Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 16.06.2014 року, яке набрало законної сили, стягнуто з відповідача на його користь заборгованість згідно договору найму від 05.07.2013 року, яка станом на 31.10.2013 року становить 7245,61 грн. та 243,60 грн. судового збору, а всього 7475,01 грн. Втім заборгованість залишається несплаченою, тому позивач просить стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати в сумі 5522,66 грн., три проценти річних в сумі 373,96 грн. та судові витрати. У судове засідання позивач не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, до суду надав письмову заяву про розгляд справи в його відсутності, позов підтримує та проти проведення заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки до суду не повідомила, заяви про розгляд справи в її відсутності до суду не надходило. За письмовою згодою позивача на підставі ст. ст. 224-226 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів згідно статей 224-226 ЦПК України та у відсутності сторін відповідно до вимог статей 158, 169 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. За положеннями ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 16.06.2014 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором найму житла, яке набрало законної сили, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість згідно договору найму від 05.07.2013 року, яка станом на 31.10.2013 року становить 7245,61 грн., та 229,40 грн. судового збору, а всього 7475,01 грн. На виконання рішення судом видано виконавчий лист і постановою державного виконавця Богунського ВДВС Житомирського МУЮ від 17.06.2015 року відкрито виконавче провадження з виконання цього виконавчого листа. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Отже, факт невиконання відповідачем грошового зобов'язання за договором найму житла від 05.07.2013 року встановлений рішенням суду, яке набрало законної сили, а тому ця обставина не підлягає додатковому доказуванню. Під час розгляду справи до суду не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження сплати відповідачем зазначеної суми заборгованості за договором після ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості. Згідно Аналізу Верховного Суду України практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та реалізація якого жодним чином не залежить застосування інших видів цивільно - правової відповідальності, передбачених законом за порушення зобов'язання. Заходи відповідальності за порушення грошового зобов'язання та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена (така позиція викладена в Постановах Верховного Суду України від 06.06.2012 року у справі № 6-49цс12, від 30.10.2013 року у справі № 6-59цс13). За наведених обставин суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача за період з 01.11.2013 року по 31.05.2015 року (в межах заявлених позовних вимог) 344,22 грн. - 3 % річних (7245,61 грн. х 3 % : 365 днів х 578 днів) та 5522,04 грн. інфляційних нарахувань (7245,61 грн. : 100 х 176,227 - 7245,61 грн.), що в загальній сумі становить 5866,26 грн. За положеннями ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог, що підтверджено оригіналом квитанції, а саме судовий збір у сумі 243,60 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial