Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] третя особа Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Амур-Нижньодніпровського РА ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення. В обґрунтування позову посилаючись на те, що згідно договору дарування від 13 травня 1993 року позивачу належить домоволодіння №120 по вулиці Мольєра у м. Дніпропетровську. В даному домоволодінні зареєстровані відповідачі по справі, а саме колишня дружина власника будинку [PERSON] та його донька [PERSON] Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду від 06.12.2012. З зазначеного часу відповідачка [PERSON] переїхала проживати у власний будинок, який розташований за адресою: вул. Терешкової, 4, смт. Божедаровка, Криничанського району, Дніпропетровської області, однак зареєструватися у вказаному домоволодінні відмовляється та залишається зареєстрована у будинку, який належить позивачу. Відповідачка [PERSON] є донькою позивача. Яка, після одруження, майже останні пять років теж не мешкає у домоволодінні №120 по вулиці Мольєра у м.Дніпропетровську та проживає за адресою: [INFO] разом з чоловіком [PERSON] та донькою [PERSON]. Зараз позивач перебуває у шлюбних відносинах з іншою жінкою, однак навіть у власному будинку він не може почуватися спокійно, оскільки у будь який час можуть прийти відповідачі та вчинити скандал. Після звернення позивача до суду з даним позовом відповідачі, без дозволу позивача, вселилися в спірне домоволодіння. Після чого відповідачі постійно бють позивача, вчиняють над ним фізичне та психічне насильство. 05.08.2015 донька позивача відповідачка [PERSON] спричинила позивачу легкі тілесні ушкодження, зламала палець на лівій руці. З цього приводу позивач звертався до АНД РВС ЕРДР, після чого було відкрито кримінальне провадження за ч.1 ст. 125 КК України. Оскільки проживання останніх перешкоджає позивачу в користуванні та розпорядженні його власністю, та крім того оскільки відповідачі вчиняють насильство, з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за неможливістю спільного з ними проживання та виселити їх без надання іншого житлового приміщення. В судовому засіданні позивач [PERSON], позов підтримав в повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON] позов не визнали, оскільки вони проживають у спірному домоволодінні та не мають на праві власності іншого житла. Представник третьої особи - Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Амур-Нижньодніпровського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області у судове засідання не зявився, про слухання справи повідомлений належним чином, надавши суду заяву про слухання справи у їх відсутність та винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Так, з матеріалів справи вбачається, що домоволодіння №120 по вул.Мольєра в місті Дніпропетровську належить на праві власності [PERSON], що підтверджується Договором дарування від 13 травня 1993 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської держнотконтори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі під №3-2784. (а.с.6). Зі згоди позивача [PERSON] в даному домоволодінні зареєстровані та проживають відповідачі по справі дружина позивача [PERSON] та донька позивача [PERSON]. Сторонами визнаний той факт, що відповідачі заселялися до будинку з дотриманням встановленому порядку у якості членів сімї власника житла. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.7). Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд виходить з того, що позовні вимоги в цій частині обґрунтовуються тим, що відповідачі з грудня 2012 року в будинку без поважної причини не проживали і вселилися до будинку без згоди позивача вже під час розгляду справи в суді. Згідно ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу ніхто не може бути виселений із займаного жилого\~приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ним і власником житла або законом. Сторонами визнаний той факт, що відповідачі на час розгляду справи в суді мешкають в будинку. Той факт, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] проживають за адресою: [INFO], додатково підтверджується довідкою від 31.08.2015, виданою фізичною особою підприємцем [PERSON] та довідкою від 25.08.2015, виданою Комунальним закладом освіти «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №400» Дніпропетровської міської ради (а.с.53-54). Крім того, донька відповідачки [PERSON] - [PERSON], також проживає за вказаною адресою, а саме вулиця Мольєра, 120 у м. Дніпропетровську, що підтверджується довідкою Комунального закладу освіти «Середня загальноосвітня школа №133» Дніпропетровської міської ради, в якій навчається [PERSON] Позивачем докази на підтвердження того факту що останні в будинку не мешкали з 2012 року суду не надані і така обставина відповідачами заперечується. Оскільки позивачем не доведені фактичні обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги в цій частині, такі позовні вимоги задоволенню не підлягають. Вирішуючи позовні вимоги в частині виселення відповідачів з житлового будинку, суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Стаття 9 Житлового кодексу передбачає, що житлові права громадян охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом (ч. 1 ст.109 ЖК України). За ст. 157 Житлового кодексу, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Із розяснень, що містяться в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України відповідно до яких при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття \~і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Суд враховує Правові позиції, висловлені судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, відповідно до правил ст. 29 ЦПК про допустимість засобів доказування, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Таким чином, обовязковими фактичними обставинами, які є підставою для виселення члена сімї власника житла є: - систематично руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або неможливість для інших проживання з такими особами в одній квартирі чи в одному будинку внаслідок систематичного порушення такими особами правил співжиття; - застосування до таких осіб внаслідок таких дій заходів запобігання і громадського впливу; - безрезультативність таких заходів. Жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вчинення відповідачами дій з систематично руйнування чи псування жилого приміщення позивача, або використання його не за призначенням, або систематичного порушення відповідачами правил співжиття позивачем та іншими учасниками розгляду суду не надано. За таких обставин, фактичні обставини, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог в цій частині, в судовому засіданні свого підтвердження також не знайшли. Сам лише факт того, що на час звернення до суду сторони фактично не є членами однієї сімї, не є підставою для виселення відповідачів з будинку, оскільки за ч. 3 ст. 156 Житлового кодексу, припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє відповідачів права користування займаним приміщенням. З урахуванням результату розгляду справи та у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати компенсуванню не підлягають та відносяться на рахунок позивача.

Outcome: dismissed