Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

У листопаді 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Обґрунтувавши свої позовні вимоги, позивач просив суд стягнути з [PERSON] на його користь грошову суму в розмірі 23 000,00 грн. та судові витрати. У свою чергу [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності. Просив суд визнати за ним право власності на об'єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення, що розташоване по [ADDRESS] загальною площею 13,75 кв.м. В судове засідання позивач за первісним позовом [PERSON] не з'явився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] у судове засідання з'явився, первісний позов не визнав в повному обсязі, просив суд відмовити в його задоволенні, зустрічні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Зі згоди позивача за зустрічним позовом, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача за зустрічним позовом, дослідивши письмові докази, суд вважає, що первісний позов задоволенню не підлягає, а зустрічні позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 12.03.2014 року між [PERSON], з однієї сторони та [PERSON] було укладено договір оренди приміщення № 12, відповідно до умов якого перший надав в тимчасове платне користування нежитлове приміщення, що розташовано по [ADDRESS] Вартість орендованого приміщення склала 300 000,00 грн., зазначена сума була одноразово сплачена [PERSON] на користь [PERSON] готівкою В зв'язку з тим, що вказане приміщення потребувало поліпшення та ремонту виникла необхідність проведення такого ремонту та технічного переоснащення приміщення. 12.03.2014 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] було укладено договір на ремонт приміщення № 7, згідно умов якого позивач взяв на себе зобов'язання провести ремонт та технічне переоснащення об'єкту (нежитлового приміщення), а відповідач взяв на себе зобов'язання прийняти виконані роботи та сплатити суму по договору № 7 від 12.03.2014 року. Умовами договору № 7 передбачено, що [PERSON] зобов'язався зробити ремонт та технічне переоснащення об'єкту в місячний строк з моменту підписання Договору № 7 від 12.03.2014 року, але він порушив п.2.1 вказаного вище Договору, тому як ремонт та технічне переоснащення було закінчено тільки в середині жовтня 2014 року. Таким чином, [PERSON], сплативши вартість оренди, не користувався приміщенням. Відповідно до п.8.2. договору оренди приміщення від 12.03.2014 року в разі порушення орендодавцем умов даного договору [PERSON] залишив за собою право звернутися до суду з позовом про визнання права власності на приміщення, що орендується. Згідно ст. 11 договору оренди приміщення - орендодавець взяв на себе зобов'язання зробити ремонт за власний рахунок впродовж місяця, але дані умови [PERSON] не виконав, порушивши строки та вимагаючи сплати вартості ремонту, що не передбачено договором оренди від 12.03.2014 року. Станом на 05.11.2014 року [PERSON] відмовляється зарахувати строк, впродовж якого він здійснював ремонт та технічне переоснащення, в загальний строк оренди, що істотно порушує права [PERSON] Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботи, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У той же час, ст. 615 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Згідно ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі викладеного й у силу ст.ст. 16, 392, 1216, 1218, 1225, 1268, 1269 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215, 218, 224 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved