Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

У липні 2020 року до суду надійшла вказана позовна заява [PERSON] , яку він подав через свого представника [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що з 02.08.2010 року по 31.03.2016 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем. 31.03.2016 року наказом №269-к був звільнений із займаної посади підземного майстра гірничого дільниці за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Однак у день звільнення відповідачем у порушення ст. 116 КЗпП не було проведено повного розрахунку з позивачем та не було виплачено грошові кошти у розмірі 543,31 грн. З листа від відповідача №3597 від листопада 2018 року йому стало відомо, що вказану суму було перераховано підприємством за допомогою системи «ПриватМані» та позивач мав змогу отримати ці кошти у відділенні банку. Однак позивачем не надавалася згода на проведення повного розрахунку у такий спосіб, а тому він вважає, що відповідачем були порушені вимоги ст. 24 ЗУ «Про оплату праці». Лише на початку лютого 2019 року позивачу зателефонували з бухгалтерії підприємства відповідача та запропонували з`явитися для розрахунку. 07.02.2019 року позивачу було сплачено 543,31 грн нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, тобто майже через 3 роки після звільнення. У зв`язку із затримкою виплати належних позивачу сум, він має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати за період з 31.03.2016 року по 07.02.2019 року, яка становить 204,83 грн. Оскільки при здійсненні розрахунку з позивачем 07.02.2019 року вказана компенсація не була йому виплачена, то відповідно позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 07.02.2019 року по 04.06.2020 року, тобто протягом 329 робочих днів. Також позивач вважає, що йому має бути сплачений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2016 року по 06.02.2019 року, тобто за 714 робочих днів. Згідно довідки ПАТ «КРИВБАСЗАЛІЗРУДКОМ», розмір середньоденної заробітної плати складає 310,56 грн. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строку її виплати за період з 31.03.2016 року по 07.02.2019 року, яка становить 204,83 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 314 317,72 грн, тобто 212143,48 грн за час затримки розрахунку заробітної плати, та 102174,24 грн за час затримки виплати компенсації. Окрім того, позивач просив допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача 5217,40 грн. Ухвалою судді від 27.07.2020 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, витребувано докази по справі. 05.11.2020 року до суду надійшов відзив, в якому представник відповідача зазначив, що наказом № 269-к від 31.03.2016 року «Про звільнення» [PERSON] було звільнено згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України - за прогул без поважних причин. Із указаним наказом позивача було ознайомлено в день звільнення під підпис, підтвердженням чого є лист ознайомлення з зазначеним наказом. У день звільнення, тобто 31.03.2016 року, позивачу було видано трудову книжку, підтвердженням чого є його особистий підпис у «Книге учета движения трудових книжок и вкладышей к ним 2875-3721» та у особовій картці № [NUMBER] . Також в день звільнення [PERSON] було належним чином ознайомлено (та погоджено) з сумами належними до виплати, що підтверджується особистим підписом позивача на листі ознайомлення з наказом № 269-к від 31.03.2016 року «Про звільнення» та роз`яснено порядок отримання грошових коштів. На виконання п.2 Наказу № 269-к від 31.03.2016 року «Про звільнення», грошові кошти у розмірі 174048,10 грн. за допомогою автоматизованої системи грошових переказів «ПриватМані» було перераховано до ПАТ КБ «ПриватБанк» для виплати фізичним особам (Договір № 08/750 від 12.08.2005 року «О виплате работникам ОАО «КЖРК»), що підтверджується платіжним дорученням № 3529 від 07.04.2016 року, які позивач, при наданні документів, що посвідчують його особу, мав змогу отримати у будь-якому відділені ПАТ «ПриватБанк» або ПАТ «А-Банк» по всій території України. В зв`язку з тим, що позивач не звернувся за отриманням грошових коштів, належних до виплати, 25.05.2016 року вони були повернуті банком на рахунок ПАТ «Кривбасзалізрудком», що підтверджується випискою від 26.05.2016 року та реєстром депонованої заробітної плати (повернення банку) за травень 2016 рік. Тобто, неотримання грошових коштів у розмірі 543,31 грн., належних до виплати при звільненні позивача, на думку відповідача, відбулося суто з його вини. Лише 14.06.2017 року позивач вперше від дня його звільнення з підприємства звернувся із заявою від 04.06.2017 року до ПАТ «Кривбасзалізрудком» про сплату йому середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. ПАТ «Кривбасзалізрудком» надало відповідь № 53-02/2081 від 04.07.2017 року, в якій просило повідомити позивача про зручний спосіб отримання ним грошових коштів, належних йому при звільненні, які своєчасно не отримані ним з його вини, внаслідок чого були задепоновані. [PERSON] отримав вказану відповідь 12.07.2017 року, що підтверджується його підписом на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Проте, позивач так і не з`явився на підприємстві з метою отримання грошових коштів, належних йому при звільненні та не надав відповіді на лист ПАТ «Кривбасзалізрудком» № 53-02/2081 від 04.07.2017 року. Надалі, 14.11.2018 на адресу ПАТ «Кривбасзалізрудком» від представника позивача [PERSON] надійшов запит про отримання документів від 14.11.2018 року, зокрема, довідки про заборгованість ПАТ «Кривбасзалізрудком» перед [PERSON] , довідку про середньоденну заробітну плату [PERSON] за останні два місяця до дня звільнення. Разом з цим, у зазначеному запиті, не було зазначено, вимоги про виплату позивачу грошових коштів, належних йому при звільненні, не був вказаний спосіб, за допомогою якого ПАТ «Кривбасзалізрудком» може виплатити [PERSON] грошові кошти, належні йому при звільненні (потовий переказ тощо). Відповідь на вказаний запит ПАТ «Кривбасзалізрудком» надало 26.11.2018 року за вих. № 53-02/3597, в якій знову зазначило про можливі пропозиції [PERSON] стосовно зручного способу отримання грошових коштів, які не отримані з його вини. Відповідь № 53-02/3597 від 26.11.2018 року позивач отримав 13.12.2018 року, що підтверджується його особистим підписом у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Однак позивач так і не з`явився на підприємстві з метою отримання грошових коштів, та не повідомив про зручний спосіб отримання ним грошових коштів. Лише 07.02.2019 року [PERSON] прибув у приміщення адміністрації підприємства з метою отримання грошових коштів у розмірі 543,51 грн., які в цей день йому були виплачені. Таким чином, представник відповідача зауважив, що звільнення позивача відбулось згідно норм чинного трудового законодавства України, позивач у день звільнення отримав трудову книжку, ознайомився з розміром грошових коштів належних при звільненні та порядком їх отримання, а тому саме внаслідок зловживань позивача, він своєчасно не отримав розрахунок при звільненні, а тепер намагається збагатитися за рахунок підприємства. Вважає, що вимоги позивача про виплату середнього заробітку у розмірі 314522,55 грн неспівмірними із сумою невиплаченої заробітної плати у розмірі 543,51 грн. Крім того, представник відповідача заперечував щодо позовних вимог про сплату індексу інфляції, що нараховується за порушення строків виплати заробітної плати невиплаченої працівникам, оскільки позивач був звільнений з роботи, а тому законних підстав для нарахування індексу інфляції на невиплачені йому при звільнені кошти відсутні. Враховуючи все вищевикладене, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою судді від 09.11.2020 року задоволено клопотання представника про розгляд справи в судовому засіданні за участі сторін. В судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, раніше позивачем та його представником надавалися письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 101, 121). Представник відповідача - Артеменко С.М. , в судовому засіданні заперечувала проти позову [PERSON] з підстав, викладених у відзиві, просила відмовити у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, вислухавши усні пояснення сторін, надавши їм оцінку в сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] у період з 02.08.2010 року по 31.03.2016 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується копіями відповідних наказів (а.с. 16-18). Згідно із наказом № 269-к від 31.03.2016 року «Про звільнення» [PERSON] було звільнено згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України - за прогул без поважних причин (а.с. 18). Із указаним наказом та з належними грошовими виплатами позивача було ознайомлено в день звільнення під підпис, підтвердженням чого є лист ознайомлення з зазначеним наказом, однак отримати вказаний наказ позивач відмовився, про що свідчить складений Акт від 31.03.2016 року (а.с. 37, 38). У день звільнення, тобто 31.03.2016 року, позивачу було видано трудову книжку під підпис у «Книзі обліку руху трудових книжок та вкладишів до них 2875-3721» та у особовій картці № [NUMBER] , про що свідчить складений Акт від 31.03.2016 року (а.с. 38). Позивачу [PERSON] у день звільнення із підприємства відповідача належна до виплати сума заробітної плати, а саме: компенсація за 2 невикористаних календарних дні щорічної відпустки у розмірі 543,51 грн, не виплачувалась. Так, між ПАТ «Кривбасзалізрудком» та ПрАТ «ПриватБанк» укладено Договір № 08/750 від 03.08.2005 року «О виплате работникам ОАО «КЖРК», згідно з яким грошові кошти, які належні працівникам при звільненні, перераховуються за допомогою автоматизованої системи грошових переказів «Приват Мані» до ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 43). Згідно платіжного доручення № 3529 від 07.04.2016 року грошові кошти у розмірі 174048,10 грн. (в т.ч. 543,51 грн) за допомогою автоматизованої системи грошових переказів «ПриватМані» було перераховано до ПАТ КБ «ПриватБанк» для виплати фізичним особам, які позивач при наданні документів, що посвідчують його особу, мав отримати у будь-якому відділені ПАТ «ПриватБанк» або ПАТ «А-Банк» по всій території України (а.с. 39, 40). У зв`язку з тим, що позивач не звернувся за отриманням грошових коштів, належних до виплат, 25.05.2016 року вони були повернуті банком на рахунок ПАТ «Кривбасзалізрудком», що підтверджується випискою від 26.05.2016 року та реєстром депонованої заробітної плати (повернення банку) за травень 2016 року (а.с. 41, 42). Таким чином принаймні з 26.05.2016 року відповідачу стало відомо, що позивачем не були отримані вказані грошові кошти і вони повернулися на рахунок відповідача, тобто залишилися не виплаченими. Відповідно до положень ст. 24 Закону України «Про оплату праці» виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок власника або уповноваженого ним органу. Разом з тим, відповідачем не було надано суду докази на підтвердження того, що з [PERSON] погоджувався порядок виплати належних йому сум через систему «ПриватМані». Договір № 08/750 від 03.08.2005 року, на який посилається представник відповідача, укладений між банком та роботодавцем, та [PERSON] стороною цього договору не був, а тому цей договір не можна вважати належним доказом на підтвердження правомірності перерахування належних [PERSON] до виплати сум саме через систему «ПриватМані». Не зважаючи на те, що грошові кошти у сумі 543,51 грн повернулися на рахунок підприємства 26.05.2016 року і про це було достеменно відомо, роботодавець проявив неправомірну бездіяльність, та не звернувся до [PERSON] із пропозицією виплатити вказані грошові кошти у зручний для позивача спосіб або безпосередньо на підприємстві. Із такою пропозицією відповідач звернувся до позивача вже після його звернення з листом від 04.06.2017 року до ПАТ «Кривбасзалізрудком», а саме: листом № 53-02/2081 від 04.07.2017 року, який було отримано позивачем 12.07.2017 року, про що свідчить відповідне зворотнє поштове повідомлення (а.с. 44-46, 47, 48-50). Надалі, 14.11.2018 на адресу ПАТ «Кривбасзалізрудком» від представника позивача [PERSON] надійшов запит про отримання документів від 14.11.2018 року, зокрема, довідки про заборгованість ПАТ «Кривбасзалізрудком» перед [PERSON] , довідку про середньоденну заробітну плату [PERSON] за останні два місяця до дня звільнення. Разом з цим, у зазначеному запиті, не було зазначено спосіб, за допомогою якого ПАТ «Кривбасзалізрудком» може виплатити [PERSON] грошові кошти, належні йому при звільненні (а.с. 51). У відповіді на вказаний запит за вих. № 53-02/3597 від 26.11.2018 року ПАТ «Кривбасзалізрудком» знову зазначило про надання [PERSON] пропозиції стосовно зручного способу отримання ним грошових коштів (а.с. 53). Позивач отримав вказаний лист 13.12.2018 року, що підтверджується зворотнім поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 52). Однак позивач з метою отримання грошових коштів до підприємства не з`явився, та не повідомив про зручний спосіб отримання ним грошових коштів. Як зазначено в позовній заяві та не заперечується сторонами, 07.02.2019 року [PERSON] прибув у приміщення адміністрації підприємства з метою отримання грошових коштів у розмірі 543,51 грн., які в цей день йому були виплачені. Таким чином остаточний розрахунок з позивачем було проведено 07.02.2019 року. Положеннями ст. 47 КЗпП України встановлений обов`язок для власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Нормами ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу від 17.07.1997 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимог ст.41 Конституції України, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно роз`яснень, викладених у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Так, позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2016 року по 06.02.2019 року, тобто за 714 робочих днів. Згідно довідки ПАТ «КРИВБАСЗАЛІЗРУДКОМ», розмір середньоденної заробітної плати складає 310,56 грн (а.с. 19). Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 212 143,48 грн середнього заробітку за час затримки виплати суми у розмірі 543,51 грн. Суд погоджується із доводами позивача щодо неналежного проведення розрахунку з ним у день звільнення та приходить до висновку, що дійсно відповідачем було порушено положення ст. 116 КЗпП України. Разом з тим, при дослідженні матеріалів справи, судом встановлено, що позивачем було допущено зволікання та затягування з наданням відповіді щодо способу проведення розрахунку з ним за листи відповідача від 04.07.2017 року, який було отримано позивачем 12.07.2017 року, однак відповіді на який ним не було надано. Враховуючи викладене, та поведінку сторін у вказаній справі, суд приходить до висновку, що позивач має право на середній заробіток за затримку розрахунку за період з 01.04.2016 року по 12.07.2017 року, тобто за 317 робочих днів. Таким чином, вказана сума середнього заробітку становить 98447,52 грн. При цьому, судом враховуються доводи відповідача щодо неспівмірності між невиплаченою позивачу сумою у розмірі 543,51 грн та розміром середнього заробітку у сумі 98447,52 грн, та приходить до висновку, що вказана сума підлягає зменшенню до 8149,65 грн, що на думку суду буде відповідати вимогам розумності, справедливості та співмірності із розміром невиплаченої позивачу суми. Вказане також відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц від 26.06.2019 року. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення на його користь компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строку її виплати за період з 31.03.2016 року по 07.02.2019 року, яка становить 204,83 грн, та відповідно середній заробіток за час затримки її виплати за період з 07.02.2019 року по 04.06.2020 року у розмірі 102174,24 грн, необхідно зазначити наступне. Відповідно до положень ст. 34 ЗУ «Про оплату праці» та постанови КМУ від 12.02.2001 року № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, якщо цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток, підприємство зобов`язане виплатити працівнику компенсацію втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати. Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Таким чином, індекс інфляції нараховується за порушення строків виплати заробітної плати невиплаченої працівникам. Оскільки позивач був звільнений з підприємства та вже не був його працівником у період з 31.03.2016 року по 07.02.2019 року, то законних підстав для нарахування індексу інфляції на невиплачені йому при звільнені грошові кошти відсутні, а тому вказана позовна вимога є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. У зв`язку з наведеним і вимога щодо нарахування середнього заробітку за час затримки виплати цієї компенсації, яка є похідною від основної вимоги, є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмовити позивачу у задоволенні позову в цій частині. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 840,80 грн. На підставі викладеного, ст. ст. 16, 47, 116, 117, 233 КЗпП України, ЗУ «Про оплату праці»,

Outcome: partial