилась з умовами зобов'язання, про що свідчить відповідний підпис позивача на кожній сторінці договору. Таким чином, посилання позивача на обставини, які відповідно до положень закону можуть слугувати підставою для визнання оспрюваного договору недійсним, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Будь-яких доказів того, що спірний договір не відповідає вимогам закону або укладений під впливом обману з боку працівників банку, як про це стверджує позивач, суду представлено не було. Оскільки посилання позивача не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а відтак в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed