Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

У липні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору № DNQ1RU13930109 від 08.03.2008 року відповідачка отримала кредит у розмірі 4499,96 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом cтроком по 08.01.2009 року. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між нею і Банком Договір, що підтверджується підписом відповідачки під заявою. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати позичальниця повинна надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші Витрати згідно умов договору. Відповідач зобов'язання належним чином не виконала, тому позивач вважає, що у нього є право вимагати повернення всієї суми заборгованості. Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість станом на 28.03.2013 року в сумі 27152,96 грн., в тому числі: по кредиту в сумі 4499,96 грн., по відсоткам за користування кредитом в сумі 2,78 грн., по комісії за користування кредитом в сумі 234,00 грн., пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі 20647,03 грн., штраф (фіксовану частину) в сумі 500,00 грн. та штраф (відсоткову складову) в сумі 1269,19 грн., та судові витрати в сумі 271,53 грн. (а.с.2-3). Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2013 року в задоволенні позовних вимог - відмовлено (а.с.62-64). В апеляційній скарзі (а.с.67-70) ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалите нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки: - відповідачем не заявлялось клопотання про застосування позовної давності, а тому судом невірно застосовано ст.267 ЦК України; - суд невірно застосовано п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки прикінцевими положеннями цього закону передбачено, що дія даної норми не поширюється на кредитні договори, укладенні до набрання ним чинності, тобто до 16.10.2011 року. Відповідач [PERSON] в заяві від 04 квітня 2014 року про застосування строків позовної давності просила рішення суду першої інстанції залишити без змін (а.с.87-88). Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що сторони уклали кредитний договір, зобов'язання по якому було порушено з боку відповідача, внаслідок чого виникла заборгованість, але позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Відповідно до ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається зі справи, її розглянуто в заочному порядку у відсутність відповідача. Відмовляючи у позові з підстав спливу позовної давності, суд першої інстанції послався на роз'яснення, надані в п.31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, щодо положень п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про застосування позовної давності за позовом про повернення споживчого кредиту незалежно від наявності заяви сторони у спорі. При цьому суд першої інстанції не звернув уваги на те, що згідно ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, кредитодавцю забороняється при зверненні з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобов'язання споживача у позасудовому порядку або до судового провадження. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України 20 листопада 2013 року у справі № 6-126цс13, у зв'язку з чим до п.31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5 внесено зміни, якими встановлено, що вимога ч.11 ст.11 Закону «Про захист прав споживачів» стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту, тому у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК України про позовну давність. За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв'язку з порушенням норм матеріального права з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з матеріалів справи, за кредитним договором № DNQ1RU13930109 від 08.03.2008 року відповідач отримала у позивача кредит в сумі 4499,96 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік cтроком по 08.01.2009 року (а.с.6). Згідно з розрахунком банку заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 28.03.2013 року становить 27152,96 грн., в тому числі: по кредиту в сумі 4499,96 грн., по відсоткам за користування кредитом в сумі 2,78 грн., по комісії за користування кредитом в сумі 234,00 грн., пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі 20647,03 грн., штраф (фіксовану частину) в сумі 500,00 грн. та штраф (відсоткову складову) в сумі 1269,19 грн. (а.с.4). Заявлені відповідачем в суді апеляційної інстанції вимоги про застосування строку позовної давності не підлягають задоволенню, оскільки така заява може бути подана лише в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення, а у разі заочного рішення - при поданні заяви про переогляд заочного рішення, в той час як апеляційний суд лише перевіряє правильність та законність рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги. Відповідач у встановленому порядку заочне рішення не оскаржила, з заявою про перегляд заочного рішення та з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції не зверталася, тому у апеляційного суду відсутні підстави для застосування строку позовної давності. Як вбачається зі справи в суді апеляційної інстанції відповідач розрахунок банку про розмір заборгованості не оспорювала, доказів щодо відсутності заборгованості суду не надала. З врахуванням цього з відповідача підлягає стягненню на користь банку заборгованість в сумі 25383,77 грн., в тому числі: по кредиту в сумі 4499,96 грн., по відсоткам за користування кредитом в сумі 2,78 грн., по комісії за користування кредитом в сумі 234,00 грн., пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі 20647,03 грн. Не підлягають задоволенню задоволенні позовні вимоги банку про стягнення з відповідача штрафу (фіксованої частини) в сумі 500,00 грн. та штрафу (відсоткової складової) в сумі 1269,19 грн. Згідно з умовами кредитного договору сплата штрафів не передбачена (а.с.6). Згідно п.1.5.20. «Умов та правил надання банківських послуг» сплата вказаних штрафів передбачена за порушення строків платежів за договором (а.с.7-15). Разом з тим в п.1.5.21. цих «Умов...» за порушення строків платежів за договором передбачена сплата пені. Таким чином за умовами договору передбачено подвійну відповідальність відповідача за порушення строків погашення платежів за кредитним договором, що є недопустимим. Згідно із ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те ж саме правопорушення. Відповідно до ст.549 ЦК України і пеня, і штраф є неустойкою. За умовами кредитного договору і пеня, і штраф є відповідальністю за порушення строків виконання зобов'язань по сплаті платежів за кредитним договором. Тому в задоволенні позову в частині стягнення штрафів слід відмовити. Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 253,83 грн. У зв'язку з викладеним і

Outcome: partial