Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] міської ради, районної адміністрації [PERSON] міської ради по Комунарському району про зобов'язання поліпшити умови проживання. В обґрунтування позову, зазначав, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, І категорії. Внаслідок робіт, пов'язаних з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, отримав хронічне психічне захворювання: шизофренію, параноїдної форми, шубообразна теча та йому встановлено довічно 2 групу інвалідності. У 1993 році йому як інваліду - чорнобильцю, як такому, що перебуває на квартирному обліку з 1989 року за місцем проживання в Жовтневій райадміністрації [PERSON] міської ради із Фонду міської ради в позачерговому порядку була виділена однокімнатна квартира [ADDRESS] (при наявності у володінні двокімнатної квартири №116 : вул.Глісерна,18 в [PERSON]). Оскільки у них з дружиною підростали різнополі діти та позивач мав хворобу, потребуючу окреме проживання, то згідно з розпорядженням голови районної адміністрації по Комунарському району від 10.02.1998р. №30/1 його вдруге поставили на квартирний облік для одержання житла за місцем мешкання в Комунарській райадміністрації [PERSON] міської ради. Згідно з актом комісії КП «Основаніє» від 20.08.2015р. на даний час в однокімнатній квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] а позивач мешкає разом з дружиною [PERSON], [INFO] та її матір'ю [PERSON], [INFO] Він, як хвора людина, і матір його дружини, як літня людина, потребують догляду з боку дружини, тому вони мешкають в однокімнатній квартирі втрьох. В двокімнатній квартирі проживають діти: [PERSON], [INFO] та донька [PERSON], [INFO] зі своїми дітьми та онуками: [PERSON], 2004 рн., [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Захворювання позивача, передбачене Переліком хронічних захворювань, за яких особи, які страждають цими захворюваннями, не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім'ї (Додаток №1 до Наказу МОЗ УРСР №52 від 08.02.1985 року «Про затвердження переліку хронічних захворювань, при наявності яких особи, що страждають цими захворюваннями, не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім'ї») та згідно висновку лікарняно-консультаційної комісії від 20.08.2003р позивач потребує проживання в окремій кімнаті. Однак станом на теперішній час вимоги щодо поліпшення житлових умов місцевою владою не виконуються. Станом на 2010 рік я обліковувався під номером 53 в списку потребуючих поліпшення житлових умов. Однак, не дивлячись на те, що він користується правом першочергового одержання жилого приміщення, станом на 2015 рік опинився в списку загальної черги під номером 1254, а пільгової черги - під номером 717. На підставі зазначеного, просив суд зобов'язати [PERSON] міську раду поліпшити умови проживання [PERSON], 1957р.н. шляхом надання житлового приміщення в межах встановлених діючим законодавством норм для родини із двох осіб з окремою ізольованою кімнатою. Позивач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, на позові наполягають. У судові засідання по цій справі відповідачі не з'явилися, повідомлені належним чином, від ЗМР надійшли заперечення проти позовних вимог з тих підстав, що ЗМР не є належним відповідачем по справі. При вищевикладених обставинах суд ухвалив провести розгляд даної цивільної справи за відсутністю позивача, відповідачів на підставі наявних у справі матеріалів та доказів. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст.124 ч.2 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом , звернутися до суду за захистом своїх порушених , невизнаних , або оспорюваних прав , свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач у цивільному процесі це особа, на захист субєктивних прав якої порушено цивільну справу. Відповідач це особа, яка за заявою позивача або іншого ініціатора процесу залучається судом до участі у справі для визначення підстав покладення на неї обовязку щодо поновлення суб'єктивного права позивача, яке зазнало посягання. Процесуальні права сторін це встановлені та гарантовані законом можливості вибору поведінки щодо участі у суді при розгляді та вирішенні цивільної справи, які забезпечують отримання захисту своїх суб'єктивних прав, які зазнали посягання або існує ймовірність такого. У відповідності до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, І категорії. Внаслідок робіт, пов'язаних з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, отримав хронічне психічне захворювання: шизофренію, параноїдної форми, шубообразна теча та йому встановлено довічно 2 групу інвалідності. У 1993 році йому як інваліду - чорнобильцю, як такому, що перебуває на квартирному обліку з 1989 року за місцем проживання в Жовтневій рай адміністрації [PERSON] міської ради із Фонду міської ради в позачерговому порядку була виділена однокімнатна квартира [ADDRESS] (при наявності у володінні двокімнатної квартири №116 : вул.Глісерна,18 в [PERSON]). Згідно з розпорядженням голови районної адміністрації по Комунарському району від 10.02.1998р. №30/1 його вдруге поставлено на квартирний облік для одержання житла за місцем мешкання в Комунарській райадміністрації [PERSON] міської ради. Згідно з актом комісії КП «Основаніє» від 20.08.2015р. на даний час в однокімнатній квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] а позивач мешкає разом з дружиною [PERSON], [INFO] та її матір'ю [PERSON], [INFO] В двокімнатній квартирі проживають діти: [PERSON], [INFO] та донька [PERSON], [INFO] зі своїми дітьми та онуками: [PERSON], 2004 рн., [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Захворювання позивача, передбачене Переліком хронічних захворювань, за яких особи, які страждають цими захворюваннями, не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім'ї (Додаток №1 до Наказу МОЗ УРСР №52 від 08.02.1985 року «Про затвердження переліку хронічних захворювань, при наявності яких особи, що страждають цими захворюваннями, не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім'ї») та згідно висновку лікарняно-консультаційної комісії від 20.08.2003р позивач потребує проживання в окремій кімнаті. Позов пред'явлено [PERSON] до районної адміністрації [PERSON] міської ради по Комунарському району про зобов'язання поліпшити умови проживання, однак позивач жодних вимог до цього відповідача не пред'являє, і у судовому засіданні не встановлено і позивачем не зазначено, які саме відповідачем порушено права позивача, чи взагалі права позивача є порушеними, оскільки з цього приводу позов жодного посилання не містить, отже, позивачем не доведено підстав для звернення до суду із вказаним позовом до районної адміністрації [PERSON] міської ради по Комунарському району, позивач не надав суду доказів на підтвердження своїх позовних вимог до відповідача - районної адміністрації [PERSON] міської ради по Комунарському району, як цього вимагає ст.60 ЦПК України а відтак, позов до цього відповідача є безпідставним і задоволенню не підлягає. При цьому суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Статтею 30 ЦПК України передбачено, що сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава. За змістом наведених норм позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача. Окрім того, пред'являючи до суду позов до [PERSON] міської ради, [PERSON] просить суд зобов'язати [PERSON] міську раду поліпшити умови проживання [PERSON], 1957р.н. шляхом надання житлового приміщення в межах встановлених діючим законодавством норм для родини із двох осіб з окремою ізольованою кімнатою. Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (надалі Закон) рада це представницький орган місцевого самоврядування - виборний орган, який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення. Статтею 10 Закону визначено, сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до ст.ст.25, 26 вищезазначеного Закону визначені повноваження сільських, селищних, міських рад та їх компетенція. Так сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Питання про поліпшення умов проживання не належить до повноважень [PERSON] міської ради. Згідно з ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до повноважень виконавчого комітету міської ради в галузі житлово- комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв'язку належать: а) власні (самоврядні) повноваження: управління об'єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв'язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню; облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності; За змістом ст. 33 ЦПК України належними є сторони, які є суб'єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред'явленим позовом. Таким чином на підставі Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» та наданих повноважень [PERSON] міська рада не наділена повноваженнями щодо надання (поліпшення умов) житла, таким чином є неналежним відповідачем по справі за позовною вимогою [PERSON] до [PERSON] міської ради про зобовязання поліпшити умови проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов'язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. Подання позивачем такого клопотання означає, що він не лише згоден, а й просить про заміну неналежного відповідача належним При цьому суд звертає увагу на те, що ч. 4 ст. 10 ЦПК України встановлено обов'язок суду сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема шляхом роз'яснення особам їхніх прав та обов'язків, попередження про наслідки вчинення чи не вчинення певних процесуальних дій і сприянню здійснення їхніх прав у певних випадках. Разом з тим виходячи з принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд не вправі з власної ініціативи встановлювати якісь обставини, що мають значення для справи. В той же час ході судового розгляду судом створені усі необхідні умови для реалізації позивачем своїх прав на подання заяв та клопотань, слухання справи неодноразово відкладалося за клопотанням саме позивача. В той же час позивач розпорядився своїми процесуальними правами на свій розсуд, подавши до суду заяву про розгляд справи без його участі, проте клопотання про заміну відповідача чи залучення співвідповідача не подавав. Таким чином, враховуючи те, що суд в силу вимог ст. 33 ЦПК України з урахуванням принципу диспозитивності самостійно не має права притягати належного відповідача як співвідповідача, а обов'язок щодо роз'яснення права позивача на звернення до суду з клопотання про заміну неналежного відповідача належним чи залучення до участі у справі іншого співвідповідача виконаний, суд приходить до висновку, що позов пред'явлений до неналежного відповідача у справі, у зв'язку з чим зазначена обставина виключає можливість вирішення питання про задоволення позову. Зважаючи на викладене, з урахуванням того, що судом при розгляді справи встановлено, що [PERSON] міська рада є неналежним відповідачем, позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, клопотання про заміну неналежного відповідача на належного позивачем в судовому засіданні не заявлялись, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог до відповідача [PERSON] міської ради, оскільки позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом. У відповідності до ст.88 ЦПК України, у звязку із відмовою у позові позивача, який звільнений від сплати судового збору, судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed