Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-21 00:00:00

У липні 2019 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що він є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] і на даний час у ній проживає. Однак у червні 2019 року позивач дізнався, що спірна квартира була продана [PERSON] на підставі довіреності, виданої на ім`я [PERSON] . Позивач зазначає, що представник, а саме [PERSON] , на ім`я якого ним була видана довіреність, шляхом введення його в оману, вчинив правочин з продажу належної йому квартири у власних інтересах, з метою отримання незаконного прибутку, а отже вважає даний правочин недійсним. 02.11.2018 року позивач отримав від [PERSON] гроші в сумі 103776,00 грн. на підставі договору позики. Крім того, в забезпечення виконання вказаного зобов`язання він також уклав договір іпотеки спірної квартири. Гроші, які він повинен був повернути [PERSON] він ще не повернув, однак строк повернення позики ще не настав, на квартиру була накладена заборона відчуження та внесений запис про іпотеку до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а тому звернення стягнення на предмет іпотеки було проведене в порушення норм Закону України «Про іпотеку» та самого Договору Іпотеки. Продаж предмету іпотеки було проведено без оригіналів правовстановлюючих документів, що також є порушенням вимог Закону. Крім того, гроші, які [PERSON] отримав від продажу квартири, йому не повернув. У зв`язку з цим просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, витребувати квартиру із чужого незаконного володіння на його користь та скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру. Відповідно до відзиву на позовну заяву відповідач [PERSON] просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про надання ним довіреності на ім`я [PERSON] під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості або під впливом тяжкої обставини. Сам факт укладання договорів позики та іпотеки не є належним доказом видання довіреності під впливом обману. Посилання позивача на Закон України «Про іпотеку» вважає безпідставним, адже цей закон регулює звернення стягнення на предмет іпотеки, а не регулює порядок укладання договору купівлі-продажу. Позивачем також не надано належних та допустимих доказів про відсутність згоди Іпотекодержателя на відчуження предмету іпотеки та про наявність інших порушень порядку укладання договору купівлі-продажу спірної квартири. Згідно відзиву на позовну заяву представник відповідача [PERSON] - адвокат Богославський В.А., також просив відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі, посилаючись на те, що як договір доручення, так і договір купівлі-продажу були укладені з дотриманням норм чинного законодавства. Позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо надання ним довіреності під впливом обману, також не надано доказів для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. Доводи позивача про неотримання ним коштів за продаж квартири не є підставою для визнання договору недійсним. Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 01.08.2019 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на квартиру [ADDRESS] та заборонено іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири. Відповідно до ухвали судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08.08.2019 року позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус ЗМНО Бахматська Т.М., про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсними договору купівлі-продажу, скасування запису про реєстрацію прав була прийнята до розгляду в порядку загального позовного провадження. Задоволено клопотання позивача та витребувано у приватного нотаріуса ЗМНО Бахматської Т.М. засвідчену копію договору купівлі-продажу квартири разом із засвідченими копіями документів, на підставі яких було посвідчено зазначений договір, засвідчені копії документів, на підставі яких було припинено записи про обтяження та іпотеку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, які були внесені на підставі договору іпотеки, який посвідчений 02.11.2018 року за р. № 3859. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи містяться відповідні розписки (а.с.175,176). Про причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не подавали. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Богославського В.А., надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та за відсутності відповідача, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав, наведених у відзиві (а.с.186). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності (а.с.167). Третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Бахматська Т.М. подала заяву про розгляд справи без її участі (а.с.180). Згідно ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. На підставі договору дарування від 06.08.2015 року у власності [PERSON] перебувала квартира [ADDRESS] (а.с.13-14). Цей факт також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.15). 02.11.2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики. За цим договором [PERSON] передав у власність [PERSON] 103776,00 грн. Повернення грошових коштів мало бути здійснено не пізніше 02.11.2019 року (а.с.21-22). З метою забезпечення зобов`язання, яке виникло на підставі договору позики від 02.11.2018 року, [PERSON] передав [PERSON] в іпотеку належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] (а.с.22-27). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 31.05.2019 року [PERSON] , від імені якого на підставі довіреності, посвідченої Бахматською Т. М., приватним нотаріусом ЗМНО 08.02.2019 року, зареєстрованої в реєстрі за № 420, діє [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с.18-19). Звертаючись до суду із зазначеним позовом, [PERSON] просив договір купівлі-продажу квартири від 31.05.2019 року визнати недійсним, посилаючись на те, що вказаний договір було підписано із перевищенням повноважень, наданих представнику, та через недотримання норм Закону України «Про іпотеку» під час звернення стягнення на предмет іпотеки, проте із цими доводами суд не погоджується, зважаючи на наступне. Вказане перевищення повноважень позивач пов`язує з тим, що його повірений вчинив правочин з продажу належної йому квартири у власних інтересах, з метою отримання незаконного прибутку. Разом з тим, як передбачено положеннями ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. У відповідності до ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до якого змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. З аналізу тексту довіреності, посвідченої 08.02.2019 року приватним нотаріусом Бахматською Т.М., вбачається, що [PERSON] наділив свого представника [PERSON] необхідним обсягом повноважень для вчинення оскаржуваного договору купівлі-продажу квартири, зокрема зазначив: «…уповноважую підготувати всі необхідні документи для продажу та продати належну мені… квартиру…укладати та підписувати договори купівлі-продажу, визначаючи продажну ціну, істотні умови, одержувати належні мені від продажу гроші у будь-якій сумі…, з правом відкривати на моє ім`я рахунки, закривати рахунки, розпоряджатися всіма належними мені рахунками, з правом зняття або вкладенням будь-яких сум…» (а.с.103). Позивачем не спростований факт того, що він свідомо, за власною волею вчинив вказаний правочин (довіреність), визначивши та/або наділивши [PERSON] відповідними повноваженнями. Так, з тексту довіреності вбачається, що Довіреність [PERSON] прочитана, її суть повністю йому зрозуміла. Він підтвердив значення своїх дій, діяв добровільно, зміст ст.ст. 248-250 ЦК України йому нотаріусом було роз`яснено, про що міститься власний підпис [PERSON] . Зважаючи на той факт, що [PERSON] свідомо наділив [PERSON] таким обсягом повноважень, мав також розуміти та усвідомлювати наслідки своїх дій. Будь-які застереження або домовленості між сторонами про порядок повернення грошових коштів, отриманих від продажу квартири, [PERSON] у тексті довіреності відсутні. Суду також не надані інші належні та допустимі докази про наявність таких домовленостей. З урахуванням наведеного, суд не вважає доведеним факт перевищення повноважень [PERSON] під час укладання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від імені [PERSON] . Факт введення [PERSON] в оману також під час судового засідання не доведений, адже, з аналізу норми статті 230 ЦК України вбачається, що в оману може ввести навмисно одна зі сторін правочину. В даному випадку - представництво за довіреністю - це односторонній правочин, а норми статті 230 ЦК України не передбачають визнання правочину недійсним через введення в оману сторони правочину, особою, яка не є стороною правочину. Щодо договору купівлі продажу, то [PERSON] не був безпосередньою стороною правочину, а від його імені виступав представник за довіреністю - Положенко О.В., а тому такий правочин також не можна визнати недійсним з підстав введення сторони правочину в оману. Хибними є посилання позивача на недотримання вимог Закону України «Про іпотеку» під час звернення стягнення, адже в даному випадку квартира [ADDRESS] вибула із володіння [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, порядок укладення якого регулюється нормами ЦК України, а не спеціальними нормами Закону України «Про іпотеку». Пунктом 9 Договору Іпотеки, укладеним 09.11.2018 року між [PERSON] (Іпотекодавець) та [PERSON] (Іпотекодержатель), від імені якого діяв [PERSON] та посвідченим приватним нотаріусом Бахматською Т.М. передбачено, що Іпотекодавець не має права відчужувати Предмет іпотеки у будь-який спосіб… без письмової згоди на це Іпотекодаржателя. Тобто відчуження квартири можливе за письмової згоди Іпотекодержателя, а саме [PERSON] . Зважаючи на те, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 31.05.2019 року було укладено за участю [PERSON] , як представника [PERSON] , то фактично даний договір підписував Іпотекодержатель, а отже висловив свою письмову згоду на відчуження Предмету іпотеки. Судом також відхиляються посилання позивача на те, що під час укладання договору купівлі-продажу від 31.05.2019 року були відсутні оригінали правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS] , адже в матеріалах цивільної справи міститься відповідь приватного нотаріуса № 1064/01-16 від 26.09.2019 року про те, що перед посвідченням правочину (договору купівлі-продажу квартири між [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] , в якості продавця та [PERSON] в якості покупця) [PERSON] було надано оригінал довіреності, посвідченої Бахматською Т.М., приватним нотаріусом ЗМНО 08.02.2019 року за № 420. Разом з довіреністю було надано оригінал документу, що посвідчує право власності, а саме Договір дарування від 06.08.2015 року, посвідченого Федченко О.О., державним нотаріусом Першої Запорізької державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 2-332 (а.с.155). Суду на підтвердження власних доводів позивачем не було надано а ні оригіналу довіреності, посвідченої 08.02.2019 року, а ні оригіналу договору дарування спірної квартири від 06.08.2015 року. Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на те, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , відповідно позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування запису про реєстрацію прав також не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.ч.1, 9-10 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи, про що постановляється ухвала. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed