Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Вугілля України» (далі - відповідач) про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати, вихідної допомоги, моральної шкоди та витрат. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON], починаючи з 01.09.2010 року по 31.05.2015 року працювала у Відокремленому підрозділі «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» Державного підприємства «Вугілля України» на посаді заступника директора з інформаційно-аналітичної роботи. 01 квітня 2015 року, ДП «Вугілля України» видано наказ № 12 «Про ліквідацію ВП «ГІРЦ» «Вугілля України», де зокрема у п. 1 визначено до 01 червня 2015 року ліквідувати ВП «ГІРЦ» та у п. 4 наказано бухгалтерії ВП «ГІРЦ» провести остаточні розрахунки із працівниками відокремленого підрозділу. Наказом № 23/к від 31.05.2015 року її було звільнено за ст. 40 п. 1, у зв`язку з ліквідацією підприємства. Станом на дату звернення до суду, відповідач нарахував позивачу заробітну плату за період з 01 листопада 2014 року до 31 травня 2015 року в сумі 78387,82 грн., до виплати 62034,56 грн.. Проте, зазначена сума заробітної плати позивачу не була виплачена. Крім того, у зв`язку із затримкую такої виплати та відповідно до ст. 117 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний сплатити середній заробіток за весь час затримки. Крім того, позивач зазначає, що враховуючи положення ст. 95 ЦК України, юридична особа Державне підприємство «Вугілля України» відповідає за зобов`язаннями свого відокремленого підрозділу «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» Державного підприємства «Вугілля України». Тому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просив суд стягнути з Державного підприємства «Вугілля України» нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 1 листопада по 31 травня 2015 року у сумі 62034,56 грн.; стягнути з Державного підприємства «Вугілля України» середній заробіток за весь час затримки за період з 02 липня 2015 року по 08 лютого 2016 року у сумі 78454,86 грн.; стягнути з Державного підприємства «Вугілля України» моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.; стягнути з Державного підприємства «Вугілля України» витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката в розмірі 3000,00 грн. та допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Представник позивача в судовому засіданні не наполягала на стягненні моральної шкоди та витрат на правову допомогу, а просила задовольнити позовні вимоги в частині стягнення не виплаченої заробітної плати за період з 1 листопада по 31 травня 2015 року у сумі 62034,56 грн., середнього заробітку за весь час затримки за період з 02 липня 2015 року по 08 лютого 2016 року у сумі 78454,86 грн. та допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати. Представник відповідача в судовому засіданні визнав позовні вимоги в частині частині стягнення не виплаченої заробітної плати за період з 1 листопада по 31 травня 2015 року у сумі 62034,56 грн. та середнього заробітку за весь час затримки за період з 02 липня 2015 року по 08 лютого 2016 року у сумі 78454,86 грн., а в задоволенні решти позовних вимог просив суд відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ч. 2 ст. 233 КЗпП України). Судом встановлено, що позивач з 01.09.2010 року працювала у Відокремленому підрозділі «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» Державного підприємства «Вугілля України» на посаді заступника директора з інформаційно-аналітичної роботи. Відповідно до Наказу Державного підприємства «Вугілля України» від 01.04.2015 року, де зазначено, що ліквідувати Відокремлений підрозділ «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» Державного підприємства «Вугілля України» до 01.06.2015 року. Пунктом 4 даного Наказу передбачено провести бухгалтерією ВП «ГІРЦ» остаточні розрахунки з працівниками відокремленого підрозділу (а.с.24). Наказом № 23/к від 31.05.2015 року позивача було звільнено відповідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з ліквідацією підприємства, що підтверджується записом у трудовій книжці під № 17 від 31.05.2015 року (а.с.20). Із Положення про Відокремлений підрозділ «ГІРЦ», затвердженого наказом ДП «Вугілля України» від 21 вересня 2010 року № 49 вбачається, що підрозділ не є юридичною особою, представляє інтереси і реалізує свої цілі і завдання в межах цього Положення і Статуту підприємства (п.п.3.2). При цьому, підрозділ керується у своїй діяльності чинним законодавством України, цим Положенням, статутом Підприємства, внутрішніми нормативними документами Підприємства, колективним договором Підприємства з врахуванням особливостей, викладених у документах, складених підрозділом та затверджених керівником Підприємства. Приписами ст. 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовій виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Положеннями ст. 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці»). Як вбачається із довідки № 121/15 від 08.06.2015 року, станом на 01.06.2015 року нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з 01.11.2014 року по 31.05.2015 року у сумі 78387,82 грн., а до виплати 62034,56 грн. (а.с.33). Отже, враховуючи те, що в порушення норм КЗпП України та Закону України «Про оплату праці» відповідачем не проведено виплату заробітної плати позивачу, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати за період з 1 листопада по 31 травня 2015 року у сумі 62034,56 грн. підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести із ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення (ч. 1 ст. 116 КЗпП України). Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як вбачається із розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати сум при звільненні, розмір середньої заробітної плати складає 450,89 грн. (заробітна плата за період з 01.03.2015 по 30.04.2015 року - два останні місяці, що передують звільненню), середній заробіток за час затримки виплати сум при звільненні - (дохід за березень 2015 року - 9427,39грн. + дохід за квітень 2015 року - 9510,21 грн.) / (21 + 21) = 450,89 грн., період затримки виплати - 174 робочих днів (з 02 червня 2015 року по 08 лютого 2016 року), загальна сума компенсації за час затримки виплат при звільненні - 450,89 х 174 = 78454,86 грн. (а.с.71). Отже, враховуючи те, що відповідачем у день звільнення позивача не були виплачені належні йому суми, а також з урахуванням ст. 117 КЗпП України, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки у сумі 78454,86 грн. підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн., то позивач у своїх доводах, викладених в позовній заяві зазначає, що вона увесь час переживала з приводу існування своєї родини, яка через брак коштів була позбавлена нормального життєвого забезпечення, до якого вона звикла, а також психологічна напруженість, яка викликана відсутністю основного джерела його доходу, призвелу до неможливості нормального та регулярного спілкування з близькими людьми. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (пункт 3 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Згідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (пункт 5 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Даючи юридичну оцінку доказам, враховуючи те, що відсутні докази, які б підтверджували заподіяння моральної шкоди відповідачем, а тому суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити. Що стосується позовних вимог в частині стягнення витрат, які пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката в розмірі 3000,00 грн., то дані позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки до матеріалів справи не додано доказу сплати витрат на правову допомогу. Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги (ч. 1 ст. 84 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно вимог статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1404,89 грн.. Враховуючи викладене,

Outcome: partial