Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», в якому просить ухвалити рішення про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі\~ 4368,19 грн, а також середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 10577 грн, посилаючись на те, що при його звільненні з даного підприємства відповідні розрахунки з ним не здійснювались. Під час розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги у зв'язку із збільшенням періоду затримки виплати розрахунку при звільненні та на день ухвалення рішення просить стягнути з державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» заборгованість по заробітній платі (включаючи компенсацію за невикористану відпустку) у розмірі 4368,19 грн та середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 квітня 2016 року по 22 лютого 2017 року у розмірі 16998,75 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача позов не визнала, пояснивши, що позовні вимоги щодо розміру заборгованості не відповідають дійсності, внаслідок неправильного розрахунку, проведенного позивачем. Окрім цього, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову у звязку із пропуском позивачем строку звернення до суду, передбаченого статтею 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України). Заслухавши пояснення\~ позивача, представників сторін, а також дослідивши\~ письмові докази, суд прийшов до переконання, що позов [PERSON] слід задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 10 червня 2002 року позивач був прийнятий на посаду спеціаліста ІІ категорії Дзержинської філії Житомирського центру державного земельного кадастру (з січня 2004 року Романівського районного відділу Житомирської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру»). Дана обставина підтверджується записом у трудовій книжці [PERSON] Наказом № 40-к від 31 березня 2016 року позивач був звільнений з роботи в цей же день на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України. Розмір заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі становить 4368,19 грн (включаючи компенсацію за невикористану відпустку), що підтверджується довідкою № 61 від 9 листопада 2016 року Житомирської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру». Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Частиною 1 статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України\~ при розгляді справи № 6-116цс15, яка згідно\~ статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України є обов'язковою для всіх судів України, для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Встановивши, що відповідач остаточний розрахунок із позивачем не проводив, суд прийшов до висновку про безпідставність доводів представника відповідача щодо спливу строку звернення [PERSON] до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Визначаючи розмір середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить із наступного. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №100 (далі Порядок). Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. [PERSON] звільнений з роботи 31 березня 2016 року, заробітна плата позивача за останні повні відпрацьовані місяці становить 3248,77 грн (лютий 2016 року - 1449,14 грн, березень 2016 року 1799,63 грн). Отже, середньоденна заробітна плата позивача складає 75,55 грн (3248,77 грн : 43 - кількість робочих днів у повних відпрацьованих місяцях). Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Враховуючи вищевикладене, середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 1 квітня 2016 року по 22 лютого 2017 року (день ухвалення судового рішення) становить 16998,75 грн (кількість робочих днів за період невиплати 225 днів х на середньоденну заробітну плату 75,55 грн). Згідно частини 1 статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. В матеріалах справи міститься квитанція № 032Р13563 від 21 листопада 2016 року на суму 1000 грн, договір про надання послуг у цивільному процесі в якості представника позивача, додаткова угода до договору про надання правової допомоги та довідка-розрахунок витрат на правову допомогу в розмірі 2900 грн. З вказаної довідки вбачається, що адвокат [PERSON], якому позивач відповідно до квитанції сплатив 1000 грн за надання правової допомоги, а саме за вивчення нормативно-правової бази, що згідно розрахунку становить 2 год, аналіз наданих документів 1 год та підготовки позовної заяви 2 год, є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання такої допомоги. Згідно частини 1 та частини 2 статті 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» затверджено граничні розміри компенсації витрат, що пов'язані з розглядом цивільних та адміністративних справ, відповідно до якої розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. За таких обставин, суд стягує з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 1000 грн, оскільки вони підтвердженні документально та не перевищують граничний розмір компенсації витрат, що повязані з розглядом даної цивільної справи. Згідно частини 3 статті 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню\~ на користь держави судовий збір у розмірі, передбаченому статтею 4 Закону України «Про судовий збір».\~

Outcome: approved