Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Автомоторсгруп» про захист прав споживачів, просив: визнати недійсним договір майнового (фінансового) лізингу № 505010, укладений 16 травня 2016 року сторонами, стягнути з ТОВ «Автомоторсгруп» на його користь кошти у розмірі 164 500 грн., внесених у виконання вказаного договору та 5 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що 16 травня 2015 року між сторонами укладено договір майнового (фінансового) лізингу № 505010, відповідно до якого відповідач повинен передати легковий автомобіль Renault Duster 1,5D МТ Privilege вартістю 235 000 грн. позивачу в користування після сплати останнім платежів, зазначених в додатку 2 до договору. Позивач сплатив відповідачу фінансовий платіж у розмірі 47 000 грн. та 29.05.15 року авансовий платіж у розмірі 117 500 грн. Проте, вказаний договір фінансового лізингу, на думку позивача, підлягає визнанню недійсним, оскільки всупереч положенням Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм ЦК України у договорі та специфікації відсутня обов'язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом. Крім того, відповідач укладав з позивачем договір фінансового лізингу за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності, що є необхідною умовою для чинності правочину згідно з ч. 2 ст. 203, 227 ЦК України (відсутність ліцензії), у зв'язку з чим ввів позивача в оману. У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали та не заперечили щодо розгляду справи у відсутність представника відповідача в порядку заочного провадження. Представник відповідача до судового засідання не з'явився з невідомих причин. Тому, суд розглянув справу у його відсутність в порядку заочного провадження. Заслухавши пояснення представників позивача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Судом встановлено, що 16 травня 2015 року між сторонами [PERSON] та ТОВ «Автомоторсгруп» укладено договір фінансового лізингу № 505010, відповідно до якого лізингодавець (ТОВ «Автомоторсгруп») зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно - Renault Duster 1,5D МТ Privilege вартістю 235 000 грн., а лізингоодержувач ([PERSON].) зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору (а.с. 11-18). У виконання умов договору позивач сплатив відповідачу фінансовий платіж у розмірі 47 000 грн. та 29.05.15 року авансовий платіж у розмірі 117 500 грн. (а.с. 20). Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зі змісту договору вбачається, що вказаний договір, хоч і має назву «Договір майнового лізингу», проте в преамбулі договору зазначено, що сторони уклали договір фінансового лізингу. А відтак, на вказані правовідносини розповсюджуються положення закону щодо фінансового лізингу. Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості з лізингоодержувачем або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, на певний строк і за встановлену плату. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем спеціфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Разом з тим, в укладеному договорі не конкретизований предмет лізингу (рік випуску, колір, об'єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації тощо), що є порушенням ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 807 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа це - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії. З цього можна зробити висновок, що відповідач при укладенні договору з позивачем діяв як фінансова установа, що надає фінансові послуги пов'язані з лізингом. Частиною 3 розділу 1 Положення про Державний реєстр фінансових установ від 28.08.2003 року передбачено, що дія цього Положення поширюється на всіх юридичних осіб незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надають одну чи декілька фінансових послуг, державне регулювання діяльності з надання яких належить до компетенції Нацкомфінпослуг». Згідно з ч. 8 р. 1 Положення про Державний реєстр фінансових установ від 28.08.2003 року фінансова установа має право надавати фінансові послуги після внесення її до Реєстру та отримання Свідоцтва. Якщо відповідно до нормативно-правових актів для надання певної фінансової послуги необхідно мати ліцензію та/або дозвіл, фінансова установа має право на надання такої послуги лише після отримання відповідної ліцензії та/або дозволу. Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Згідно з ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» розпорядженням Держфінпослуг № 21 від 22.01.2004 року розроблено Положення про надання фінансових послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами. Відповідно до п. 2 Положення для надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами необхідна наявність Довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг. Проте, судом встановлено, що відповідач уклав з позивачем договір фінансового лізингу за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності, що є необхідною умовою для чинності правочину згідно з положеннями ч. 2 ст. 203, 227 ЦК України, чим ввів позивача в оману. Зокрема, вказаний договір лізингу укладено відповідачем без відповідного дозволу (ліцензії), відповідач як фінансова установа не включений до Державного реєстру фінансових установ та Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги (а.с. 24). Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( частина перша статті 229 цього Кодексу) такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Частина 1 ст. 229 ЦК України встановлює, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Ці обставини, а саме: відсутність права відповідача надавати фінансові послуги на час укладення договору підтверджено у судовому засіданні, а відтак суд дійшов висновку про задоволення позову та визнання недійсним укладеного сторонами договору фінансового лізингу. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У цьому разі кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Оскільки суд дійшов висновку про визнання договору недійсним, то відповідно з відповідача підлягає стягненню на користь позивача фінансовий платіж у розмірі 47 000 грн. та авансовий платіж у розмірі 117 500 грн., що разом становить 164 500 грн. Разом з тим, позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають як такі, що не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи. Оскільки позивач при пред'явлені позову був звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір судовий збір за вимоги немайнового характеру (визнання договору недійсним) у розмірі 487 грн. 20 коп. та судовий збір за вимоги майнового характеру у розмірі 1 645 грн. (стягнення коштів) підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial