Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

У листопаді 2014 року заступник Генерального прокурора України звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з заявою про перегляд у зв'язку з нововияленими обставинами рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 серпня 2013 року у цивільній справі за позовом Заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Київської міської ради, Державного агентства земельних ресурсів України до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельне товариство» про визнання недійсними державних актів на право власності на землю, визнання права власності та відновлення становища, яке існувало до порушення, в якій у відповідності до ст. 361 ЦПК України беручи до уваги нововиявлені обставини просив: -скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08.08.2013 р. у справі №2-2334/12 (провадження по справі №2/752/161/13). -прийняти нове рішення про задоволення позову Генеральної прокуратури України в інтересах держави в особі Київської міської ради, Державного агентства земельних ресурсів України до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельне товариство» про визнання недійсними державних актів на право власності на землю, визнання права власності та зобов'язання повернути земельні ділянки. В обґрунтування свої вимог позивач зазначив, що спірні землі вибули з власності територіальної громади України на підставі незаконних рішень Київської міської ради та правочинів щодо їх подальшого відчуження, що встановлено судовими рішеннями у господарській справі №55/70, а тому набуття на них права власності відповідачами є незаконним. Окрім того, позивач зазначив, що рішенням господарського суду м. Києва від 22.05.2014 р. залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 08.07.2014 р. та Вищого господарського суду України від 14.10.2014 у справі №910/24772/13 за позовом прокуратури м. Києва в інтересах держави до Київської міської ради, ОКЖК «Освітянин», ТОВ «Будівельне товариство», ТОВ «Пейзажне», а також рішенням господарського суду м. Києва від 29.07.2014, залишеним в силі постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.10.2014 у справі №910/4626/14 за позовом заступника Генерального прокурора України в інтересах держави до Київської міської ради, ОКЖК «Освітянин» , ТОВ «Будівельне товариство», ТОВ «Будівельний форум», ТОВ «Пейсажне», встановлено відсутність правових підстав на безоплатне отримання ОКЖК «Освітянин» земельних ділянок у власність у зв'язку з незаконністю рішення Київської міської ради, про надання цих ділянок кооперативу. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі просив їх задовольнити з підстав, викладених у заяві про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами. Представники Київської міської ради та Державного агентства земельних ресурсів України підтримали позовні вимоги, викладені в заяві про перегляд судового рішення у зв'язку з ново виявленими обставинами. Відповідач [PERSON] направив на адресу суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, у зв'язку з станом здоров'я. Відповідачі [PERSON], [PERSON], та третя особа: Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельне товариство» повідомлені про час і місце розгляду справи належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення в судове засідання не з'явилися, своїх повноважних представників в судове засідання не направили, про причини неявки суд не повідомили. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» установлено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином за результатами розгляду справи №910/24772/13 господарським судом м. Києва 22.05.2014 р. постановлено рішення, яким залишено в силі постанови Київського апеляційного господарського суду від 08.07.2014 р. та Вищого господарського суду України від 14.10.2014 р., яким позовну заяву прокуратури м. Києва задоволено, визнано недійсним з моменту прийняття рішення Київської міської ради від 01.10.2007 р. №353/3187 «Про передачу земельної ділянки обслуговуючому кооперативу житловому кооперативу «Освітянин» для житлової забудови на вул. Академіка Заболотного у Голосіївському районі м. Києва»./ Рішенням господарського суду м. Києва від 29.07.2014 р. у справі №910/4626/14 задоволено позов Генеральної прокуратури України, визнано недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку площею 92,4814 га, видані ОКЖК «Освітянин» та ТОВ «Будівельне товариство», визнано відсутність у них прав на вказану земельну ділянку. Факт незаконності розпорядження ТОВ «Будівельне товариство» спірними земельними ділянками встановлено рішенням господарського суду м. Києва у цивільній справі №910/4626/14, оскільки предметом спору в даній справі було відчуження земельної ділянки загальною площею 6 га, за договором дарування на користь [PERSON], [PERSON],[PERSON] Окрім того, суд звертає увагу, що господарським судом м. Києва у справах №910/24772/13 та №910/4626/14 установлено порушення законодавства при наданні земельної ділянки у власність ОКЖК «Освітянин» внаслідок невідповідності кооперативу вимогам ЖК УРСР, Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу та меті його створення, оскільки у відповідності до ст. 41 ЗК України ОКЖК «Освітянин», а отже і ТОВ «Будівельне товариство» не вправі були розпоряджатись спірними ділянками. Відповідно до ст.12 Земельного кодексу України відповідна рада, а в даному випадку Київська міська рада, має право розпоряджатися землями територіальних громад, яким вона користується шляхом: передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб; надання земельних ділянок у користування і вилучення їх із земель комунальної власності; викупу земельних ділянок для суспільних потреб відповідної територіальної громади; організації землеустрою; координації діяльності місцевих органів земельних ресурсів; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного й екологічного законодавства; обмеження, тимчасової заборони (зупинення) використання земель громадянами та юридичними особами в разі порушення ними вимог земельного законодавства; підготовки висновків щодо вилучення (викупу) і надання земельних ділянок; інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; внесення пропозицій щодо встановлення і зміни меж міста; вирішення земельних спорів; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону, тобто власником земель, що є у комунальної власності є відповідна територіальна громада (сільська, селищна, міська, районна чи обласна) Ради. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1,2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до ст.10 Цивільного процесуального кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 4 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно з ч.3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до п.п.4,10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зазначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту відновлення становища яке існувало до порушення, обов'язковою умовою застосування певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб'єктивного права особи виступає відновлення становища, яке існувало до порушення. Тобто, для того щоб застосувати вказаний спосіб захисту необхідно, щоб суб'єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Згідно зі ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частиною 3 ст. 388 ЦК України передбачено, що майно, яке було набуто безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. Таким чином, майно може бути повернуте за позовом власника про витребування майна на підставі ст.ст.387,388 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених цими статтями, тому що вони встановлюють спеціальні правила для захисту такого права. Це випливає з того, що оскільки добросовісне набуття відповідно до ст.388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно набувається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати, то наслідком угоди, вчиненої з таким порушенням, є не визнання правочину недійсним, а повернення майна з незаконного володіння, якщо для цього є передбачені законом підстави. Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених статтею 203 ЦК України. Однак статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Отже, на угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення. Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Добросовісне набуття майна, згідно статті 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно набуте не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Відповідно до п.21-25 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних і кримінальних справ за №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна. Проаналізувавши зібрані докази по справі в їх сукупності, беручи до уваги, що вимога щодо визнання недійсними державних актів на право на спірні земельні ділянки, вирішена рішенням господарського суду м. Києва від 29.07.2014 р. у справі №910/4626/14, суд надходить до висновку про те, що позовні вимоги заступника Генерального прокурора підлягають частковому задоволенню. На підставі вищевикладеного та беручи до уваги ново виявлені обставини,

Outcome: partial