Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання правочинів недісними. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 20.06.2007 року між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником прав та обовязків якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») укладено кредитний договір №HEH2G00000092, згідно умов якого їй надано кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 48150,00 доларів США, з яких 36000,00 доларів США на придбання квартири та 12500,00 доларів США на сплату страхових платежів, за умови сплати нею відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00% на місяць (12% річних) на суму залишку заборгованості, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми кредиту та на строк до 20.06.2037 року. В забезпечення виконання позивачкою зобовязань по кредитному договору 20.06.2007 року між нею та банком укладено договір іпотеки. Вважає кредитний договір таким, що укладений з порушенням вимог діючого законодавства, оскільки у ньому не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, графіку щомісячного погашення кредитної заборгованості та відсутні умови, які п.п.3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, визнані обов'язковими. Крім того, банком в односторонньому порядку з 27.11.2008 року змінено умови договору та підвищено відсоткову ставку по кредиту з 12,00% до 14,04% річних без укладення додаткових угод до кредитного та іпотечного договорів, про що їй стало відомо лише в червні 2015 року. Зважаючи на наведене, просила суд поновити строк звернення до суду, як такий, що пропущений з поважних причин, визнати недійсним кредитний договір, а також визнати недійсним іпотечний договір, що є похідним від основного зобов'язання. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, заявлених у позові, просила суд задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, надала заперечення на позовну заяву. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, належним чином повідомлена про розгляд справи, в судове засідання не зявилася, про причини неявки не повідомила. Заслухавши пояснення осіб, що зявилися в судове засідання, повно та всебічно зясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 20.06.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником прав та обовязків якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] укладено кредитний договір №HEH2G00000092, згідно умов якого позивачці надано кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 48150,00 доларів США на наступні цілі: 36000,00 доларів США на придбання квартири та 12500,00 доларів США на сплату страхових платежів, за умови сплати позивачкою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості, винагороди у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, а також відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 договору та винагороди за проведення дострокового моніторингу згідно п.6.2 договору. Кінцевий термін виконання зобовязань визначено до 20.06.2037 року. 20.06.2007 року в забезпечення виконання позивачкою зобовязань по кредитному договору між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником прав та обовязків якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON], згідно з яким позивачкою в іпотеку банку передано нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS]. З 27.1.2008 року відповідачем в односторонньому порядку збільшено відсоткову ставку по кредитному договору до 14,04% річних на суму залишку заборгованості, про що свідчить лист-повідомлення від 03.10.2008 року. Відповідно до ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно з рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Отже, з умов кредитного договору вбачається, що кошти були наданні в споживчих цілях для придбання квартири. Таким чином, оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту. Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ч.4 в кредитному договорі повинно зазначатися - сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. З п.3.2. розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року (далі - Правила), вбачається, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Зі спірного кредитного договору вбачається, що у ньому не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту,\~\~не має умов, які вищезазначеними Правилами визнані обов'язковими. Також банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача.\~\~ Отже, в порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не надав позивачці, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору Відповідно до п.5 ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Отже, із встановлених судом обставин, наданих сторонами доказів встановлено, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача. Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним. Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Задовольняючи позовну вимогу позивачки про визнання недійсним кредитного договору, слід також визнати недійсними договір іпотеки, оскільки він є похідним від основного зобовязання. Оскільки про порушення свого права позивачка дізналася з розрахунку заборгованості за наслідком звернення банку до неї з позовом про стягнення заборгованості, зважаючи на те, що доказів надання позивачці інформації щодо сукупної вартості кредиту, надання позивачці розрахунку заборгованості за кредитним договором до звернення до суду з позовом відповідачем надано не було, суд вважає, що строк звернення до суду позивакою не пропущений.

Outcome: approved