Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-10 00:00:00

У липні 2014 року позивач звернувся до суду з уточненим в подальшому позовом до відповідачів, в якому просив визнати недійсними договори купівлі-продажу квартири [ADDRESS]: №3-849 від 13.06.2000 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON]; №1094 від 16.06.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON]; договір іпотеки №1410 від 30.08.2013 року, укладеного між [PERSON] та кредитною спілкою «Східноєвропейська кредитна спілка»; договір купівлі - продажу квартири №1852 від 19.11.2013 року, укладеного між кредитною спілкою «Східноєвропейська кредитна спілка» та [PERSON]; договір купівлі-продажу квартири №1344 від 28.11.2013 року, укладеного між [PERSON] та підприємством об'єднання громадян «Агентство нерухомості «Аврора» Харківської обласної громадської організації «Союз інвалідів ЧАЕС та Афганістану». Також просив суд виселити та зняти з реєстрації [PERSON], яка на його думку незаконно вселилась та зареєструвалась у квартирі [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що його батько, мати та рідна сестра [PERSON] у 1998 році приватизували 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] та отримали свідоцтво про право власності №2А-98-131449 від 14.04.1998 року. Після смерті батьків, його сестра [PERSON] стала єдиним власником квартири. Вказував, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17.06.2014 року [PERSON] було визнано недієздатною, а його призначено опікуном рідної сестри. Зазначав, що у січні 2014 році йому стало відомо від сусідів, що у квартирі сестри поселились незнайомі люди, а пізніше йому стало відомо, що квартиру, в якій мешкала [PERSON] було продано п'ять разів. Посилаючись на те, що його рідна сестра [PERSON] майже сорок років знаходилась на обліку у психоневрологічному диспансері, то Харківська біржа нерухомості використала безпорадній стан його сестри та продала її квартиру. Вказував, що не один договір купівлі - продажу не був направлений на реальне настання правових наслідків, а тому відповідно до ч.5 ст. 203 ЦК України це є підставою для визнання їх недійсними. Крім того, зазначав у позові, що на теперішній час квартира [ADDRESS] є офісом агентства нерухомості та в ній ніхто не мешкає, у зв'язку з чим, її теперішній власник [PERSON] підлягає виселенню та зняттю з реєстрації. У зв'язку з вищезазначеним, просив суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. В судове засідання позивач [PERSON], його представник [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 21.01.2014 року, не з'явились, про місце і час розгляду справи повідомлялись належним чином (Т.2 а.с.63), причини неявки суду не повідомили. В попередніх судових засіданнях представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягала, в обґрунтуваннях посилалася на обставини, викладені в позовній заяві та вказувала, що підставою для визнання договорів недійсними є те, що вони у собі не несли правових наслідків, квартира жодного разу не використовувалась за призначенням, нові власники у неї не жили, а одразу продавали. Зважаючи на положення ч.3 ст. 27 ЦПК України, відповідно до якого, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки, та з урахуванням необхідності дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, суд розглянув цивільну справу з урахуванням усіх письмових доказів, які були долучені до матеріалів справи. Відповідач Кредитна спілка «Східноевропейська кредитна спілка» в особі його голови Зозулі А.В. в судове засідання не з'явився, надав письмові заперечення на позов, в яких вказував, що вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними, та просив розглянути справу за його відсутності. Відповідачі Харківська біржа нерухомості, [PERSON], [PERSON], [PERSON], підприємство об'єднання громадян «Агентство нерухомості «Аврора» Харківської обласної громадської організації «Союз інвалідів ЧАЕС та Афганістану» у судове засідання не з'явились, про місце і час розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотань до суду не надавали. Треті особи по справі також були належним чином повідомлені про судове засідання, проте не з'явились з невідомих для суду підстав. Суд, проаналізувавши пояснення представника позивача та заперечення Кредитої спілки «Східноевропейська кредитна спілка», які були надані сторонами 30.01.2015 року, дослідивши матеріали справи та об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, приходить до наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Судом встановлено, що [PERSON] була власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.04.1998 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.06.2000 року (Т.1 а.с.9-11). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, судом встановлено, що на підставі договору купівлі - продажу №3-849 від 13.03.2000 року, посвідченого Харківською біржею нерухомості, в подальшому [PERSON] став власником спірної квартири (а.с.22 зворотна сторона). Крім того, як вбачається з інформаційної довідки, в подальшому квартира [ADDRESS] була неодноразово продана та на теперішній час її власником є підприємство об'єднання громадян «Агентство нерухомості «Аврора» Харківської обласної громадської організації «Союз інвалідів ЧАЕС та Афганістану» (а.с.22). Розглядаючи вимоги позивача про визнання недійсними всіх договорів купівлі - продажу спірної квартири з підстав того, що всі вони не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Судом встановлено, що позивач та його представник не надали до суду належних доказів того, що договір купівлі продажу №3-849 від 13.03.2000 року, який вони оспорюють, був укладений з порушенням ч. 5 ст.203 ЦК України, оскільки по суті він був направлений на передачу у власність майна покупцеві, а відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Посилання представника позивача на те, що фактично у спірній квартирі новий власник [PERSON] не мешкав не є підставою для визнання договору купівлі - продажу недійсним. З огляду на вищезазначене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання недійсним договір купівлі - продажу квартири №3-849 від 13.03.2000 року є такими, що не підлягають задоволенню. У зв'язку з цим, оскільки вимоги позивача про визнання наступних договорів купівлі - продажу квартири, які в подальшому були укладені між відповідачами по справі та договір іпотеки №1410 від 30.08.2013 року, укладеним між кредитною спілкою «Східноевропейська кредитна спілка» та [PERSON] на умовах забезпечення кредитного договору №КСНП-74 від 30.08.2013 року, недійсними, є по суті похідними від першої вимоги, то судом не вбачається підстав для їх задоволення. Крім того, суд звертає увагу позивача, що в пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Отже, суд зауважує, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст.ст. 215, 216 Цивільного кодексу України, якщо такий позов звернено до набувача, який не набув майно за договором, укладеним безпосередньо з позивачем. Такий захист можливий лише шляхом пред'явлення віндікаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 Цивільного кодексу України, які дають право витребувати майно від добросовісного набувача. Ураховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України та виходячи зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник зобов'язаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі, а набувач - довести, що він придбав майно за відплатною угодою й що він не знав і не міг знати про те, що придбаває майно в особи, якій не належить право його відчуження. Таким чином, суд приходить до висновку, що у частині визнання недійними договори купівлі - продажу квартири, на підставі яких була в подальшому набута спірна квартира відповідачами [PERSON], [PERSON], кредитною спілкою «Східноевропейська кредитна спілка», підприємством об'єднання громадян «Агентство нерухомості «Аврора» Харківської обласної громадської організації «Союз інвалідів ЧАЕС та Афганістану» позовні вимоги також не підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги [PERSON] про виселення [PERSON] зі спірної квартири та зняття її з реєстрації, то суд приходить до висновку, що вона також є безпідставною, оскільки за своєю суттю є похідною від попередніх вимог позивача, у задоволенні яких йому було відмовлено. Крім того, судом було встановлено, що власником квартири [ADDRESS] на теперішній час є підприємство об'єднання громадян «Агентство нерухомості «Аврора» Харківської обласної громадської організації «Союз інвалідів ЧАЕС та Афганістану». Доказів незаконного проживання та реєстрації в ній [PERSON] матеріали справи не містять. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed