Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

у липні 2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила: -визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скульської Т.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.07.2016 року, індексний номер 30686024, згідно з яким здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , за ТОВ «ФК «Інвест-Кредо»; -скасувати запис про право власності № 15635939 від 25.07.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скульської Т.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.07.2016 року, індексний номер 30686024; - витребувати нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] . Свої вимоги мотивувала тим, що реєстрація права власності за ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» на предмет іпотеки відбулась з порушенням порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, порушенням вимог ст. ст. 35, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», зокрема, реєстрація була проведена за невручення письмової вимоги про усунення порушень; за відсутності у кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку», адже окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя укладений не був, за ненадання державному реєстратору звіту про оцінку предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності та за відсутності під час проведення державної реєстрації реєстратору доказів на підтвердження факту наявності заборгованості, що в подальшому призвело до незаконного відчуження ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» такого нерухомого майна на користь [PERSON] на підставі договору-купівлі-продажу від 06.10.2016 року. Ухвалою від 16.07.2019 рок відкрито провадження у справі з проведенням розгляду в порядку загального позовного провадження та призначенням підготовчого судового засідання на 10.10.2019 року (т. 1 а.с. 66-67). Ухвалою від 16.07.2019 року накладено арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка на праві власності зареєстрована за [PERSON] (т. 2 а.с. 68-70). 10.10.2019 року у зв`язку із неявкою відповідачів підготовче засідання відкладено на 20.01.2020 року (т. 1 а.с. 208-209). 20.01.2020 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 12.03.2020 року (т. 1 а.с. 220). Ухвалою від 12.03.2020 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів та витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скульської Т.А. належним чином завірену копію нотаріальної справи від 25.07.2016 року щодо оформлення права власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] за ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» (т. 1 а.с. 231-232). 12.03.2020 року підготовче засідання відкладено на 10.06.2020 року (т. 1 а.с. 233-234). Ухвалою від 10.06.2020 року підготовче провадження у справі закрито, призначено судовий розгляд на 04.11.2020 року (т. 3 а.с. 28-29). 04.11.2020 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 01.04.2021 року (т. 3 а.с. 39). 01.04.2021 року у справі оголошено перерву до 15.04.2021 року (т. 3 а.с. 99-101). 03.10.2019 року до суду надійшов відзив ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» на позов, в якому товариство заперечило проти пред`явлених вимог та просило суд відмовити у їх задоволенні. Посилалось на відсутність порушень вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку», оскільки іпотечний договір містить застереження, що в силу Закону України «Про іпотеку» прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками та може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Зазначило, що ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» виконало усі передбачені законом вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку», остання була повідомлена про усунення порушень за кредитним договором, їй було надано 30-ти денний строк для їх виконання, а для реєстрації права власності товариство надало реєстратору всі необхідні документи. Щодо звіту про експертну оцінку з посиланням на постанову Верховного Суду від 08.05.2019 року у справі № 809/1141/17 зазначило, що вказане твердження позивача є необґрунтованим та безпідставним, оскільки Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядок 1127 (п. 61) вичерпно встановлюють обсяг документів, які подаються заявником для проведення реєстраційних дій щодо державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі договору іпотеки, що містить відповідне застереження; такими документами, у даному конкретному випадку, повинні бути: іпотечний договір (п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»); письмова вимога; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання письмової вимоги (п. 61 Порядку № 1127). Інші документи Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком № 1127 не вимагаються (т. 1 а.с. 81-173). 03.10.2019 року на адресу суду надійшов відзив від адвоката [PERSON] - Попової М.В. на позов, в якому остання просила у задоволенні позову відмовити за його безпідставністю та недоведеністю (т. 1 а.с. 175-180). В судовому засіданні позивач та її представник - [PERSON] просили позов задовольнити в повному обсязі, виходячи з обставин, викладених в позові та додаткових поясненнях, що містяться у матеріалах справи. Представник ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» - Джгун К.В. в судовому засіданні просила у задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини, викладені у відзиві, та вказала про те, що державна реєстрація права власності за товариством відбулась у повній відповідності до вимог закону. Також вказала, що повідомлення про усунення порушень відповідачу направлялось банком, відповідач його отримала, проте, жодних дій на погашення боргу не вчинила. Представник [PERSON] - Попова М.В. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, оскільки жодних її прав не порушено, а поданням позову позивач намагається уникнути відповідальності за невиконання взятих на себе зобов`язань. Відповідач - приватний нотаріус КМНО Скульська Т.А., котра в установленому порядку повідомлялась про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила, відзив на позов не подала. Заслухавши позивача та її представника, представника ТОВ «ФК «Інвест-Кредо», представника [PERSON], котрі не заперечували проти розгляду справи за відсутності приватного нотаріуса КМНО Скульської Т.А., яка не з`явились, дослідивши матеріали справи, суд, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Судом встановлено, що 10.01.2008 року [PERSON] та АКБ «Золоті Ворота» уклали кредитний договір № 02/08/-F, за умовами якого [PERSON] отримала 1 060 000,00 грн. зі строком повернення не пізніше 08.01.2010 року та сплатою 21% річних за користування кредитом (т. 1 а.с. 91-95). З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором № 02/08/-F банк і [PERSON] 10.01.2008 року уклали договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавловською І. О. за реєстровим № 216, за умовами якого [PERSON] передала в іпотеку банку квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 96-99). Відповідно до п. п. 2.1, 3.2 вищезазначеного договору іпотеки, у випадку невиконання зобов`язань за кредитним договором, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки та його продаж для погашення заборгованості за кредитним договором здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або шляхом позасудового врегулювання відповідно до ст. ст. 36-38 Закону України «Про іпотеку», або іншими способами, які не суперечать законодавству України. За п. 3.12.1 договору іпотеки, це застереження визначає один із способів задоволення вимог іпотекодержателя, а саме: перехід права власності на майно (квартиру) до іпотекодержателя. Підписанням цього договору іпотекодавець надає згоду на перехід права власності на майно до іпотекодержателя за власним одноосібним письмовим рішенням іпотекодержателя про придбання майна у власність. Рішення іпотекодержателя про придбання майна у власність та договір є документами, на підставі яких здійснюється реєстрація права власності за іпотекодержателем. Для придбання майна згідно з положеннями ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець уповноважив іпотекодержателя здійснювати необхідні дії, перелік яких визначений за цим пунктом договору. 09.07.2008 року за вих. № 14/81588 АКБ «Золоті Ворота» направило [PERSON] вимогу про усунення порушень та повідомленням про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання цієї вимоги, яку [PERSON] отримала особисто 23.07.2008 року (т. 1 а.с. 110). 24.05.2016 року між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» укладено договір про відступлення права вимоги № 216 за кредитним договором та договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки. Відповідно до зазначених договорів банк відступив ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» право вимоги до позичальника (іпотекодавця) за зазначеними договорами з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, а новий кредитор набув права вимоги до позичальника (т. 1 а.с. 100-108). Згідно п. 2. 2 договору про відступлення права вимоги № 216 від 24.05.2016 року первісний кредитор зобов`язаний сповістити боржника/іпотекодавця про відступлення прав вимоги відповідно до умов цього договору протягом п`яти календарних днів з моменту підписання цього договору та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, відповідно, шляхом поштового надсилання з повідомленням про вручення або вручення особисто під розписку боржнику/іпотекодавцю чи його уповноваженому представнику. 27.05.2016 року за вихідним № 642 АТ «Банк Золоті Ворота» надіслано на поштову адресу [PERSON] повідомлення про відступлення прав вимоги, яке було вручено [PERSON] 02.06.2016 року, про що свідчить відмітка працівників пошти (т. 1 а.с. 109, 111, 112). З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» рекомендованими та цінними листами направляло повідомлення-вимогу [PERSON] про виконання зобов`язань за кредитним договором (т. 1 а.с. 113-123). Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 28.07.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульською Т.А. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 30686024, а саме: реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «ФК Інвест- Кредо» (номер запису про право власності 15635939). Підставою виникнення права власності на вищевказану квартиру зазначено договір іпотеки від 10.01.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавловською І.О., та договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 24.05.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Калінчук І.В. (т. 1 а.с. 28-34). 06.10.2016 року ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу спірної квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н.П. (т. 1 а.с. 38-41, 180). Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Умови, підстави та процедура проведення відповідно до Закону про державну реєстрацію державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127. У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) про державну реєстрацію нотаріус є державним реєстратором прав на нерухоме майно. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону про державну реєстрацію, право власності підлягає державній реєстрації Пункт 1 ч. 1 ст. 27 Закону про державну реєстрацію як підставу для державної реєстрації права власності визначає укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації. У відповідності до п. 6 Порядку державної реєстрації (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Відповідно до п. 9 Порядку державної реєстрації разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідні для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору. Пунктом 57 Порядку державної реєстрації визначено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. У відповідності до ч. 1 ст. 11 Закону про державну реєстрацію державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Так, з наданих на виконання ухвали суду від 12.03.2020 року ПН КМНО Скульською Т.А. копій документів, які були роздруковані з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі яких було прийнято рішення щодо дій в Державному реєстрі речових прав, вбачається, що ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» для проведення державної реєстрації права власності за ним на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, було подано державному реєстратору ПН КМНО Скульській Т.А. : 1. повідомлення-вимогу іпотекодавцю про повернення повної суми заборгованості за договором № 02/08-F від 10.012008 року про надання споживчого кредиту; 2. документи, що підтверджують оплату послуг поштового зв`язку та опис переданих документів, зазначених у п. 1 даного переліку. 3. документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя (рекомендовані повідомлення); 4. договір про відступлення права вимоги № 216 від 24.05.2016 року, укладений між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ТОВ «ФК «Інвест-Кредо», посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Калінчук І.В. за реєстровим № 760; 5. договір іпотеки від 10.01.2008 року, укладений між АКБ «Золоті Ворота» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Гавловською І.О. за реєстровим № 617; 6. звіт про оцінку майна № МР30-160725-006; 7. письмову вимогу-повідомлення АКБ «Золоті Ворота» № 14/1588 від 09.07.2008 року, з відміткою [PERSON] про отримання 23.07.2008 року (т. 2 а.с. 1-21). Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Так, п. п. 2.1, 3.2 договору іпотеки визначено, що у випадку невиконання зобов`язань за кредитним договором, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки та його продаж для погашення заборгованості за кредитним договором здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або шляхом позасудового врегулювання відповідно до ст. ст. 36-38 Закону України «Про іпотеку», або іншими способами, які не суперечать законодавству України. За п. 3.12.1 договору іпотеки, це застереження визначає один із способів задоволення вимог іпотекодержателя, а саме: перехід права власності на майно (квартиру) до іпотекодержателя. Підписанням цього договору іпотекодавець надає згоду на перехід права власності на майно до іпотекодержателя за власним одноосібним письмовим рішенням іпотекодержателя про придбання майна у власність. Рішення іпотекодержателя про придбання майна у власність та договір є документами, на підставі яких здійснюється реєстрація права власності за іпотекодержателем. Для придбання майна згідно з положеннями ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець уповноважив іпотекодержателя здійснювати необхідні дії, перелік яких визначений за цим пунктом договору. Отже, ні положення Закону України «Про іпотеку», ні умови Договору іпотеки не містять приписів щодо необхідності укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, а тому аргументи позивача щодо її тверджень про відсутність підстав для реєстрації за ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» прав власності на предмети іпотеки судом не приймаються. Крім того, державним реєстратором встановлена відповідність застережень про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в договорі іпотеки, вимогам Закону України «Про іпотеку», та наявність правових підстав для реєстрації за ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» прав власності на предмети іпотеки. А тому твердження позивача про те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя не укладався, судом також не приймаються. Відсутність факту реалізації домовленості сторін щодо укладення окремої угоди про задоволення вимог іпотекодержателя за наявності відповідного застереження в іпотечному договорі, наявність якого прирівнюється до угоди про задоволення вимог іпотекодержателя, та яке за змістом вимог Закону України «Про іпотеку» свідчить про те, що сторони домовилися про позасудовий порядок врегулювання спору, не є обставиною, яка обмежує державного реєстратора у здійсненні відповідної реєстраційної дії. Той факт, що сторони домовилися про застосування позасудового порядку звернення стягнення на предмети іпотеки свідчить про те, що сторони дійшли згоди, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель набуває права на звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя в один чи іншій спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який Законом України «Про іпотеку». В матеріалах справи відсутні докази оскарження укладеного договору іпотеки, або його скасування. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки. Отже, якщо презумпцію правомірності договору не спростовано то всі права, набуті сторонами за цим правочином, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Іпотечне застереження, яке міститься у п. 3.12.1. договору іпотеки є належною правовою підставою для реєстрації права власності. Аналіз положень ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 02.11.2016 року у справі № 6-2457цс16. При цьому, згідно ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, шо передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно. Ураховуючи сутність іпотеки та зміст правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин, ефективним способом відновлення прав кредитора є застосування передбаченої сторонами в договорі процедури звернення стягнення на іпотечне майно як однієї з умов надання (отримання) кредиту. Суд також враховує аналогічну практику застосування зазначених норм права, викладену у постановах Верховного Суду України від 28.09.2016 року № 6-1243цс16, від 12.10.2016 року № 6-504цс16, від 26.10.2016 року № 6-1625цс16, від 02.11.2016 року № 6-2457цс16, від 22.03.2017 року № 6-2967цс16, від 5.04.2017 року № 6-3034цс16, від 27.04.2017 року № 6- 679цс17, від 24.05.2017 року № 6-1388цс16, від 09.08.2017 року № 6-2213цс16, від 13.09.2017 року № 6-1446цс17, від 27.09.2017 року № 6-2853цс16 та від 12.10.2016 року у справі № 200/5731/14-ц. Частина 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, що діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала право сторін іпотечного договору на позасудове вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки, що містить відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, або окремого договору про задоволення його вимог; ст. 37 Закону (в цій самій редакції) визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, до якого згідно з ч. 2 ст. 36 прирівнюється відповідне застереження в договорі іпотеки, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. За таких обставин, не приймаються твердження позивача про те, що у відповідача були відсутні правові підстави для прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, як такі, що не відповідають дійсним обставинам справи. Крім того, у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку»). Згідно із ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду; позасудовий - на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до принципу свободи договору саме сторони договору вправі визначати процедуру та порядок направлення та вручення відповідних повідомлень та виконання інших вимог, встановлених Законом України «Про іпотеку», і за відсутності в договорі відповідних умов слід виходити з такого. Щодо письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Отже, за загальним правилом право розпоряджатися майном належить власнику, а особа, яка не є власником, таким правом не наділена. Особа, яка не є власником майна, вправі розпоряджатися цим майном лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Згідно із ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (ч. 2 ст. 35 зазначеного Закону). Отже, за змістом ч. 1 ст. 33 та ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Вимоги ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця тільки тоді, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (ч. 3 зазначеної статті). Умови договору іпотеки та вимоги ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року № 270. Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. Вказана позиція висловлена у постанові ВП ВС від 29.09.2020 року № 757/13243/17 (14-711цс19), яка в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України приймається судом до уваги. З матеріалів справи вбачається, що 23.07.2008 року [PERSON] отримано вимогу іпотекодержателя - АКБ «Золоті ворота» про погашення заборгованості за кредитним договором № 02/08-F від 10.01.2008 року, у якому зазначено стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. З матеріалів справи не вбачається, а позивачем не доведено доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України виконання вимог іпотекодержателя як в строк, встановлений у вимозі, так і в подальшому. Отже, за таких обставин банк як іпотекодержатель отримав право прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Як вбачається з матеріалів справи, в подальшому, після відступлення прав вимоги за кредитним договором та договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки № 216 від 24.05.2016 року, укладеним між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ТОВ «ФК «Інвест-Кредо», відповідно до умов якого банк відступив ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» право вимоги до позичальника (іпотекодавця) за зазначеними договорами з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, а новий кредитор набув права вимоги до позичальника, до ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» перейшло право прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Тому, необхідно зазначити, що у відповідача не виникає обов`язку повторного звернення до іпотекодавця із письмовою вимогою про усунення порушення у разі заміни кредитора, якщо первісним кредитором така вимога їм направлялася. Однак, як вбачається, ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» повторно направило [PERSON] на її адресу, зазначену у кредитному договорі та договорі іпотеки, повідомлення-вимогу із зазначенням змісту порушених зобов`язань, вимоги про виконання порушеного зобов`язання у визначений строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, використавши при цьому найоптимальніші засоби повідомлення, що підтверджується наявними у справі копіями повідомлень, описів-вкладень, квитанцій про відправлення цих повідомлень позивачу. З огляду на що, хоча в матеріалах справи відсутні відомості про отримання іпотекодавцем вказаної письмової вимоги від іпотекодержателя, суд надходить до висновку, що ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» також виконало. Презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, позивачем в загальному порядку не спростована. За таких обставин, суд не приймає до уваги твердження позивача про недотримання ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» Щодо ненадання державному реєстратору звіту про оцінку предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності Положення ст. 37 Закону України «Про іпотеку» фактично не ставлять в залежність право на стягнення від наявності чи відсутності оцінки предмета іпотеки. Частина 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» лише визначає спосіб встановлення вартості, за якою предмет іпотеки обліковуватиметься на балансі у іпотекодержателя. Суд при цьому враховує правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду у справі № 910/6592/16 від 31.01.2018 року. Подання звіту про оцінку предмета іпотеки, складеного після спливу строку, що зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, було передбачено виключно Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703, який втратив чинність 11.02.2014 року на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 868 від 17.10.2013 року. Тому, вказаний аргумент позивача не приймається до уваги. Крім того, з наданих нотаріусом документів вбачається, що звіт подавався. Так само, судом оцінюється критично та не приймається до уваги посилання позивача на відсутність та ненадання під час проведення державної реєстрації реєстратору доказів на підтвердження факту наявності заборгованості, обґрунтоване положеннями п. 53 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, з огляду на те, що виниклі між сторонами правовідносини не підпадають під регулювання вказаним пунктом. Також, судом критично оцінюються посилання позивача, зазначені у додаткових поясненнях до позову, на Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень за № 868 від 17.10.2013 року з огляду на їх помилковість, оскільки на час вчинення реєстраційних дій чинним був Порядок № 1127 державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, а також на п. 61 Порядок № 1127 державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, оскільки редакція вказаного пункту у тому виді, як на неї посилається позивач, на час вчинення реєстраційних дій не мала таких положень. Порушення, на думку позивача, нотаріусом послідовності вчинення реєстраційних дій, не є підставою для визнання відсутнім у ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» права не позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки. За викладеного, суд надходить до висновку про не доведення позивачем порушення вимог договору та норм чинного законодавства щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, у зв`язку з чим, не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині вимог. При цьому суд враховує, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на момент прийняття державним реєстратором Скульською Т.А.. рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ «ФК «Інвест-Кредо», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній до 16.01.2020 року, яка діяла на час прийняття оскарженого рішення державним реєстратором) унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. За змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Отже, право або інтерес позивача, який вважає себе власником нерухомого майна, може бути порушено внесенням до Державного реєстру прав відомостей про наявність права власності (користування) іншої особи. При цьому рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру прав вичерпує свою дію. Тому належним (ефективним) способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про державну реєстрацію права власності (користування) (ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора). Аналогічний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18), від 04.09.2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18), від 29.05.2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18), від 20.11.2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19). Також суд вважає за необхідне наступне. Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) сформульовано висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Разом з тим, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду (ч. 5 ст. 12, ч. 2 ст. 197 ЦПК України). Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Такий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20.06.2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21.11.2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12.12.2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12.12.2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05.05.2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19). Звертаючись до суду із вказаним позовом, [PERSON] визначила відповідачем державного реєстратора - ПН КМНО Скульську Т.А. За змістом висновків, викладених у п. 31.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. З огляду на зміст і характер відносин між учасниками у даній справі, вбачається, що спір виник саме між позивачем і ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» з приводу права на квартиру внаслідок дій ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» щодо реєстрації за собою такого права, тому суд надходить до висновку про відмову у задоволенні вимог, пред`явлених до ПН КМНО Скульської Т.А. також з підстав їх пред`явлення до неналежного відповідача. Щодо вимоги про витребування майна у [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. ЦК України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення ст. 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України. Відтак особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст. ст. 387, 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог ст. ст. 387, 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17.12.2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач просила витребувати квартиру [ADDRESS] у [PERSON] на підставі ст. 388 ЦК України, оскільки квартира вибула з її власності поза її волею, оскільки квартира була відчужена особами, які не мали права його відчужувати з огляду на незаконність проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя за ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» та ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Проте, оскільки судом не встановлено, а позивачем не доведено обставин на підтвердження того, що рішення про державну реєстрацію права власності за ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» на момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири було проведено з порушенням вимог договору та закону, тому відсутні правові підстави для витребування цього майна на користь позивача. Посилання при цьому позивача й на ст. 1212 ЦК України є неправильним, оскільки норми ст. ст. 387, 388 та 1212 ЦК України не підлягають одночасному застосуванню. На підставі ст. 1212 ЦК України власник захищає своє право власності шляхом подання кондикційного позову про витребування у набувача цього майна, якщо ж майно перебуває у володільця - набувача майна без достатньої правової підстави. При цьому кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може бути застосований самостійно на підставі ст. 1212 ЦК України шляхом подання кондикційного позову (Постанова ВСУ у справі № 6-3090 цс15 від 02.03.2016 року). За викладених обставин, суд надходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. При цьому, суд, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, виходить з висновків, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed