Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-31 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що [INFO] в с. Вербівка померла [PERSON] , яка постійно проживала у спірному будинку. Після смерті останньої її сестра, [PERSON] , ще в 2007 році, фактично повністю передала позивачу будинок для проживання. Реєстрацію права власності на будинок за померлою [PERSON] проводила його мати, [PERSON] , яка діяла за довіреністю від [PERSON] , та яка померла [INFO] . Спадкоємці після смерті [PERSON] право власності не оформляли. У зв`язку з цим позивач помилково вважав себе повноправним власником будинку. Оскільки він безперервно, відкрито проживає в спірному будинку з грудня 2007 року, несе витрати по його утриманню в належному стані, оплачує комунальні послуги, спадщина відумерлою не визнавалась, вважає що добросовісно заволодів будинком і продовжує володіти вказаним нерухомим майном. В судовому засіданні позивач підтримав позов, просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, виклик та допит свідків просив не проводити. Представник відповідача в судове засідання не прибув, у заяві до суду просив проводити розгляд справи без представника сільської ради, позов підтримав в повному обсязі. Заслухавши в судовому засіданні пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] належав житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по [ADDRESS] , що підтверджується випискою з господарської книги № 1 за 2006-2010 роки, особовий рахунок № [NUMBER] Чижівської сільської ради Новоград-Волинського району (а.с. 5). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 6). [PERSON] на день смерті постійно проживала та була зареєстрована за вказаною вище адресою, разом з нею до дня смерті постійно проживала без реєстрації її рідна сестра [PERSON] (а.с 7). На підставі довіреності від 02.10.2009 року [PERSON] уповноважила [PERSON] вести справи щодо оформлення її спадкових прав на майно, яке залишилось після смерті [PERSON] (а.с. 17). Постановою нотаріуса від 14.12.2019 року № 1941 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , у зв`язку з відсутністю факту прийняття спадщини (а.с. 8). Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 12.07.2010 року встановлено факт родинних відносин між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , 1925 року народження, померлою [INFO] , визнавши, що вони дійсно були рідними сестрами (а.с. 9). Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 01.12.2010 року встановлено факт права власності на спірний житловий будинок разом з господарськими будівлями за покійною [PERSON] , виготовлено технічний паспорт на будинок та зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с. 11, 12, 13). Відповідно до повідомлення завідувача Новоград-Волинської державної нотаріальної контори № 1543/01-16 від 24.07.2019 року, спадкова справа до майна померлої [INFO] [PERSON] не заводилась. В письмовій заяві-поясненні, [PERSON] , засвідчила той факт, що [PERSON] дійсно вступив у фактичне володіння та користування спадковим майном після смерті [PERSON] , та з 30.11.2007 року проживає в спірному будинку, проводив ремонтні роботи, обробляв земельну ділянку (а.с. 14). Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України). У п.п. 9, 10 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: ? володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; ? володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; ? володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 29 березня 2018 року (№ 175/4741/16), постановленій в справі у подібних правовідносинах суд касаційної інстанції зазначив, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Як встановлено в судовому засіданні, позивач знав, що спірний будинок належав померлій [PERSON] на праві власності, її рідна сестра [PERSON] , яка постійно до дня смерті проживала з останньою без реєстрації, була спадкоємицею померлої власниці, однак не оформила своїх спадкових прав та померла в 2010 році, надала [PERSON] в 2007 році будинок для проживання, а тому відсутні правові підстави для визнання права власності за позивачем на спірне майно за набувальною давністю, оскільки [PERSON] в розумінні ст. 344 ЦК України не є добросовісним набувачем. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України). За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] , оскільки вони є необґрунтованими та не підтверджуються належними доказами.

Outcome: dismissed