Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») про визнання недійсним кредитно-заставного договору №VOKVA800000894 від 01.08.2008 року з підстав вчинення його під впливом помилки. На обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що оспорюваний договір укладав на прохання свого знайомого [PERSON], який запевнив його, що самостійно буде повертати кредит, а для забезпечення кредитного зобов'язання перереєструє на [PERSON] право власності на належний йому автомобіль «ISUZU Trooper», 1992 року випуску, за рахунок якого можна буде погасити кредит у разі наявності заборгованості. Перед укладенням договору [PERSON] показав автомобіль та документи про реєстрацію права власності за [PERSON] Підписавши 01 серпня 2008 року кредитно-заставний договір позивач отримав кошти в сумі еквівалентній 7217,3 дол США, які передав [PERSON] Останній протягом року виконував кредитні зобов'язання, після чого зник. Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 30 вересня 2010 року на вимогу ПАТ КБ «Приватбанк» звернено стягнення на предмет застави, однак рішення не виконано у зв'язку із встановленням, що такий автомобіль ніколи не був зареєстрований в органах ДАІ. Непогашення кредитної заборгованості за рахунок застави призвело до неодноразових звернень ПАТ КБ «Приватбанк» до суду із позовами про стягнення з [PERSON] заборгованості за оспорюваним кредитним договором. [PERSON] вважає, що укладений ним кредитно-заставний договір необхідно визнати недійсним з підстав вчинення його під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема він помилявся щодо наявності у нього права власності на предмет застави, відповідно не міг передбачити неможливість повернення кредиту за рахунок предмета застави. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав повністю, додатково пояснив, що перебував із [PERSON] у дружніх відносинах, тому не підозрював про можливість шахрайства. [PERSON] запевнив його, що кредитні кошти витратить на розвиток бізнесу та своєчасно поверне банку кредит. Для переконливості доводів запропонував забезпечити виконання кредитних зобов'язань заставою власного автомобіля. У зв'язку з тим, що кредит мав бути оформлений на ім'я позивача, [PERSON] перереєстрував право власності на автомобіль за позивачем. [PERSON] бачив автомобіль один раз - під час укладення оспорюваного договору, усі решта актів перевірки предмета застави він підписував разом з представником банку формально. Про те, що автомобіль взагалі ніколи не був зареєстрований в Україні, він дізнався лише у квітні 2013 року із відповіді ВРЕР. Згідний повернути банку лише тіло кредиту та не має наміру сплачувати усю решту заборгованості, оскільки не уклав би оспорюваний договір, якби знав про фальсифікацію предмета застави. Представник позивача [PERSON] позов підтримала, просила суд врахувати існування у позивача на час укладення договору помилки щодо об'єкту застави, що істотно вплинуло на його волевиявлення. Представник відповідача Мельник В.М. проти позову заперечила, вважає його безпідставним з тих мотивів, що позивач при укладенні договору надав банку усі необхідні документи щодо володіння предметом застави, погодився на всі істотні умови кредитного договору, отримав кредитні кошти, а тому повинен відповідати за взятими на себе зобов'язаннями. Одночасно представником відповідача подано заяву про застосування до вимог позивача наслідків пропуску строку позовної давності у виді відмови у позові. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази у справі, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає у зв'язку з недоведеністю позивачем підстав заявленого позову. Так, в судовому засіданні встановлено і не заперечується сторонами, що 01 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитно-заставний договір № VOKVA800000894, за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 7217,33 дол США зі сплатою 16,92% річних, з кінцевим терміном повернення до 31.07.2013 року та передав в заставу банку автомобіль «ISUZU Trooper», 1992 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (п.16 Договору). Повернення кредиту мало відбуватись щомісячними платежами в розмірі 223,27 дол США. Заставою забезпечувались всі вимоги Банку щодо виконання позичальником всіх грошових зобов'язань за цим Договором. Згідно матеріалів кредитної справи, предмет застави (п.16.7 Договору) - автомобіль «ISUZU Trooper», 1992 року випуску, належав [PERSON] на праві власності, про що зазначено у біржовій угоді та в техпаспорті про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 31.07.2008 року. Дружина позивача [PERSON] надала письмову згоду на укладення кредитно-заставного договору та на передачу вказаного автомобіля, який перебуває у спільній сумісній власності подружжя, у заставу. До відома [PERSON] доведено сукупну вартість кредиту, про що свідчить додаток №2 до Договору. За своєю природою кредитно-заставний договір є змішаним, в ньому поєднані кредитний договір, як основний, та договір застави, як додатковий. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язаний надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах , встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава виникає на підставі договору чи закону. У договорі застави визначаються суть, розмір і строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, подається опис предмета застави, а також визначаються інші умови, погоджені сторонами договору. Опис предмета застави у договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо) (ст. 584 ЦК в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин). На час укладення договору статтею 13 Закону України «Про заставу» не вимагалось нотаріального посвідчення договору застави. В судовому засіданні позивач [PERSON] визнав факт отримання через касу банку кредиту в розмірі 7000,00 дол США, що свідчить про виконання банком своїх зобов'язань за кредитно-заставним договором. Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 30.09.2010 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] задоволено повністю, ухвалено в рахунок погашення заборгованості, яка станом на 04.06.2010 року складала 7568,83 дол США, звернути стягнення на предмет застави автомобіль «ISUZU Trooper», 1992 року випуску. Сторони визнать ту обставину, що судове рішення не виконано через відсутність предмету застави. Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 18.10.2012 року з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» стягнуто заборгованість за вищевказаним договором в розмірі 13049,60 дол США. 18 січня 2013 року за заявою [PERSON] до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про вчинення [PERSON] шахрайських дій, які полягали у отриманні кредиту на ім'я [PERSON] Згідно повідомлення ВРЕР ДАІ автомобіль «ISUZU Trooper», 1992 року випуску в Ковельському ВРЕР не реєструвався. Позивач [PERSON] просить визнати оспорюваний кредитно-заставний договір недійсним з підстав укладення його внаслідок помилки. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. Зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Їх невиконання є підставою для визнання правочинів недійсними. Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Конструкція правочину, вчиненого під впливом помилки, побудована за моделлю оспорюваного правочину, тобто в кожному конкретному випадку існує спір щодо формування волевиявлення учасника правочину внаслідок помилки і необхідно довести, що така помилка мала місце. Як роз'яснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Проаналізувавши встановлені у справі обставини, суд виходить з того, що [PERSON] не доведено, що на момент укладення кредитно-заставного договору мала місце помилка стосовно правової природи правочину чи його істотних умов, оскільки, укладаючи спірний договір, він усвідомлював умови правочину і його правові наслідки. Зокрема [PERSON] усвідомлював, що отримавши власноручно кредит, він зобов'язаний повернути кошти банку на умовах викладених у договорі. Сподівання на повернення кредиту іншою особо не свідчить про брак волі, як не свідчить про брак волі сподівання на повернення кредиту за рахунок застави, оскільки механізм звернення стягнення на предмет застави застосовується за умов неналежного виконання чи невиконання договірних обов'язків. Проявлене ж позивачем недбальство щодо перевірки реального набуття права власності на заставний автомобіль не може слугувати підставою для визнання кредитно-заставного договору недійсним. Визнання недійсним будь-якого правочину, в якому внутрішня воля сформувалась під впливом неправильних уявлень, було б неправильно, оскільки це впливає на стабільність цивільного обороту й охорону прав та інтересів інших осіб. Таким чином, у задоволенні позову необхідно відмовити з мотивів недоведеності підстав позову. Що стосується строку позовної давності, то суд зазначає таке: Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» до окремих видів вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність (частини третя, четверта статті 258 ЦК). Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК). Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 21 травня 2014 року у справі № 6-7цс14, відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені зокрема ч. 1 ст. 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач довідався про відсутність у нього права власності на предмет застави у квітні 2013 року із відповіді ВРЕР, тому строк позовної давності про визнання договору недійсним закінчився для позивача у квітні 2016 року, із даним позовом [PERSON] звернувся до суду у листопаді 2016 року, отже пропустив строк позовної давності, що могло бути підставою для відмови у позові за умов доведеності позовних вимог. У цій же справі суд мотивував свою відмову у задоволені позову неогрутованістю заявлених вимог. За правилами ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed