Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

У квітні 2019 року позивач звернувся до відповідача з позовом про повернення об`єкту оренди. Свої вимоги мотивував тим, що відповідно до свідоцтва про право власності ТОВ «Черемшина 2012» на праві приватної власності належать нежитлові приміщення, загальною площею 5811 м. кв., які розташовані за адресою [ADDRESS] . 01.11.2014 року між ТОВ «Черемшина 2012» та [PERSON] був укладений Договір № 316 про оренду ліжко-місць. Пунктом 1 Договору Позивач передав [PERSON] у платне строкове користування 3 ліжко-місця. Пунктом 8 Договору визначено, що Орендар зобов`язується виселитися із гуртожитку не пізніше 3-х днів з дати закінчення строку Договору або дати його дострокового розірвання, самостійно повідомити про виселення місцеві органи паспортного контролю, повністю розрахуватися за оренду ліжко-місць за Договором з урахуванням фактичної дати виселення. Пунктом 13 Договору визначено строк дії Договору, а саме до 31.12.2015 року. Після настання 31.12.2015 року Відповідачі продовжували користуватися орендованим майном, а тому відповідно до вимог ст. 764 ЦК України, Договір діяв до 31.12.2018 року на тих самих умовах. 5 березня 2019 року на адресу Відповідачів було направлено повідомлення № 14, відповідно до якого, Відповідачі повідомлялись про те, що ТОВ «Черемшина 2102» з 11.03.2019 року в односторонньому порядку відмовляється від Договору № 316 від 1.11.2014 року та вимагає від Відповідачів звільнити орендовані ліжко-місця шляхом повернення займаного приміщення до 14.03.2019 року. Зазначену вимогу Відповідачі не виконали та станом на момент звернення до суду ліжко-місця не повернули, займане приміщення не звільнили та продовжують протиправно користуватися приміщенням. Тому на підставі вищевказаного просили суд зобов`язати [PERSON] та [PERSON] повернути об`єкт оренди, а саме 3 ліжко-місця, шляхом звільнення приміщення № [NUMBER] , що заходиться в нежитловому приміщенні за адресою : [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «Черемшина 2012» судовий збір. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позов. Вказано, що ТОВ «Черемшина 2012» посилаючись на свідоцтво про право власності, що належність їм нежитлового приміщення, загальною площею 5811 м.кв., були підставою для укладення договору № 316 від 01.11.2014 року, відносно житлової кімнати [NUMBER], відомості за яку вказані і містяться в інвентаризаційній справі № 708, без врахування рішення виконавчого комітету Києво- Святошинського районної ради народних депутатів Київської області № 692 від 31.12.1980 року про прийняття в експлуатацію гуртожитку на 537 місць в м. Вишневе, де містяться відомості про житлову площу - 3114 кв.м., на яку відсутні правові підстави на володіння у ТОВ «Черемшина 2012» та корисну площу - 6187,8 кв.м., яка віднесена до нежитлових приміщень і вказана у свідоцтві. Про виділення жилого приміщення у відособлене користування свідчить запис у довідці про номер кімнати [NUMBER], якою користується [PERSON] . При укладенні договору оренди № 316 від 01.11.2014 року ТОВ «Черемшина 2012» базувався і означав ст.132 ЖК України, якою передбачено, що осіб може бути виселено з гуртожитків лише з наданням їм іншого жилого приміщення, а надаване громадянам у зв`язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим ч.2 ст.144 цього Кодексу. Враховуючи те, що він проживає в кімнаті з дружиною та двома малолітніми дітьми, він був змушений разом з дружиною [PERSON] придбати все необхідне для проживання, для побуту та для розвитку дітей. Тому все, що знаходиться в кімнаті № [NUMBER] , було придбане за кошти сім`ї та є їхньою спільною власністю. Відповідачкою [PERSON] також було направлено на адресу суду письмовий відзив, який мотивований тим, що при укладенні договору оренди № 316 від 01.11.2014 року директор ТОВ «Черемшина 2012» базувався і зазначив норму ст.132 ЖК України, якою передбачено, що осіб, може бути виселено з гуртожитків лише з наданням їм іншого жилого приміщення, а надаване громадянам у зв`язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим ч.2 ст. 144 цього Кодексу, і з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, суд вже розглядав обставини, що стосуються виселення з об`єкту оренди. Тому просила суд у задоволенні вимог ТОВ «Черемшина 2012» відмовити у повному обсязі. Представником позивача було направлено відповідь на відзив, який обґрунтований тим, що Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого 06.04.2013 року ТОВ «Черемшина 2012» є власником нежилих приміщень гуртожитку [ADDRESS] , загальною площею 5 811 кв. м. В подальшому, довідкою № 3/02-23-18 від 30.09.2013 року, виданою Виконавчим і комітетом Вишневої міської ради, було підтверджено, що ТОВ «Черемшина 2012» на праві приватної власності належить житловий гуртожиток, загальною площею 5811 кв. м. Також, на підтвердження того, що за адресою [ADDRESS] розташований гуртожиток, є відповідь Виконавчого комітету Вишневої міської ради № 3/02 - 1298 від 19.05.2017 року в якій зазначено, що за вказаною адресою знаходиться у гуртожиток, загальною площею 5 811 кв. м. і що зазначений гуртожиток використовується суворо для проживання одиноких. Пунктом 9 ч. 1 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» № 500-VI від 4 вересня 2008 року визначено поняття ліжко-місце - умовна частина площі жилого приміщення у гуртожитку (кімнати, жилого блоку чи секції), призначена та виділена для тимчасового проживання в ньому одночасно декількох одиноких осіб однієї статі, не пов`язаних між собою сімейними та/або родинними стосунками. Площа одного ліжко-місця визначається власником гуртожитку з розрахунку на одну особу для кожного типу гуртожитку та не може бути меншою за розмір, визначений відповідно до санітарних норм, затверджених згідно із законодавством. Гуртожиток, який перебуває у власності ТОВ «Черемшина 2012», використовується як для проживання одиноких, кімната, якою користувалися Відповідачі, передбачає розміщення в ній 3-х ліжко-місць. Відповідачі є родиною, тому вони користувалися 3-ма ліжко-місцями в кімнаті № [NUMBER]. Між сторонами укладався Договір оренди. Зазначений Договір був строковий. Строк дії цього Договору закінчився 31.12.2015 року, однак в зв`язку з тим, що Відповідачі ухилялися від укладання Договорів оренди на новий строк, тому Договір № 316 від 1.11 2014 року продовжував діяти на наступний рік на тих саме умовах, тобто станом на момент звернення до суду-до 31.12.2019 року. Тому просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. У судовому засідання представник позивача Шокуров Ю.Л. позовні вимоги підтримав. Просив задовольнити позов. У судовому засіданні відповідачі [PERSON] та [PERSON] просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Третя особа Орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації у Київській області направили до суду заяву про слухання справи у відсутності їх представника. Треті особи [PERSON] та [PERSON] , в інтересах яких діють їх законні представники - відповідачі у справі [PERSON] та [PERSON] проти позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні. Вислухавши доводи та аргументи сторін, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд встановив наступне. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 19 березня 2013 року між КЖКП «Агропромбудіндустрія» та ТОВ «Черемшина 2012» укладено акт приймання-передачі нежитлової будівлі по [ADDRESS] загальною площею 5811 кв.м. 06 квітня 2013 року ТОВ «Черемшина 2012» отримало свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме нежилі приміщення по [ADDRESS] , розмір частки 1, загальна площа об`єкта 5811 кв.м. Відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №2090196 від 06 квітня 2013 року за ТОВ «Черемшина 2012» зареєстровано право власності на нежилі приміщення гуртожитку. 01 листопада 2014 року між ТОВ «Черемшина 2012» та [PERSON] укладено договір № 316 на оренду ліжко-місць в гуртожитку згідно п. 1 якого в оренду передано кімнату [NUMBER] гуртожитку [ADDRESS] , ліжко-місце у кількості 3 л/м на строк по 31 грудня 2015 року. Сторонами погоджено п.4 цього Договору, яким передбачено, що щомісячна орендна плата перераховується орендарем та поточний банківський рахунок орендодавця один раз на місяць, не пізніше 15-го числа кожного місяця за поточний місяць в національній валюті України. Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ Житлового кодексу Української РСР. У частині четвертій статті 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст. 128 ЖК УРСР Порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Жила площа у спеціальних гуртожитках для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, надається в порядку, що визначається відповідними органами місцевого самоврядування. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. Підстави та порядок виселення з гуртожитків врегульовано ст. 132 ЖК УРСР. Суд зауважує, що до спірних правовідносин положення ЦК України щодо договорів найму застосовуються з урахуванням положень ЖК УРСР, при цьому, норми ЖК УРСР, які стосуються правовідносин проживання в гуртожитках мають вищу юридичну силу як норми спеціального регулювання, ніж норми ЦК України як норми загального регулювання. Таким чином, позовна вимога про повернення об`єкту оренди не може бути задоволена без оцінки правомірності проживання та користування спірним приміщенням. В той же час позивачем не заявлялось вимог про визнання відповідачів такими що втратили право користування спірними приміщеннями або виселення відповідачів з спірних приміщень та не доведено суду законних підстав, передбачених ст. 132 ЖК УРСР, для виселення відповідачів з спірного приміщення. При цьому суд відхиляє доводи позивача про те, що займане відповідачами приміщення є нежитловим з урахуванням наступного. З матеріалів справи вбачається що відповідачі мають у спірному приміщенні офіційно зареєстроване місце проживання з 2007 та 2008 року відповідно, що позивачем не спростовується, що свідчить про використання відповідачами спірного приміщення саме як житлового. Окрім цього, суд враховує, що позивачем не надано суду технічного паспорту будівлі для визначення належності спірного приміщення до житлового або нежитлового фонду. Таким чином, позивачем не доведено, що спірне приміщення відноситься до нежитлового фонду, а факт реєстрації відповідачів у спірному приміщення спростовує такі твердження. Ухвалюючи рішення у вказаній справі суд враховує правові позиції викладені в Постанові Верховного Суду України №61-23929св18 від 12 вересня 2018 року. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed