Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-01 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивачка) звернулась до судуз позовом до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі по тексту - відповідач, ПАТ «ВіЕйБі Банк») про визнання кредитного договору недійсним. Свої позовні вимоги з врахуванням їх уточненьпозивачка обґрунтовує тим, що 22.05.2007 року між сторонами було укладено кредитний договір № 93, за умовами якого позивачка отримала від банку кошти в розмірі 70000,00 дол. США строком до 21.05.2032 року із сплатою відсотків в розмірі 13 % річних. Позивачка вважає, що при підписанні вказаного кредитного договору відповідачем було внесено умови, які суперечать законодавству та порушують її конституційні права, а саме у п.4.3 договору передбачено відповідальність позичальника за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів, та несвоєчасну повну чи часткову сплату плати за обслуговування кредиту та за несвоєчасну виплату комісії, позичальник сплачує банку штрафу в розмірі 20 відсотків від суми неповернутого кредиту та/або несплачених процентів,плати за обслуговування кредиту, але не менше еквівалента 50,00 грн. та у п.1.4.1 Кредитного договору, у якому встановлюється плата за обслуговування кредиту що місячно в розмірі 21,00 долара США, що становить 0,03% річних від загальної суми Кредиту, позивачка зазначає, що вказані пункти кредитного договору не відповідає умовам споживчого кредитування і порушує, встановлені Законом України «Про захист прав споживачів» норми. Вважає умови кредитного договору № 93 такими, що не відповідають вимогам ст.ст. 11, 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також несправедливими та такими, що порушують права позивачки пункт договору 1.4.1., щодо встановлення платежів, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк встановлює на власну користь. Дії банку по відношенню до позивачки є нечесною підприємницькою практикою, а тому з врахуванням вимог ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 203, 215 ЦК України наявні підстави для визнання правочину, укладеного між сторонами, недійсним. Ухвалою від 28.12.2015 року суддя Рибак М.А. відкрив провадження в даній справі. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 18.06.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 23.11.2016 року, у задоволенні позову відмовлено. Постановою Верховного суду від 06.06.2018 року рішення суду першої інстанції від 18.06.2016 року та ухвалу суду апеляційної інстанції від 23.11.2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою від 23.07.2018 року справа прийнята до провадження суддею Савицьким О.А. Ухвалою від 25.10.2018 року розгляд справи вирішено продовжити у порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 13.12.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимогипідтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив та відзиву не подав. Вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.05.2007 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №93. Згідно з п.п.1.1-1.5 Кредитного договору позивачці відповідачем було надано кредит у вигляді грошових коштів в сумі 70000,00 дол. США, строк дії договору визначено з 22.05.2007 року по 21.05.2032 року, процентну ставку за користування коштами визначено у розмірі 13 % річних, цільове призначення кредиту проведення розрахунків за договором купівлі-продажу нерухомого майна. В подальшому між сторонами укладались додаткові договоридо вказаного кредитного договору. Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка вказує, що кредитний договір № 93від 22.05.2007 року необхідно визнати недійсним, оскільки, на її думку п.1.4.1 договору несправедливим та таким, що порушує вимоги ст.ст. 11, 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з п.2 ч.1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Як передбачено ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. (ч.1 ст. 230 ЦК України) У пункті 1.4.1 кредитного договору встановлюється плата за обслуговування кредиту що місячно в розмірі 21,00 долара США, що становить 0,03% річних від загальної суми Кредиту. Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. За положеннями ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до ч.8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, згідно з п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2017 року №168, Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). За таких обставин, враховуючи вищезазначене, у зв`язку з тим, що відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачці, при цьому, встановлена у пункті 1.4.1 кредитного договору № 93 від 22.05.2007 року, банком сплата щомісячної комісії за послуги, що супроводжують кредит, порушує вимоги законодавства та є несправедливою по відношенню до споживача, суд вважає, за необхідне визнати пункт 1.4.1 кредитного договору недійсним. Стосовно вимоги позивачки про визнання кредитного договору № 93 від 22.05.2007 року укладеного між ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк», та [PERSON], недійсним в цілому, варто зазначити наступне. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до положення ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Останні встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Таким чином, виходячи з загальних умов кредитного договору укладеного 22.05.2007 року, судом встановлено, що кредитний договір підписаний уповноваженими особами, сторонами узгоджені всі істотні умов договору, а саме розмір наданого кредиту, строк на який було надано позичальнику кредит, порядок його надання та погашення, розмір плати за користування позичальником кредитними коштами, права, обов`язки та відповідальність сторін кредитного договору, а тому суд вважає, що для визнання в цілому кредитного договору №93 від 22.05.2007 року, укладеного між ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк», та [PERSON], підстави відсутні. Щодо заяви Уповноваженої особи ФГВФО на здійснення ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної М.А. про застосування до позовних вимог строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 28 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК). Враховуючи, що позивачка дізналась про порушення своїх прав лише після того, як ознайомилась із судовою практикою в єдиному державному реєстрі, а саме рішенням Апеляційного суду м.Києва від 29.01.2015 року, тобто датою, коли позивачка дізналась про порушення своїх прав є 29.01.2015 року, тому враховуючи роз`яснення, викладені в пункті 28 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд приходить до висновку, що позивачкою строки позовної давності пропущені не були. Крім того, відповідно до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з ПАТ «ВіЕйБі Банк» на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 487,20 грн.

Outcome: partial