Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

У квітні 2020 року [PERSON] звернувся до Лохвицького районного суду Полтавської області суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Жабківська сільська рада Лохвицького району Полтавської області про визнання договору купівлі-продажу недійсним. 12 серпня 2020 року на розгляд до Чорнухинського районного суду Полтавської області надійшла зазначена справа з Лохвицького районного суду Полтавської області на підставі ухвали Лохвицького районного суду Полтавської області від 05.08.2020 після задоволення відводу і неможливості утворення нового складу суду. Автоматизованою системою документообігу суду головуючим у справі суддею визначено суддю Глущенко Н.М. Ухвалою Чорнухинського районного суду Полтавської області від 14 серпня 2020 року позовна заява [PERSON] була залишена без руху. 25.08.2020 від позивача [PERSON] надійшла заява про усунення недоліків та долучено квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою Чорнухинського районного суду Полтавської області від 21 вересня 2020 року позовну заяву було прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання у даній справі на 08\~жовтня \~2020\~року. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що він є членом колективного сільськогосподарського підприємства «Зоря» за рішенням співвласників майнових паїв якого, 11 березня 2000 року він включений до списку осіб, які мають право на майновий пай. На підставі даного рішення 13 вересня 2001 року Луценківською сільською радою (від 13 березня 2017 року Жабківська сільська рада) [PERSON] видано свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серія ПО №236651 від 13.09.2001 року, яке засвідчує його право на частину в спільному володінні користуванні та розпорядженні майном. 5 лютого 2007 року було підписано акт прийому-передачі основних засобів (будівлі) виділених у майновий пай, які знаходилися в оренді ТОВ «Сула Нова». Згідно даного акту директор ТОВ «Сула Нова» передав уповноваженій особі [PERSON] нерухоме майно в тому числі і зерносховище. Лохвицьким районним судом 25 квітня 2019 року прийнято рішення, яким визнано право власності за набувальною давністю на виробниче приміщення (навіс для зерна) зерносховище, загальною площею 2305,2 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] за [PERSON] . Після набрання законної сили вищевказаного рішення суду, 07.06.2019 року було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за [PERSON] на зерносховище загальною площею 2305,2 кв.м, що знаходиться за адресою [ADDRESS] за індексом 47346990 від 13.06.2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, [PERSON] як співвласник зерносховища та особа яка користується цим майном подав апеляційну скаргу на рішення Лохвицького районного суду від 25 квітня 2019 року. В подальшому, знаючи про наявність апеляційного оскарження, щодо підстав набуття майна у власність, 22 листопада 2019 року [PERSON] з [PERSON] укладає договір купівлі-продажу зерносховища, загальною площею 2305,2 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] про що зроблено запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за індексом 49819022 від 22.11.2019 року. 26 листопада 2019 року постановою Полтавського апеляційного суду по справі №538/567/19 рішення Лохвицького районного суду від 25 квітня 2019 року скасовано. 17 січня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу зерносховища, загальною площею 2305,2 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , про що зроблено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за індексом 50696558 від 17.01.2020 року. Позивач є співвласником спірного майна. Внаслідок незаконної зміни власника спірного майна порушено його право на володіння та користування пайовим фондом КСП «Зоря». На підставі викладеного позивач просив суд: визнати недійсним з моменту його укладення договір купівлі продажу зерносховища, загальною площею 2305,2 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] укладений 22 листопада 2019 року між [PERSON] та [PERSON] та скасувати рішення про державну реєстрацію за індексом 49819022 від 22.11.2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, визнати недійсним з моменту його укладення договір купівлі продажу зерносховища, загальною площею 2305,2 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] укладений 17 січня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] та скасувати рішення про державну реєстрацію за індексом 50696558 від 17.01.2020 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за [PERSON] на зерносховище загальною площею 2305,2 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , за індексом 47346990 від 13.06.2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно також вирішити питання про розподіл судових витрат. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що йому невідомо чи розглядалась дана справа в суді апеляційної інстанції, хоча відомо, що рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 25 квітня 2019 року скасовано. Відповідач вказав, що наполягає на витребуванні оригіналу акту прийому-передачі основних засобів (будівлі) виділених у майнові паї, які знаходилися в оренді у ТОВ «Сула Нова» уповноваженій особі [PERSON] , так як у нього є сумніви щодо його існування. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти позовних вимог заперечував, вказавши, що [PERSON] набув право власності на зерносховище у встановленому законом порядку. На витребуванні доказів, а саме акту прийому-передачі основних засобів не наполягав. Вважає, що зерносховище не входило в перелік майна «Сула Нова». Також додав, що ухвала Господарського суду Полтавської області, яку він через канцелярію Чорнухинського районного суду Полтавської області надіслав та просив долучити до матеріалів справи, може довести, що [PERSON] не може бути позивачем у справі, тому що на той час «Сула Нова» була в стадії банкрутства. Від \~третьої особи\~Жабківської сільської\~ради Лохвицького\~району Полтавської\~області надійшло\~клопотання про\~розгляд цивільної\~справи без\~участі їх\~представника. Згідно\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно\~ст. 81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача дослідивши докази в їх сукупності, вважає, що заявлені вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі рішення від 13 вересня 2001 року Луценківською сільською радою (від 13 березня 2017 року Жабківська сільська рада) [PERSON] видано свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серія ПО №236651 від 13.09.2001 року, яке засвідчує його право на частину в спільному володінні, користуванні та розпорядженні майном. Лохвицьким районним судом 25 квітня 2019 року прийнято рішення, яким визнано право власності за набувальною давністю на виробниче приміщення (навіс для зерна) зерносховище, загальною площею 2305,2 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] за [PERSON] . Після набрання законної сили вищевказаного рішення суду було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за [PERSON] на зерносховище загальною площею 2305,2 кв.м, що знаходиться за адресою [ADDRESS] за індексом 47346990 від 13.06.2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. [PERSON] як співвласник зерносховища та особа яка користується цим майном подав апеляційну скаргу на рішення Лохвицького районного суду від 25 квітня 2019 року. Вподальшому, знаючи про наявність апеляційного оскарження, щодо підстав набуття майна у власність, 22 листопада 2019 року [PERSON] з [PERSON] укладає договір купівлі-продажу зерносховища, загальною площею 2305,2 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] про що зроблено запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за індексом 49819022 від 22.11.2019 року. 26 листопада 2019 року постановою Полтавського апеляційного суду по справі №538/567/19 рішення Лохвицького районного суду від 25 квітня 2019 року скасовано. Щодо наявності оригіналу акту прийому-передачі основних засобів (будівлі) виділених у майнові паї, в списку яких перебуває виробниче приміщення (навіс для зерна) - зерносховище, та які знаходилися в оренді у ТОВ «Сула Нова» уповноваженій особі [PERSON] , то ці обставини підтверджуються постановою Полтавського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року і не потребують доказування. Позивач [PERSON] та представник [PERSON] в судовому засіданні не наполягали на дослідженні копії акту прийому-передачі основних засобів (будівлі) виділених у майнові паї, які знаходилися в оренді у ТОВ «Сула Нова» уповноваженій особі [PERSON] , оскільки на даний момент не в змозі надати оригінал вищевказаного письмового доказу, зазначивши, що дані обставини встановлені Лохвицьким районним судом Полтавської області та Полтавським апеляційним судом.і не потребують доказування. Відповідно до ч. 4\~ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 17 січня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу зерносховища, загальною площею 2305,2 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , про що зроблено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за індексом 50696558 від 17.01.2020 року. Згідно вимог ст.ст.\~76,\~77,\~79,\~80 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 18.03.2021 через канцелярію суду представником відповідача [PERSON] \~адвокатом Кузьменко\~В.О. надано\~копію ухвали Господарського суду Полтавської області від 15 жовтня 2009 року про ліквідацію ТОВ «Сула-Нова». Проте, суд зазначає, що даний письмовий доказ подано з порушенням термінів для подачі таких доказів, а саме після закінчення підготовчого судового засідання та дослідження в судовому засіданні доказів, що містяться в матеріалах справи. Представником відповідача [PERSON] адвокатом Кузьменко В.О. не обгрунтовано неможливість подачі даного письмового доказу у визначений чинним законодавством строк, а тому суд на підставі п.8 ст 83 ЦПК України не приймає ухвалу Господарського суду Полтавської області від 15 жовтня 2009 року до розгляду, зазначивши, що даний документ не може слугувати належним доказом на підтвердження заперечення щодо позовних вимог. Відповідно до ч. 3, 8\~ст. 83 ЦПК України\~відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відзиви від відповідачів до суду не надходили. Згідно з ст.\~ст. 77-80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. \~Статтею 330 Цивільного кодексу України\~встановлено якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до вимог ст.396 ЦК України, особа яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна. Відповідно до ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Разом із тим відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача. Набувач визнається добросовісним, якщо при вчинення правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Рішення, яке стало підставою для реєстрації права власності за [PERSON] який в подальшому уклав договір купівлі-продажу з [PERSON] скасовано. Даний факт свідчить про те, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння [PERSON] поза його волею, тому права позивача, як особи, що має речове право на це майно, підлягає захисту шляхом визнання договору-купівлі продажу недійсним. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного суду України від 11.06.2014 року №6-52 цс14, в якій зазначено, що за змістом ст.388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасовано вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. У пункті 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Відповідно до п. 2\~ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили. Відповідно до частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України ( у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Враховуючи, що після прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 47346990 від 13.06.2019 року проведено ще дві реєстраційні дії, що позбавляє можливості реєстратора вчинити запис про скасування державної реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Згідно ч. 1, 2\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Стаття 15 ЦК України\~передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України\~передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, відповідно до ч. 3\~ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Приписами\~статті 216 ЦК України\~встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1\~ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Судом встановлено, що спірні правочини укладені щодо майна, на яке [PERSON] та [PERSON] набули право власності на підставі рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 25 квітня 2019 року є недійсними, оскільки рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 25 квітня 2019 року скасовано постановою Полтавського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року. \~ \~ \~ \~ На підставі вищевикладеного позовні вимоги в частині визнання спірних договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачами є доведеним та таким, що підлягають задоволенню. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем сплачено судовий збір, який підлягає стягненню з відповідачів відповідно до задоволених вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. Питання розподілу судових витрат слід вирішити відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України. На підставі\~ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] та [PERSON] в рівних частках на користь держави належить стягнути судовий збір в сумі 2822 грн. 40 коп.

Outcome: approved