Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

У липні 2021 року позивач [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що рішенням Києво-Святошинського районного суду від 01.06.2018 по справі № 369/5848/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] , про що 01 липня 2014 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . [INFO] від подружнього життя у сторін народилася донька- [PERSON] , що підтверджується Випискою з Книги реєстрації народжень в муніципалітеті Подгориця за 2016 рік, актовий запис народження за №3850 Також позивач посилається на те, що відповідач не приймає участі у житті та вихованні дітей, не виявляє ніякого батьківського піклування, ніякої допомоги в утриманні дітей не надає. Діти знаходяться на повному утриманні позивачки та проживають разом з нею, а відповідач не бере участі у витратах на дітей. Оскільки Відповідач є працездатним, його стан здоров`я дозволяє працювати, тому враховуючи право дітей на достатній рівень життя, з урахуванням обов`язку батьків утримувати своїх дітей, визначаючи належний до стягнення з відповідача розмір аліментів, позивач просила суд стягнути з відповідача аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), що відповідатиме вимогам закону та не порушуватиме прав як позивача, так і відповідача. При цьому мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.09.2021 року відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судове засідання позивач не з`явилася, про час, день та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без участі позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про дату та час судового розгляду справи був повідомлений належним чином, відзив на позов не подав. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників справи на підставі наявних в ній доказів. З урахуванням указаних обставин, в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що Рішенням Києво-Святошинського районного суду від 01.06.2018 по справі № 369/5848/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] , про що 01 липня 2014 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . [INFO] від подружнього життя у сторін народилася донька- [PERSON] , що підтверджується Випискою з Книги реєстрації народжень в муніципалітеті Подгориця за 2016 рік, актовий запис народження за №3850. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дітей. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають із вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. У відповідності зі ст.ст. 11, 15 вказаного Закону, кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1959 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Частиною 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Як встановлено в судовому засіданні, малолітні діти проживають разом з позивачем та перебувають на її утриманні, доказів на спростування відповідачем не надано. Відповідач є працездатним, а тому суд вважає, що він спроможний сплачувати позивачу аліменти на утримання двох малолітніх дітей. Доказів того, що за станом здоров`я та матеріального становища відповідач не може сплачувати аліменти на утримання малолітніх дітей, суду не надано. Також, суду не надано доказів щодо наявності у відповідача інших утриманців. Відповідно до роз`яснень п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. За таких обставин, зважаючи на те, що позивач просила стягнути з відповідача аліменти у 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно починаючи стягнення з дати звернення із позовом до суду, до досягнення найстаршою дитиною повноліття, суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення позивача до суду і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Суд вважає, що саме такий розмір аліментів є необхідним і достатнім для нормального розвитку і утримання дітей, а тому задовольняє позовні вимоги частково. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З урахуванням вказаної норми, аліменти підлягають стягненню з 02.07.2021 року. Суд також приходить до висновку про стягнення з відповідача згідно до ст. 141 ЦПК України судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: approved