Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] в особі свого представника [PERSON] звернувся до суду з названим позовом з вимогами: зобов'язати [PERSON] не перешкоджати [PERSON] брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною - [PERSON], [INFO]; постановити рішення, яким встановити час та дні для зустрічей [PERSON] із сином: - кожного другого тижня кожного місяця, а саме: в четвер з 10 до 14 години та у п'ятницю з 10 до 14 години; окрім зустрічей під час відвідування дитини батьком зобов'язати матір надавати час для спілкування батька з дитиною шляхом телефонного та/або інтернет-зв'язку, надавши позивачеві необхідну для цього інформацію; один тиждень в січні та один тиждень в липні дозволити позивачеві забирати дитину на канікули до країни проживання позивача. У позовній заяві зазначалось, що 4 грудня 2007 року між позивачем та відповідачкою було зареєстровано шлюб, від якого вони мають дитину, - сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя не склалося і 30 квітня 2012 року шлюб між ними було розірвано. Вони проживали в Данії окремо один від одного, але мали спільну опіку над дитиною, яка проживала почергово з позивачем та відповідачкою, тиждень з ним, тиждень з нею. Дитина зареєстрована в комуні Кастаніборген, Данія та відвідувала дитячий садок. 11 лютого 2014 року коли позивач приїхав до дитячого садка, щоби забрати дитину, йому повідомили, що дитину вже забрала мати. Тоді він поїхав до квартири, яку орендувала відповідачка, але орендодавець повідомив йому, що вона надіслала йому текстове повідомлення про те, що вона перебуває у відпустці і повернеться через 10 днів. Розуміючи, що відповідачка скоріше за все поїхала до України, де проживає її мати, позивач також поїхав до України, де і зустрів її з дитиною. На прохання позивача відповідачка не дозволила йому поспілкуватися з дитиною і навіть побачити її. Також вона не захотіла розповісти, коли закінчиться її відпустка і коли вона з дитиною повернеться до Данії. Протягом року позивач не бачив дитину, оскільки відповідачка перешкоджала йому зустрічатися з сином. 29 вересня 2015 року позивач звернувся до Славутицького міського суду Київської області з позовною заявою про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батька, який проживає окремо. 30 грудня 2015 року за заявою представника позивача позовна заява була залишена без розгляду на підставі того, що сторони по справі домовились про укладення договору щодо спірного питання. 15 січня 2016 року між ними було укладено нотаріально посвідчений договір щодо здійснення батьківських прав. Згідно цього договору батько має право безперешкодно бачитися з дитиною кожного другого тижня кожного місяця, а саме: в четвер з 10 до 14 години та в п'ятницю з 10 до 14 години. Починаючи з лютого 2016 року, позивач кожного місяця приїжджав до м. Славутича з метою зустрічей з дитиною у визначений час. В лютому відповідачка надала позивачеві таку можливість, проте в наступні місяці вона запізнювалася на зустрічі, а потім забирала дитину раніше на годину, нічим цього не мотивуючи. У червні відповідачка повідомила, що зустрічі не буде, оскільки дитина захворіла, але ніяких медичних довідок не надавала. Потім після того, як позивач придбав квиток до України на визначений час та повідомив про це відповідачку, вона повідомила, що захворіла сама і зустріч відміняється. Позивач вважає, що відповідачка умисно не виконує умови, визначені договором між ними. Відповідачка подала заперечення на позов, де визнала його частково, а саме в частині надання можливості позивачу як батьку дитини на спілкування з сином за місцем їх проживання в м. Славутичі Київської області у дні, зазначені в позові, але при обов'язковій її присутності під час їх зустрічей, а також шляхом телефонного та/або Інтернет-зв'язку, але з певними умовами та іншим часовим терміном. Категорично заперечувала проти позову в частині дозволу позивачеві на виїзд з дитиною до Данії під час канікул на тиждень у січні та липні кожного року. Часткові заперечення проти позову відповідачка мотивувала наступним. З позивачем вони познайомилися в 2007 році в м. Києві і в тому ж році зареєстрували шлюб, а у грудні 2007 року виїхали до Данії, де він постійно проживав. [INFO] у них народилася дитина, - син [PERSON]. В 2011 році позивач подав документи на розлучення і у жовтні 2011 року їх розлучили. У січні 2012 року вона орендувала окреме житло недалеко від дитячого садка, який відвідував їх син і стала проживати з ним окремо від позивача. В цей період часу їх син по тижню жив у кожному з них. Але потім у позивача з'явилася нова дружина і він перестав приділяти належну увагу дитині, піклуватися про неї та приймати активну участь у виховному процесі. В 2013 році в Данії позивач розпочав проти неї судовий процес, подавши позов про розірвання їх спільних батьківських прав щодо дитини та передачу їх лише йому одному. За рішенням суду в м. Оденсе від 3 квітня 2013 року, підтвердженому постановою Вищого апеляційного суду для східних регіонів Данії від 22 серпня 2013 року, у задоволенні його позову було відмовлено з посиланням на те, що суд вважає найкращим для дитини, щоби батьківські права належали її матері. При розгляді справи в суді було встановлено і відображено в рішенні суду факт звернення позивача навесні 2013 року до психіатричної клініки за наданням йому медичної допомоги. Враховуючи таку поведінку позивача, який намагався позбавити її батьківських прав щодо дитини, вона після закінчення в Данії всіх судових процедур, у лютому 2014 року виїхала з сином до України в м. Славутич Київської області до своєї матері, де вони і проживають по цей час. 13 квітня 2014 року позивач без попередження приїхав на автомобілі до м. Славутича, де всупереч зазначеному рішенню суду Данії, застосувавши до неї заходи фізичного впливу, насильно забрав дитину та поїхав з нею в напрямку м. Києва, але був зупинений міліцією на КПП «Кіпті» на підставі її звернення про викрадення дитини. У вересні 2015 року позивач подав проти неї позов в аналогічними вимогами, який ухвалою суду від 30 грудня 2015 року був залишений без розгляду на підставі заяви представника позивача. 15 січня 2016 року у м. Києві вони з позивачем уклали нотаріально посвідчений договір між батьками щодо здійснення батьківських прав, у якому був визначений такий самий як у позові порядок зустрічей позивача з сином. Після укладення договору вона надавала можливість позивачеві спілкуватися з дитиною згідно договору. Можливості спілкування з сином по телефону або через Інтернет позивач не використовував, незважаючи на те, що мав у своєму розпорядженні її номер мобільного телефону, електронну адресу та адресу скайпу. Оскільки згідно шкільного графіка заняття відбуваються з 8 до 13 години, крім суботи та неділі, вона не заперечуватиме проти внесення змін до графіка зустрічей за згодою позивача. Надання позивачеві дозволу на виїзд з дитиною до Данії під час літніх та зимових канікул не є необхідним, не враховує вік дитини та мовний бар'єр між ними самими та оточенням позивача, а також може створити умови для неповернення дитини в Україну, тому вона заперечує проти позову у цій частині. Органом опіки і піклування суду надано висновок, затверджений рішенням виконавчого комітету Славутицької міської ради від 02.12.2016 р. № 569, відповідно до якого орган опіки і піклування підтримує позов частково та рекомендує встановити наступний спосіб участі позивача у вихованні дитини, а саме: кожний другий тиждень місяця, зокрема: четвер і п'ятниця у позаурочний час за місцем проживання, перебування дитини; необмежене спілкування батька з сином за їх бажанням будь-якими засобами зв'язку. Щодо виїзду малолітньої дитини до країни проживання батька орган опіки і піклування позов не підтримує, оскільки 13.04.2014 р. батько без згоди матері вивіз дитину за межі м. Славутича, що призвело до психологічної травми дитини. В судовому засіданні позивач стверджував, що відповідачка не виконує умови укладеної угоди і тому він не має можливості спілкуватися з дитиною. З цієї причини зустрічі з сином не відбулися у червні, липні, серпні та вересні 2016 року. Він сам не зміг приїхати в Україну лише у жовтні. Він хоче, щоби відповідачка дотримувалася графіка зустрічей, або хоча би він мав можливість спілкуватися з дитиною по скайпу кожного тижня, а зустрічатися з дитиною один раз на два місяці. Він також хотів би, щоб під час зустрічей мати можливість у п'ятницю забирати дитину на вихідні без її присутності. Також він хотів би, щоб один раз на рік на Різдво син [PERSON] приїжджав до Данії для знайомства з його сім'єю та спілкування з братом [PERSON]. Також він хотів би, щоб дитина ходила у приватну школу, але відповідачка проти цього. Від адвоката йому відомо, що приватної школи у м. Славутичі немає. У нього немає інформації про те, де навчається дитина в м. Славутичі. Відповідачка під різними приводами не дає йому можливості спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні. Він сам не володіє ні українською, ні російської мовою. У Данії з дитиною спілкувався данською мовою. У них була спільна опіка над дитиною 50 на 50. Проблеми з психікою у нього виникли після того, як відповідачка забрала дитину в Україну всупереч домовленості, що вона буде жити в Данії. Коли він забрав у відповідачки дитину в м. Славутичі, то хотів привезти її в данське посольство тому, що в той же день йому погрожували. Допомогу на дитину у грошовій формі він не надавав, але купував речі та іграшки, велосипед, однак не знає де всі ці речі. В Данії у нього є сім'я, він проживає у орендованому будинку з усіма зручностями, має роботу і достатній дохід. З ним також проживає його перший син [PERSON]. Він не має наміру на викрадення сина [PERSON], а хоче вирішити спірні питання його виховання шляхом кооперації. Представник позивача позовні вимоги підтримувала з посиланням на доводи, викладені у позовній заяві, а також стверджуючи, що позивач не заперечуватиме проти зміни графіка з урахуванням навчального процесу дитини. Суд не позбавляв позивача батьківських прав і не передав дитину під опіку відповідачки. Вони уклали угоду і позивач хоче, щоб вона виконувалась і він мав можливість спілкуватися з дитиною. Також він хоче, щоб обоє його дітей могли спілкуватися між собою. Відповідачка суду пояснила, що вони з позивачем одружилися у 2007 році, а в 2011 році розвелись. У 2012 році в Данії позивач порушив проти неї справу в суді. Однак суд відмовив йому у позові, залишивши батьківські права щодо дитини за нею. У лютому 2014 році вона з дитиною повернулася в Україну в м. Славутич. У квітні 2014 року позивач здійснив спробу викрадення дитини. Після укладення угоди вона не перешкоджала позивачеві зустрічатися з дитиною згідно графіка. З січня по липень 2016 року позивач зустрічався з дитиною. У червні дитина захворіла. У серпні позивач приїздив і привіз велосипед. У вересні він приїжджав разом з [PERSON] і вони зустрічалися. З графіком зустрічей вона не згодна, оскільки час зустрічей припадає на час занять у школі. Представник третьої особи та органу опіки і піклування позов підтримала частково, пояснивши суду, що орган опіки і піклування проти вивезення дитини за кордон, оскільки дитина отримала психічну травму під час спроби батька забрати дитину у матері без її згоди. При спілкуванні з дитиною коли зайшла мова про можливу поїздку до батька, вона почала плакати. Проти зустрічей батька з дитиною у четвер і п'ятницю кожного другого тижня кожного місяця в позаурочний час та їх необмеженого спілкування в інший час будь-якими засобами зв'язку орган опіки і піклування заперечень не має. Заслухавши пояснення та дослідивши надані письмові докази і матеріали справи, суд встановив, що [PERSON], [INFO], громадянин Данії, і [PERSON], [INFO], громадянка України, - сторони по справі, перебували у шлюбі, зареєстрованому 4 грудня 2007 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції м. Києва, Україна. 27 жовтня 2011 року подружжя розлучилося на підставі дозволу на розлучення, виданого державною адміністрацією Південної Данії, Королівство Данія. 30 квітня 2012 року шлюб між подружжям було розірвало на підставі дозволу на розірвання шлюбу, виданого державної адміністрацією Південної Данії, Королівство Данія. Від шлюбу вони мають дитину, - сина [PERSON], [INFO], яке було зареєстровано у парафії Фраугде, комуна Оденсе, Королівство Данія. Умовами надання дозволу на розлучення та дозволу на розірвання шлюбу між ними у державній адміністрації Південної Данії відповідно до їх угоди було те, що жоден з подружжя не надає грошову допомогу один одному. Також державна адміністрація міжнародної юрисдикції наполягала на тому, щоб дружина проживала в Данії. Після розлучення та розірвання шлюбу подружжя продовжують здійснювати батьківську опіку над спільною дитиною [PERSON]. Згідно угоди батьків щодо опіки над дитиною вони погоджуються, що батько/мати має право зустрічатися з дітьми наступним чином: зустрічі на вихідних - по черзі; щоденні зустрічі - по черзі; спільне проведення свят; Різдво, Новий рік - по черзі. Згідно судової постанови 19-го відділення Вищого апеляційного Суду для східних регіонів Данії, ухваленої 22 серпня 2013 року, [PERSON] звернувся з оскарженням попереднього рішення Суду в м. Оденсе від 3 квітня 2013 року (№BS 5-1966/2012), вимагаючи розірвати спільні батьківські права у відношенні до їхньої дитини [PERSON] і призначити батьківські права лише самому позивачеві. Сторони погодилися з тим, що спільні батьківські права у відношенні до дитини мають бути розірвані. Також після представлення Суду відповідних доказів того, що відповідачка [PERSON] переважно піклувалася про дитину [PERSON], якому скоро виповниться 4 роки, у всякому разі перед тим, як подружжя роз'їхалось у січні 2012 року, і того, що [PERSON] вже після того в значній мірі піклувалася та задовольняла всі нагальні потреби дитини, наприклад, що стосується відвідування садочку та дитячого лікаря. Після заслуховування виступів сторін також було взято до уваги, що обидві Сторони вважають необхідним, щоб дитина [PERSON] і в подальшому спілкувалася з тим із батьків, якого буде позбавлено батьківських прав. Оскільки після надання доказів не підтвердилось, що [PERSON] має намір від'їжджати до України разом з [PERSON], Вищий апеляційний Суд вважає за найкраще для дитини, щоб батьківські права належали саме відповідачці, і таким чином попереднє рішення міського Суду залишено без змін. Вищий апеляційний Суд затверджує передання батьківських прав відповідачці і відхиляє апеляцію разом з вкладеною в неї вимогою. У лютому 2014 року відповідачка з дитиною повернулася в Україну в м. Славутич до своєї матері [PERSON], де вони утрьох проживають до цього часу. 13 квітня 2014 року позивач приїхав автомобілем до м. Славутича, де без дозволу відповідачки забрав дитину та поїхав з нею в напрямку м. Києва. Про це відповідачка повідомила до Славутицького міського відділу головного управління МВС України в Київській області. Того ж дня відповідачка подала заяву про те, що дитину у позивача вона забрала у нормальному стані. У зв'язку з цим органом міліції було складено висновок від 15.04.2014 р. про завершення перевірки по повідомленню [PERSON]. Після цього позивач звернувся до Центрального органу Данії - Міністерства у справах дітей, рівноправності, інтеграції та соціальних відносин з клопотаннями про повернення дитини та про визнання і виконання чинного рішення або угоди, у яких стверджував про незаконність вивезення в Україну дитини відповідачкою та позбавлення його можливості бачитися з дитиною, оскільки судова постанова Вищого апеляційного Суду для східних регіонів Данії від 22 серпня 2013 року, якою батьківські права щодо дитини були закріплені за відповідачкою, була обумовлена її свідченнями під присягою про те, що вона відмовляється від наміру виїхати з дитиною до України і таким чином позивачеві буде забезпечена можливість зустрічатися з дитиною. У вересні 2015 року позивач в особі представника звернувся до Славутицького міського суду Київської області з позовом про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо від неї. Ухвалою суду від 30 грудня 2015 року (справа № 377/1121/15-ц) позовну заяву було залишено без розгляду на підставі заяви представника позивача про залишення позову без розгляду. 15 січня 2016 року сторони уклали Договір між батьками щодо здійснення батьківських прав, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савчук О.А., зареєстрованого в Реєстрі за № 21.22, строком дії до 15 січня 2017 року включно. За цим Договором вони домовились врегулювати на майбутнє відносини між собою, що стосуються питання участі у вихованні їх спільної дитини, - сина [PERSON], [INFO], а саме - визначити порядок участі батька у вихованні дитини. Сторони домовились, що батько має право зустрічатися та без перешкод спілкуватися з дитиною кожного другого тижня кожного місяця, а саме в четвер з 10 години ранку до 14 години та у п'ятницю з 10 години ранку до 14 години. Мати не буде перешкоджати спілкуванню батька та дитини у тому числі і спілкуванню з дитиною шляхом телефонного та/або інтернет - зв'язку, надавши батькові необхідну для цього інформацію. Відповідно до статті 159 Сімейного кодексу України якщо той із батьків, з ким проживає дитина чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод (частина 1). Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення (частина 2). Позивач стверджував, що відповідачка не виконувала належним чином умови укладеного між ними договору і навмисно створювала чи використовувала різні приводи щоби завадити йому зустрічатися з дитиною та спілкуватися з нею відповідно до умов договору. Суд погоджується з цими доводами з огляду на надані докази та встановлені обставини справи. Так, представником позивача суду надано письмові відомості, які свідчать про замовлення та бронювання позивачем квитків на авіаперельоти з Копенгагена до Києва та у зворотному напрямку у січні, лютому, березні, квітні, травні, липні та вересні 2016 року. Разом з тим, суду надано відомості про час роботи в м. Славутичі охоронця [PERSON] з [PERSON] і [PERSON], з яких видно, що зустрічі були лише у березні, квітні, травні 2016 року і при цьому, за винятком 08.04.2016 р., час зустрічей не повністю співпадав з графіком, передбаченим договором, вони як правило закінчувалися раніше 14 години, а в одному випадку зустріч почалася пізніше 10 години. Також суду надано копію відповіді органу опіки і піклування на звернення позивача від 15.04.2016 р. щодо необхідності присутності представника служби у справах дітей під час його зустрічей з сином, що може свідчити про наявність перешкод у спілкуванні з дитиною. Крім того, суд враховує напружені особисті стосунки між позивачем та відповідачкою, що може створювати умови для виникнення спірних відносин щодо участі позивача у спілкуванні з дитиною. Суд також бере до уваги, що відповідачка визнає позов в частині необхідності усунення перешкод у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батька, але з урахуванням шкільного графіка. Проте відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленому у статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд позбавлений права вийти за межі позовних вимог, які позивач та його представник не змінили, хоча і не заперечували проти внесення змін до графіка зустрічей з урахуванням цих обставин, а відповідачка не пред'явила зустрічного позову. Тому суд вважає, що зміна часу зустрічей з урахуванням шкільного графіка навчання можлива за домовленістю сторін, що не буде суперечитиме суті судового рішення, а у іншому випадку вона можлива за заявою сторони про зміну порядку і способу виконання судового рішення відповідно до статті 373 ЦПК України. В іншій частині позову, а саме, в частині надання дозволу позивачеві один тиждень в січні та один тиждень в липні забирати дитину на канікули до країни проживання позивача, суд вважає правильним відмовити з наступних підстав. Відповідно до статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (частина 8). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина 9). Як було встановлено в судовому засіданні, батьківські права щодо дитини були передані відповідачці рішеннями Судів Данії, які взяли до уваги ті обставини, що відповідачка найбільше піклувалася про дитину від самого її народження і тому це було у найвищих інтересах дитини. Як видно зі змісту судової постанови Вищого апеляційного Суду для східних регіонів Данії від 22 серпня 2013 року, Суд не встановлював як обов'язкову умову передачі відповідачці батьківських прав щодо дитини її проживання в Данії, хоча при ухваленні рішення і брав до уваги її запевнення не повертатися в Україну, але з огляду лише на те, щоб позивачеві було забезпечено можливість спілкуватися з дитиною. Тому немає достатніх підстав вважати, що дії відповідачки щодо виїзду з дитиною до України підпадали під ознаки викрадення, передбачені Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року. Разом з тим, є підстави сумніватися у правомірності дій позивача, який 13 квітня 2014 року без згоди відповідачки забрав дитину і повіз її в напрямку м. Києва з наміром прибути разом з нею до посольства Данії, що спричинило дитині психологічну травму. Про наміри позивача повернути дитину в Данію можуть свідчити також його звернення до Центрального органу Данії з клопотаннями про повернення дитини та про визнання і виконання чинного рішення або угоди. Не даючи оцінки обґрунтованості зазначених клопотань, не можна виключити ймовірність того, що поїздку дитини в Данію під час канікул позивач може використати з метою неповернення дитини в Україну, що буде суперечити інтересам дитини і завдасть їй значної шкоди. При цьому також необхідно врахувати, що відповідачка з дитиною вже два роки проживає в Україні і дитина прижилася за новим місцем проживання. З наданої характеристики та інформації про дитину з'ясовано, що хлопчик проживає з матір'ю і бабусею, які мають благоустроєне житло, у сім'ї панує позитивна атмосфера, дитина дуже любить матір. Хлопчик регулярно відвідував дитячий садок, а зараз навчається в першому класі загальноосвітньої школи. У нього є необхідні умови для навчання, він вільно володіє українською мовою, має високий рівень розвитку, відповідальний, старанний учень, йому подобається навчатися в школі, він активний на уроках, уважно слухає вчителя, йому легко дається вивчення нового матеріалу. Дитина добра, чуйна, спокійна, чемна, вихована, відверта і правдива. У класі спілкується як з хлопчиками, так і з дівчатками. Це свідчить про те, що мати дитини, - відповідачка по справі, належним чином займається вихованням дитини, вона виконує в повному обсязі свої батьківські обов'язки щодо дитини, а також працевлаштована на роботу за графіком. Разом з тим, судом з'ясовано, що позивач не володіє ні українською, ні російською мовою, проживає з дружиною та сином від попереднього шлюбу в Данії та переважно зайнятий на роботі. Слід також врахувати, що дитині виповнилося лише 7 років і вона потребує постійної опіки матері. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, учасником якої є Україна, дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю. При вирішенні спору між батьками суд насамперед виходить з найвищих інтересів дитини, які слід ставити на перше місце і надавати їм більшого значення ніж власним інтересам батьків. Виходячи з викладеного, суд погоджується з запереченнями відповідачки та висновком органу опіки і піклування і вважає, що надання дозволу позивачеві забирати дитину в Данію під час канікул може завдати шкоди інтересам дитини внаслідок її розлучення з матір'ю та переміщення у інше середовище, яке може стати для дитини нетерпимим. Такий висновок відповідає і правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21.10.2015 р. по справі № 6-1598-цс про повернення дитини, хоча позивач у цій справі і не заявляв такої вимоги. Забезпечити батьку дитини та її брату, який значно старшого віку, можливість спілкуватися цілком можливо з використанням засобів комунікації, а також їх безпосередніх зустрічей в Україні, але без виїзду до Данії до того часу, коли дитина досягне необхідного для цього віку. Таким чином, суд дійшов до того висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково. За правилами статті 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути половину судових витрат по оплаті судового збору, що становитиме 551,20 грн..

Outcome: partial