Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Дніпровської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мамонова Галина Михайлівна про встановлення факту належності домоволодіння та визнання права власності в порядку спадкування за законом. В своєму позові [PERSON] зазначив, що його батькові [PERSON] на праві власності належала частина домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу 1/4 частини домоволодіння від 24 червня 1958 року, посвідченого Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-1085, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР в реєстровиій книзі №1 за реєстровим № 148. Вказане домоволодіння батько позивача придбав у [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/4 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яку фактично прийняв позивач, як спадкоємець першої черги, бо проживав та був зареєстрований у вказаному житловому будинку. Згідно до рішення Виконкому Жовтневої районної ради депутатів трудящих за № 396 зазначеному домоволодінню присвоєна нова адреса: [ADDRESS] . Збираючи документи для вступу у спадщину після смерті батька, позивачем було з`ясовано, що згідно до рішення рішення Виконкому Жовтневої районної ради депутатів трудящих за № 396 від 22 квітня 1958 року, домоволодіння за адресою: [ADDRESS] розділено між співвласниками на три окремих земельних ділянки, та за колишньою власницею 1/4 частини домоволодіння [PERSON] закріплена земельна ділянка, площею 314 кв.м. з окремим житловим будинком. Цим же рішенням [PERSON] зобов`язано оформити всю технічну документацію згідно до рішення. Проте, [PERSON] не звернулася до МБТІ за переоформленням правовстановлюючих документів, хоча на той час її частка домоволодіння ( житловий будинок з господарськими спорудами) була виділена в окреме домоволодіння під номером [ADDRESS] , яке в подальшому змінило нумерацію на [ADDRESS]. Тому при укладанні договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] від 24 червня 1958 року, [PERSON] фактично продала [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] , а не 1/4 частину домоволодіння [ADDRESS] , як це зазначено у договорі купівлі-продажу. [PERSON] не будучи освідомленим про дані обставини також не переоформив правовстановлюючі документи у відповідність до рішення виконкому. 18 березня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Мамоновою Г.М., позивачу було надано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, де зазначалося, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Як вбачається з вище наведеної довідки КП «ДМБТІ» № 3136 від 29 березня 2010 року, та № 12/02-14 від 21 лютого 2019 року домоволодіння в цілому за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] , тоді як у письмовому підтвердженні - правовстановлюючому документі - договорі купівлі-продажу від 24 червня 1958 року значиться не домоволодіння в цілому, а 1/4 частина, що не дає змоги нотаріусу видати свідоцтво про право на спадщину на домоволодіння в цілому за адресою: [ADDRESS] . Тому, позивач просив суд встановити факт належності [PERSON] домоволодіння за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу 1/4 частини домоволодіння від 24 червня 1958 року, посвідченого Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-1085, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР в реєстровиій книзі №1 за реєстровим № 148. Та визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на домоволодіння [ADDRESS] . У судове засідання позивач [PERSON] , не з`явився, про час та дату повідомлений належним чином, представник позивача адвокат Сорока Т.В. надала суду заяву, в якій підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Дніпровської міської ради Росітюк Н.М . у судове засідання надала відзив та заяву, в якій просила у позові відмовити у повному обсязі. Третя особа у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву з проханням розглянути справу без її участі. Заслухавши пояснення позивача, допитавши свідка, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , про що Кіровським відділом ЗАГС м. Дніпропетровська зроблено актовий запис № 359, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 17). Відповідно до договору купівлі -продажу від 24 червня 1958 року, посвідченого Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-1085, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР в реєстровиій книзі №1 за реєстровим № 148, [PERSON] придбав у [PERSON] 1/4 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). Згідно із рішенням Виконкому Жовтневої районної ради депутатів трудящих за № 396 від 22 квітня 1958 року, домоволодіння за адресою: [ADDRESS] розділено між співвласниками на три окремих земельних ділянки, та за [PERSON] закріплена земельна ділянка, площею 314 кв.м. з окремим житловим будинком під номером [ADDRESS] ( а.с. 15). Відповідно до технічного паспорта, складеного 11 грудня 2009 року КП «ДМБТІ» ДОР на житловий будинок [ADDRESS] , складається з житлового будинку А-1 (з прибудовами А1-1, а1-1, А2-1, тамбуром а-1, загальною площею 75,3 кв.м., житловою площею 33,9 кв.м, ганком а, сараїв Б, Д, погрібу під А2-1, гаражу В, убиральні З, навісу И, споруди № 1-4, І.) (а.с. 7-14). Згідно зі звіту про вартість майна, проведеного ФОП [PERSON] (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 604/16 від 09 серпня 2016 року) від 03 квітня 2019 року ринкова вартість об`єкту нерухомості - [ADDRESS] складає 806463 грн. ( а.с. 26-46). Також судом було витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Мамонової Г.М. спадкову справу № 4/2019, відкриту після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Оглянувши у судовому засіданні спадкову справу № 4/2019, відкриту після смерті, [PERSON] , померлого [INFO] , суд встановив, що 21 лютого 2019року позивач [PERSON] звертався до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] . Постановою приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Мамонової Г.М. від 18 березня 2019 року відмовлено [PERSON] у видачі на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Підставою чого є відсутність правовстановлюючих документів на вказане майно. Правовідносини, що виникли між сторонами урегульовані нормами ЦК України, ЦК УРСР Судом встановлено, що спірний житловий будинок був придбаний за договором купівлі-продажу 24 червня 1958 року. У 1958 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки придбання нерухомого майна. Так, згідно із ст. 1 Указу кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Тобто, виникнення права власності не пов`язувалася із реєстрацією цього права. Таким чином, суд доходить висновку, що придбавши за договором купівлі продажу 1/4частину домоволодіння у [PERSON] , яка повинна була зареєструвати своє право на окреме домоволодіння, але цього не зробила, [PERSON] мав фактично право власності на вказане домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , а тому зазначене домовлодіння є спадковим майном після смерті [PERSON] Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), про що зазначено у ст. 1216 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. А відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судовому практику в справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Аналогічна думка викладена в роз`ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Враховуючи, що нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, суд доходить висновку, що позивачем вірно обрано спосіб захисту свого права. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою №48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Ч. 2 ст. 315 ЦПК України, вказує, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У постанові № 5 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Згідно із ч. 1ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПКзакріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Зазначені в позові позивачем обставини були підтверджені належними та допустимими доказами, які були долучені до позову, та оглянуті в судовому засіданні, копією спадкової справи, яка була заведена у встановленому порядку за заявою позивача після смерті батька [PERSON] . Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України, та враховуючи, що позовні вимоги задоволено, але позивач та його представник не наполягали на стягненні з відповідача судового збору, суд вважає за необхідне судові витрати у справі віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved