Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з указаним позовом, просить визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 11208177000 від 4 вересня 2007 року, графік погашення кредитної заборгованості та Договір іпотеки № 62612 від 4 вересня 2007 року, укладені між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В.Я., зареєстрований у реєстрі за № 3816, та застосувати наслідки недійсності правочинів. Позов обґрунтовано тим, що 4 вересня 2007 року між нею та банком було укладено вказаний договір про надання споживчого іпотечного кредиту в розмірі 47 000 доларів США, що еквівалентно 237 350 грн за курсом НБУ на день укладення цього Договору. Чинним міжнародним законодавством про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватись за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Як зазначено в позовній заяві, відповідач усвідомлював при формуванні та у подальшому при підписанні тексту кредитного договору з позивачем, що такий кредитний договір є недійсним в цілому з моменту його укладення. Так, на думку позивача, усі істотні умови прописані незрозумілою мовою та є несправедливими; містять неоднозначні положення; не містять посилань на курс іноземної валюти, що повинен використовуватись при замовленні та купівлі іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку України для видачу продавцю товару - квартири; не містять курсу НБУ на день видачі/отримання кредитних коштів на придбання товару позичальником (квартири); не містять умов відповідальності кредитора за цим договором; не містять жодних застережень щодо ймовірних ризиків коливань іноземної валюти; відсутня сукупна вартість зазначеного кредиту та реальна і абсолютна процентна ставка по даному кредиту; відсутня інформація про види кредитування; кредитний договір не містить порядку та способу замовлення і вартості послуг кредитором щодо придбання іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку України; відсутні дані про порядок та спосіб відрахування відсотку до Пенсійного фонду України за придбання кредитором іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку України для позичальника; відсутня інформація щодо імпортної складової ціни послуг кредитора; відсутня інформація про отримання податкового кредиту; не містить графіків платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту; у графіку платежів (Додаток № 1) не викладена докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом; відсутні попередження споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач; не містять інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Таким чином, на думку позивача, вона не була належним чином проінформована про всі істотні умови та ризики договору, його сукупну вартість та розміри реальної процентної ставки за користування коштами, подорожчання кредиту, укладення такого договору не відповідає волевиявленню позичальника, кредитор приховав усі дійсні істотні умови. Крім того, не можна припустити, що оспорюваний правочин був би вчинений і без включення до нього недійсних частин. Зокрема, позивач сплачувала кредит у доларах США, оскільки так вимагав банк, але пункт 1.1 кредитного договору суперечить п. 10.2.2 та актам цивільного законодавства, є незрозумілим та неоднозначним. Просила також врахувати, що станом на грудень 2014 року вона в рахунок погашення боргу сплатила банку 63 184,91 доларів США і сплачувала борг саме в доларах, але договорів про відкриття банківських рахунків, які при цьому використовувались банком - не укладалось і валютного рахунку кредитором позичальнику не відкривалось. Зазначала, що в п. 1.2.2 кредитного договору не вказано строк кредитування в місяцях, кількість платежів та суми обов`язкових до сплати платежів, проте загальними умовами кредитного договору кредитор визначив обов`язок позичальника та вимагав повернення кредиту щомісячно із встановленням штрафних санкцій за кожен прострочений день - за невиконання або неналежне виконання цих умов, що є підставою для визнання кредитного договору недійсним. На думку позивача, розрахунок реальної процентної ставки та абсолютного подорожчання не було повідомлено позичальнику кредитором, а за розрахунками позивача, реальна процентна ставка складає не 11,30 % річних, а 12,21 % річних, про що в жодному кредитному документі не зазначено. Позивач вказує також і ту обставину, що за її розрахунками, процент абсолютного подорожчання кредиту складає 120,23 % річних, про що не зазначено кредитором у жодному кредитному документі та що спричиняє значний дисбаланс у кредитних правовідносинах по відношенню до споживача послуг і свідчить про заздалегідь спланований кредитором обман споживача. Отже, на її думку, банк приховав від позичальника об`єктивну інформацію щодо сукупної вартості кредиту, вказав у договорі занижені значення процентної ставки як істотної умови договору, тим самим ввівши позивача в оману. Посилається позивач і на ту обставину, що в договорі неоднозначно та незрозуміло зазначено в п.п. 1.1, абзаці 3 п. 1.2.2, п. 1.3, 4.2, 4.6, 4.9, 5.5-5.10, 7.1, 7.3, 7.4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника відносно сплати комісії банку, оскільки такого порядку, способу та суми не зазначається ні в кредитному договорі, ні в графіку погашення кредитної заборгованості. Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси в складі головуючого судді Пироженко В.Д. від 5 липня 2019 року відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та витребувано у відповідача належним чином завірену копію кредитної справи по Договору про надання споживчого кредиту № 11208177000 від 4 вересня 2007 року, укладеного між банком та [PERSON] 20 липня 2019 року до суду надійшов відзив АТ «УкрСиббанк» на позовну заяву (а.с. 157-166, т.1), а 22 липня 2019 року - копія кредитної справи (а.с. 180-218, т.1). 23 липня 2019 року до суду надійшла заява відповідача про застосування строків позовної давності до вимог позивача (а.с. 1-2, т.2). 29 липня 2019 року до суду надійшли заперечення [PERSON] на відзив відповідача на позов (а.с. 14-16, т.2). 8 серпня 2018 року від банку надійшли заперечення на відповідь [PERSON] на відзив (а.с. 31-32, т.2). Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 26 вересня 2019 року закрито провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Постановою Черкаського апеляційного суду від 7 листопада 2019 року ухвалу суду першої інстанції скасовано; справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою судді Соснівського районного суду м.Черкаси Пересунька Я.В. від 15 листопада 2019 року вказану справу прийнято до свого провадження, вирішено продовжити її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Відповідачу 14 січня 2020 року було відкрито інформацію про те, що суддя Пересунько Я.В. має споживчий кредит у АТ «УкрСиббанк», але відповідно до заяви [PERSON] від 17 лютого 2020 року, відводів суду вона не має та довіряє суду розглядати справу за її позовом (т. 2, а.с.137). Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 6 березня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання 4 червня 2020 року [PERSON] не з`явилась, на електронну адресу суду направила заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач АТ «УкрСиббанк» у судове засідання 4 червня 2020 року свого представника не направив, хоча товариство про час та місце розгляду справи повідомлено завчасно та належним чином. За таких обставин суд ухвалив проводити судове засідання за відсутності сторін. Дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Статтею 509 Цивільного кодексу України (тут і далі - ЦК України, станом на 4 вересня 2007 року) визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі - в редакції, чинній станом на 4 вересня 2007 року) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Не вважається пропонуванням споживчого кредиту застереження про можливість надання його під час придбання продукції. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Персональні дані, одержані від споживача або іншої особи у зв`язку з укладенням та виконанням договору про надання споживчого кредиту, можуть використовуватися виключно для оцінки фінансового стану споживача та його спроможності виконати зобов`язання за таким договором. Не є порушенням положень абзацу другого цієї частини повідомлення кредитодавцем відомостей про споживача Бюро кредитних історій, яке займається збиранням, обробленням, зберіганням, захистом і використанням інформації відповідно до законодавства про формування і ведення кредитних історій. Фінансові установи несуть відповідальність за порушення прав споживачів у сфері захисту персональних даних згідно із законом. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов`язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Споживач не зобов`язаний сплачувати будь-які інші збори у зв`язку з відкликанням згоди. Кредитодавець зобов`язаний повернути споживачеві кошти, сплачені ним згідно з договором про надання споживчого кредиту, але не пізніше, ніж протягом семи днів. За кожний день затримки повернення споживачу коштів, сплачених ним згідно з договором про надання споживчого кредиту понад установлений строк (сім днів), споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка суми, належної до повернення кредитодавцем. Право відкликання згоди не застосовується щодо: 1) споживчих кредитів, забезпечених іпотекою; 2) споживчих кредитів на придбання житла; 3) споживчих кредитів, наданих на купівлю послуги, виконання якої відбулося до закінчення строку відкликання згоди. Споживач має право достроково повернути споживчий кредит, у тому числі шляхом збільшення суми періодичних виплат. Якщо споживач скористався правом повернення споживчого кредиту шляхом збільшення суми періодичних виплат, встановлених в абзаці першому цієї частини, кредитодавець зобов`язаний здійснити відповідне коригування кредитних зобов`язань споживача у бік їх зменшення. У разі реалізації споживачем своїх прав, передбачених статтями 8 і 10 цього Закону, ці права діють і стосовно кредитодавця, що надав йому споживчий кредит для придбання продукції. Кредитодавець у такому випадку зобов`язаний повернути споживачеві суму вже здійснених ним виплат при розірванні договору купівлі-продажу (виконання роботи, надання послуги) або здійснити відповідне коригування кредитних зобов`язань споживача.. Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. Якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобов`язання споживача, кредитодавець не може у будь-який спосіб вимагати будь-якої плати або винагороди від споживача за таке звернення. При цьому кредитодавцю забороняється: 1) надавати неправдиву інформацію про наслідки несплати споживчого кредиту; 2) вилучати продукцію у споживача без його згоди або без одержання відповідного судового рішення; 3) зазначати на конвертах з поштовими повідомленнями інформацію про те, що вони стосуються несплати боргу або споживчого кредиту; 4) вимагати стягнення будь-яких сум, не зазначених у договорі про надання споживчого кредиту; 5) звертатися без згоди споживача за інформацією про його фінансовий стан до третіх осіб, які пов`язані зі споживачем родинними, особистими, діловими, професійними або іншими стосунками у соціальному бутті споживача; 6) вчиняти дії, що вважаються нечесною підприємницькою практикою; 7) вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Згідно з ч. ч. 1, 2, 5, 6, 7, 8 вказаного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. 2. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.5. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. 6. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.7. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. 8. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Судом установлено, що 4 вересня 2007 року між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №11208177000 (далі - Договір). (т.1 а.с.181-188) Відповідно до п. 1.1 Договору банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в розмірі 47000 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 237 350 грн за курсом Національного банку України на день укладання цього Договору. За змістом п. 1.2.2 Договору позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (Додаток № 1 до Договору), але в будь-якому випадку не пізніше 1 вересня 2028 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного банком терміну (достроково) відповідно до умов 11 цього Договору на підставі будь-якого з п.п. 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 Договору. Пунктом 1.3.1 Договору встановлено, що за використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 11,30 % річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п. 9.2 даного Договору. У випалку, якщо банк не повідомив позичальника про зміну розміру процентної ставки за наступний місяць строку кредитування в порядку, передбаченому п. 9.2 даного Договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим Договором в попередньому місяці. Згідно із п. 1.3.2 Договору сторони домовились, що за умовами цього Договору може бути встановленицй новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених ч. 1 п. 9.2 Договору Відповідно до п. 1.4 Договору кредит надається позичальнику для його особистих потреб (безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника), а саме на: Іпотечний кредит. Пунктом 1.5 Договору встановлено, що кредит надається шляхом: зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника у банку для подальшого використання за цільовим призначенням. Згідно із п. п. 4.1, 4.2 Договору позичальник зобов`язується використати кредит на зазначені в цьому договорі цілі, повернути одержаний кредит та сплатити нараховані банком проценти, комісії та інші платежі у порядку та терміни, встановлені договором; погашати кредит, сплачувати проценти, комісії та інші платежі на рахунок, вказаний в першому розділі даного Договору. Відповідальність сторін Договору, у разі невиконання його умов, передбачена у його розділі 7. Пунктом 9.13 Договору передбачено, що підписання цього Договору позичальником свідчить про те, що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього, перед підписанням даного Договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». За змістом із п. 10.2.3 Договору, у випадку, якщо валюта коштів, списаних банком з будь-якого рахунку позичальника, відкритого в АКІБ «УкрСиббанк», не співпадає з валютою фактичної заборгованості позичальниа за Договором, длоя погашення такої заборгованості позичальник доручає банку здійснювати від імені та за рахунок клієнта купівлю/продаж/обмін іноземної валюти на мВРУ та/або її бмін на МВР у сумі, необхідній для погашення такої заборгованості позичальника, за поточним курсом, що склався на МВРУ та/або МВР на дату купівлі/продажу/обміну іноземної валюти з обов`язковим зарахуванням купленої (обміняної) валюти або коштів, одержаних від продажу валюти, на поточний рахунок позичальника за відповідною валютою. Додатком № 1 до Договору сторонами визначено графік погашення кредиту, який є невід`ємною частиною Договору (т.1, а.с. 189-194). Копію цього додатку [PERSON] отримала 4 вересня 2007 року. Додатком № 2 до Договору сторони визначили графік платежів, а також сукупну вартість кредиту (т.1, а.с. 195-203). У рахунок забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним Договором, між сторонами 4 вересня 2007 року укладено договір іпотеки №62612, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В.Я., зареєстрований у реєстрі за № 3816, за умовами якого [PERSON] передала в іпотеку банку двокімнатну квартиру [ADDRESS] , а.с.204-209). Судом також встановлено, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 травня 2016 року у справі №712/9688/15, залишеним без змін апеляційним судом Черкаської області та Верховним Судом, з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнуто заборгованість за договором кредиту №11208177000 в розмірі 34437,06 дол. США, пеню за несвоєчасне погашення кредиту, процентів в розмірі 18482,62 гривень та 3654 гривень сплаченого судового збору. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів шляхом визнання договору споживчого кредиту недійсним та зобов`язання вчинити дії відмовлено. (т.1, а.с.223-227). Отже, раніше [PERSON] вже заявляла вимоги про визнання Договору недійсним. Оцінюючи нові підстави для визнання Договору недійсним, наведені в цій позовній заяві, суд зауважує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч.6 ст. 81 ЦПК доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Посилаючись на те, що укладений Договір вчинено банком із застосуванням обману щодо споживача [PERSON] , остання не довела цієї обставини. Так, аналіз змісту укладеного Договору свідчить про те, що він вцілому містить всі необхідні істотні умови, притаманні кредитному договору на придбання нерухомості, які були визначені чинним на то час законодавством, у тому числі й відомості про сукупну вартість кредиту, розмір реальної процентної ставки за користування кштами, відомості щодо подорожчання кредиту. Зокрема це підтверджується Додатком № 2 до Договору, в якому зазначено, що реальна процентна ставка становить 12,68 % річних, а абсолютне значення подорожчання кредиту в доларах США становить 60 016,89. У цьому ж Додатку зазначено, що сума погашення основної суми та процентів за розрахунковий період може відрізнятись у разі погашення клієнтом заборгованості у терміни, які відрізняються від зазначених у даному графіку; для розрахунку значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту застосовується сума страхового платежу за другий та наступний роки на рівні страхового платежу за перший рік. Наведені позивачем розрахунки із «кредитного калькулятору», які, на її думку, спростовують реальну процентну ставку, що визначена в Договорі - не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому такий розрахунок не може бути підставою для задоволення позову в цій частині. Не встановлено судом і суперечностей у пункті 1.1 та 10.2.2 Договору, особливо враховуючи надані позивачем докази про погашення нею кредитної заборгованості, шляхом здійснення валюто-обмінної операції і подальшим зарахуванням доларів США на погашення заборгованості за Договором протягом 2007-2014 років (т.1, а.с. 75 - 147). Посилання позивача на порушення її прав зарахуванням внесених коштів на розрахункові рахунки банку, договорів про відкриття яких вона з банком не підписувала, не є підставою для визнання Договору недійсним, оскільки позивачем не доведено яким чином вказана обставина порушує її права як позичальника банку. Не можна погодитись і з доводами позивача про невідповідності Додатку № 1 «Графік погашення кредиту» та Додатку № 2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» щодо розміру таких платежів, оскільки в Додатку № 1 визначено «залишок максимально допустимої заборгованості за кредитом» позичальника, а в Додатку № 2, зокрема, «сума платежу за розрахунковий період», що відрізняється за своєю суттю. Крім того, про обізнаність [PERSON] із розміром щомісячного платежу за Договором свідчить і те, що, як вона сама зазначає в позовній заяві, з жовтня 2007 року по листопад 2014 року вона вносила такі платежі без жодних прострочень. Доводи позивача про те, що 16 жовтня 2007 року вона внесла в рахунок погашення тіла кредиту 15 601,67 доларів США (т.1, а.с. 24), але такі було зараховано банком у тому числі й в рахунок погашення відсотків за весь майбутній час користування кредитом - не може бути підставою для визнання Договору недійсним вцілому, а може бути підставою для захисту прав позивача в інший спосіб, за умови доведеності порушення з боку банку. Зазначена обставина також не свідчить і про недійсність Додатку № 1 та Додатку № 2 в частині графіку платежів, оскільки підстав для цього не доведено. Не заслуговують на увагу й доводи позивача про наявність підстав для визнання недійсним п. 7.1 Договору (щодо обов`язку позичальника за порушення термінів погашення крешиту сплачувати кредитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення) з огляду тільки на те, що така відповідальність може бути застосована виключно до правовідносин між юридичними особами та приватними підприємцями із посиланням на Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне вмконання грошрвих зобов`язань». Суд звертає увагу на положення ст. 627 ЦК України, за змістом яких сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, сторони не були позбавлені можливості передбачити в укладеному між ними договорі такого виду відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Щодо доводів позивача про недійсність п. 1.5 Договору у зв`язку з безпідставною зміною банком встановленої законом черговості платежів, то суд звертає увагу на те, що цим пунктом Договору не встановлено черговості зарахування платежів. Не доведено позивачем і дискримінаційності щодо неї положення п. 7.2 Договору (відповідно до якого у випадку нецільового використання кредиту позичальник сплачує банку штраф у розмірі 5 процентів від суми нецільового використання), оскільки як зазначає сама позивач, отриманий нею кредит є цільовим і перераховані за Договором грошові кошти були одразу ж передані продавцю нерухомого (іпотечного) майна. Таким чином, не доведено порушення прав позивача цим пунктом Договору. Доводи про недійсність п. 9.1 Договору (відповідно до якого у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором, відшкодування заборгованості перед банком за цим договором проводиться шляхом стягнення з поручителя/гаранта (у разі їх наявності), чи шляхом звернення стягнення на заставлене майно, що є забезпеченням за даним Договором та/або активи (кошти і майно) позичальника на вибір банку) у зв`язку з неоднозначністю положень цього пункту є безпідставними, оскільки зазначений пункт договору викладено чітко, він містить виклад можливих альтернативних дій банку у разі порушень з боку позичальника та не містить положень про подвійне притягнення до відповідальності. Не можна погодитись і з доводами [PERSON] про недійсність п. 1.3.1 і п. 9.2 Договору щодо порядку і розміру нарахування процентів за користування кредитними коштами, з огляду на припущення позивача про дискримінаційність дій банку щодо позичальника, оскільки судом встановлено, що передбачений Договором порядок зміни розміру процентів з ініціативи банку не пов`язаний із будь-якою довільною зміною кредитної політики банку, а лише з настанням чітко передбачених в цих пунктах обставин. Не заслуговують на увагу доводи позивача про недійсність розділу 11 Договору у зв`язку з відсутністю в ньому положень щодо можливості дострокового повернення позичальником кредиту, оскільки такі положення містяться в інших пунктах Договору - 1.3.4; 6.2. Посилання позивача на недійсність Договору у зв`язку з зазначенням зобов`язання в доларах США - є безпідставними, оскільки чинне на час укладення оспорюваного Договору законодавство не забороняло отримання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, вищевказані доводи позивача не знайшли свого підтвердження та не можуть бути підставою для задоволення позову. Разом з тим, заслуговують на увагу доводи [PERSON] про те, що відповідачем в оспорюваному Договорі не визначено порядок та підстави сплати комісії банку, яку нею було сплачено 4 вересня 2007 року в розмірі 3 560 грн 25 коп. відповідно до квитанції № 67 (а.с. 72, т.1). Окремого розділу чи пункту, який би передбачав підстави та порядок нарахування банком комісії позичальнику, Договір не містить, а аналіз положень п. п. 1.1, 1.2.2, 1.3, 1.6, 2.3, 4.1, 4.2, 4.6, 4.9, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.1, 7.3, 7.4, 9.5, 10.2.2 Договору, в яких йдеться про комісії банку, свідчить про те, що розмір будь-якої комісії не конкретизовано. Водночас у Додатку № 2 до Договору передбачено нарахування комісії за надання кредиту в день видачі кредиту, згідно діючими тарифами банку, і розмір такої комісії становить 101 грн. У заявах по суті спору відповідачем не було надано відповідних доказів щодо правомірності дій банку з пред`явлення до оплати [PERSON] комісії в розмірі 3 560 грн 25 коп. в день укладення оспорюваного Договору, як не було надано й чинних на день укладення оспорюваного Договору та підписаних позивачем тарифів банку, в яких йшлося б про необхідність сплати позичальником комісії та підстави такої оплати. Нічого не зазначено щодо цього доводу позовної заяви і в тексті відзиву банку на позов [PERSON] . Проте можлива безпідставність стягнення з [PERSON] комісії при укладенні нею Договору з банком у вересні 2007 року - не є приводом для визнання недійсним Договору в цілому, за встановлених судом обставин. Належним способом захисту прав позивача за таких обставин може стати стягнення з банку сплачених грошових коштів як безпідставно набутих. Ця ж сама обставина не дає підстав і для визнання недійсними конкретних пунктів Договору (п. п. 1.2.2, 1.3.1, 4.2, 4.6, 4.9, 5.5-5.10, 7.1, 7.3, 7.4, 9.5, 10.2.2), на які посилається позивач і в яких застосовано слово «комісія». Оскільки недійсність іпотечного договору позивач пов`язувала з недійсністю Договору та додатків до нього, а в задоволенні останніх вимог судом відмовлено, то відсутні підстави й для визнання недійсним договору іпотеки. З огляду на викладене, в задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити по суті у зв`язку з його недоведеністю та безпідставністю. За таких обставин суд робить висновок про відсутність підстав для задоволення заяви відповідача про застосування строку позовної давності до вимог позивача, яку було подано банком 23 липня 2019 року (а.с. 1, т.2).

Outcome: dismissed