Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

У липні 2011 року представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просив визнати недійсними договір на авторську винагороду за використання винаходу від 30.11.2004 р., додаткову угоду до нього від 10.05.2005 р., договір на авторську винагороду за використання винаходу від 31.01.2006р. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що аудиторською перевіркою КП «ВТП «Вода», яка проводилася у вересні 2008 р. у зв'язку з призначенням на посаду нового генерального директора підприємства, встановлено факт незаконної виплати підприємством авторської винагороди авторам винаходів на підставі договору на авторську винагороду за використання винаходу від 30.11.2004 р., додаткової угоди до нього від 10.05.2005р. та договору на авторську винагороду за використання винаходу від 31.06.2006 р., у зв'язку з порушенням норм діючого законодавства при їх укладені. Вищевказані договори укладені не від імені КП «ВТП «Вода», а від імені Управління, що суперечить нормам Положення про ВУВГ «Дніпро». Начальнику Управління [PERSON], який підписав вказані договори та додаткову угоду, на момент їх укладення відповідна довіреність не видавалася, тобто були відсутні повноваження щодо їх укладання. Факт здійснення виплат за цими договорами, які тривали до березня 2008 р., формально свідчить про схвалення КП «ВТП «Вода» цих правочинів. Ці виплати проводилися бухгалтерією Управління та безпосередньо контролювалися начальником Управління [PERSON], а незаконність їх здійснення встановлена лише при проведенні аудиторської перевірки. Зазначає, що [PERSON] підписав договір на авторську винагороду за використання винаходу від 30.11.2004 р. та додаткову угоду до цього договору від 10.05.2005 р. не лише з боку Виробничого управління водопровідного господарства «Дніпро», а й з боку авторів винаходу, як один з них, тобто в своїх інтересах. Комісією по інвентаризації винаходів ВУВГ «Дніппро» КП «ВТП «Вода» встановлено, що фактично на Краснопавлівському водосховищі застосовується спосіб відбору води, який відтворює лише деякі елементи вищевказаного винаходу. Винахід, як об'єкт права інтелектуальної власності, КП «ВТП «Вода» не використовувався та не використовується. Стосовно винаходу за деклараційним патентом [NUMBER] від 15.11.2002р., вантажозахоплюючий кліщовий пристрій мав використовуватися саме для підняття переставничих пропускних рамок для здійснення способу відбору води із сховища для відповідної насосної станції першого підйому, запатентованого відповідно до Патенту [NUMBER] від 29.12.2001 р., що винахід щодо Патенту [NUMBER] від 29.12.2001 р. не використовувався, недоцільним було й використання винаходу щодо Деклараційного патенту [NUMBER] «[INFO]». З посиланнями на вимоги ст..215 ч.1,п.1 ст. 232 ЦК України ч.1,3,5,6 ст. 203 ЦК України просив визнати спірні договори та додаткову угоду незаконними та недійсними, оскільки були укладені у корисних цілях, внаслідок зловмисної домовленості з іншими авторами винаходів з метою отримання доходу. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, надав пояснення аналогічні вищевикладеним, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, повідомлялися по час та місце розгляду справи,належним чином, від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, виклики до суду, які направлялися відповідачам [PERSON] та [PERSON] повернулися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», інші відповідачі повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи. Враховуючи вимоги ст.ст. 224-226 ЦПК України, зі згоди представника позивача,судом проведено заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] був наданий патент на винахід [NUMBER]» [INFO]»( а.с.14). На підставі якого 30.11.2004 року був укладений договір про авторську винагороду за використання винаходу термін дії якого був встановлений з 30.11.2004 року до 31.12.2008 року та додатковою угодою від 10.05.2005 року термін дії договору було продовжено до 21.12.2021 року, а також [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] був виданий декларацій патент на винахід [NUMBER] (а .с.11.12,16) « [INFO]» на підставі якого був укладений договір від 31.01.2006 року ( а.с.13) про авторську винагороду за використання винаходу, термін дії якого встановлено з 01.02.2006 р. по 15.11.2008. За цими договорами ВУВХ «Дніпро» КП «ВТП»Вода» зобов,зувалося щорічно виплачувати авторам винаходів винагороду у розмірі 30% щорічного доходу від використання винаходів з виплатою кожному автору відповідно до їх часток щодо участі у створенні винаходу. Додатковою угодою від 10.05.2005 року до договору від 30.11.2004 року на аворську винагороду за використання винаходу був встановлений новий строк дії договору до 29.12.2022 року. Зазначені договори та додаткова угода були підписані керівником ВУВХ «Дніпро» КП «ВТП»Вода» [PERSON] Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог суд виходить із того, що відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Згідно роз'яснень, які викладені в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до роз'яснень, які викладені в п. 21 Постанови, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Аналіз вказаних норм свідчить, що на підставах, передбачених ст. 232 ЦК України, можна визнати недійсним правочин, якщо існувала зловмисна домовленість представника однієї сторони з другою стороною, а не домовленість між самими сторонами. Згідно зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін. Відповідно до вимог ч.ч.2 та 3 ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Представником позивача не було надано належних та допустимих доказів в обґрунтування того, що оспорювані правочини вчинені в корисних цілях, внаслідок зловмисної домовленості з іншими авторами винаходів. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed