Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

У листопаді 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив встановити, що він разом з відповідачкою проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з кінця 2002 року по лютий 2014 року, у порядку розподілу спільно нажитого майна визнати за ним право власності на: ? частину квартири [ADDRESS], ? частину земельної ділянки та будинку, розташованому в садовому товаристві «Дніпро», ділянка № [NUMBER], с. Партизанське, Дніпропетровського району Дніпропетровської області, стягнути з відповідачки на його користь грошову компенсацію у розмірі ? вартості автомобіля Тойота Хайлендер 2011 року випуску, державний номер [NUMBER], суму в розмірі 200 000 грн. У березні 2016 року позивач уточнив позовні вимоги та просив встановити, що він разом з відповідачкою проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з кінця 2002 року по лютий 2014 року, стягнути з відповідачки грошову компенсацію у розмірі ? вартості автомобіля Тойота Хайлендер 2011 року випуску, суму в розмірі 459 674, 58 грн., в порядку розподілу спільно нажитого майна визнати за ним право власності на: 47/200 частини домоволодіння, що розташоване за адресою [ADDRESS] та ? частину земельної ділянки № [NUMBER], площею 0,0403 га, яка знаходиться в садовому товаристві «Днепр» сільська рада Балівська, Дніпропетровського району Дніпропетровської області, кадастровий номер № [NUMBER]. В обґрунтування позову зазначив, що разом з [PERSON] вони вели спільне господарство, побут, бюджет та проживали однією родиною, кожного року мали спільний відпочинок, неодноразово виїжджали за кордон, про що може бути підтверджено фотознімками, свідками та письмовими доказами. За час сумісного проживання ними було нажито спільне майно, а саме: у грудні 2009 року - квартира [ADDRESS] за 90 000 доларів США; у листопаді 2012 року автомобіль Тойота Хайлендер 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] вартістю 400 000 грн.; 02.12.2013 року земельна ділянка та будинок, які знаходяться в садовому товаристві «Дніпро» с. Партизанське, Дніпропетровський район, Дніпропетровської області, ділянка № [NUMBER]. Він є засновником ТОВ «АМБ ТРЕЙДІНГ», де відповідачка працювала менеджером та отримувала мінімальну заробітну плату, а все перелічене майно фактично було придбано за його кошти в період сумісного проживання з нею. Оформлення придбаного майна на відповідачка відбулося у зв'язку з тим, що він є засновником товариства. Відповідачка, в свою чергу, заперечує факт належності майна на праві спільної власності. Таким чином, вважає, що спірне майно має бути розділено між ними з урахуванням вимог ст.ст. 3, 74, 60-62 СК України. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених в позові. Також суду пояснив, що він ніколи не пропонував відповідачці укласти з ним шлюб, а також визнав ту обставину, що [INFO] від іншої жінки у нього народився син - [PERSON], актовий запис № 1080 від 25 липня 2012 року, підстава: сумісна заява батьків за ст. 126 Сімейного Кодексу України, орган державної реєстрації актів цивільного стану, що здійснив державну реєстрацію акту цивільного стану: Ленінський відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції. Позивач також пояснив, що на копії його особистої сторінки в Інтернеті він зображений зі своїм сином [PERSON]. Представник позивача також підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з'явилася, але надала суду письмові пояснення, згідно яких позовні вимоги не визнала. Також пояснила, що вона знайома з позивачем з кінця 2002 року, однак між ними ніколи не було усталених відносин, притаманних подружжю. Відповідачка перебувала у шлюбі з [PERSON] у період з 03 квітня 1996 року до 22 липня 2003 року, в якого є сумісна дитина - [PERSON], [INFO]. Після знайомства з позивачем наприкінці 2002 року останній їй повідомив про те, що він переїздить в Німеччину, де буде постійно проживати та планує декілька разів на рік приїжджати до Дніпропетровська по справах та запропонував зустрічатися з ним час від часу без взаємних обов'язків. Про постійне місце проживання позивача в Німеччині також свідчить витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, відповідно до якого адреса постійного проживання позивача: [ADDRESS]. Починаючи з 2003 року позивач приїжджав до Дніпропетровську, як правило, 3-4 рази на рік та вона не заперечує, що в той період у них були близькі стосунки, вони разом відпочивали, позивач іноді у неї ночував. В вересні 2008 року позивач повідомив, що познайомився з дівчиною - [PERSON], яка проживає за адресою, зазначеною позивачем, як місце його проживання в позові: [ADDRESS], та запропонував підтримувати дружні стосунки. Надалі вони підтримували дружні відносини та позивач бував іноді у неї в гостях, у тому числі з друзями. В період з 2011 року по листопад 2014 року вона працювала в ТОВ «АМБ-Трейдінг». На початку 2012 року позивач їй повідомив, що вони з [PERSON] чекають дитину. Що стосується майна, то це майно було придбано за її особисті кошти, у тому числі за кошти від продажу 11 грудня 2009 року квартири [ADDRESS] за 62000 доларів США. У судовому засіданні представник відповідачки позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити. Вислухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до вимог ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. При застосуванні статті 74 СК, що регулює майнові права осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно пояснень позивача та відповідачки у судовому засіданні встановлено, що вони познайомилися в кінці 2002 року. Відповідачка перебувала у шлюбі з [PERSON] у період з 03 квітня 1996 року до 22 липня 2003 року, від якого є сумісна дитина - [PERSON], [INFO] (а.с. 49-51). Відповідачка згідно довідки КП «Житлове господарство Красногвардійського району» проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 52), а в подальшому з 26 лютого 2010 року проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією паспорту (а.с. 8), адресною картою (а.с. 53) та домовою книгою (а.с. 55-56). Судом встановлено, що позивач є громадянином України, який має постійне місце проживання в Німеччині та прийнятий на консульський облік Генерального консульства України у Франкфурті-на-Майні 03.12.2003 року. Як вбачається з витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, адреса постійного проживання позивача: [ADDRESS]. 10 грудня 2009 року [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та яка належала відповідачці на підставі договору дарування від 30.07.2002 року (а.с. 68). Згідно розписки від 10 грудня 2009 року фактично продаж квартири вчинено за 62 000 доларів США, що еквівалентно 496 000 грн. (а.с. 69). 19 грудня 2009 року відповідачка за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу придбала 47/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 70). 47/100 частини зазначеного домоволодіння придбано відповідачкою за рахунок продажу нею 10 грудня 2009 року житла за адресою: [ADDRESS]. 09 листопада 2012 року, згідно довідки Центру з надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, за відповідачкою був зареєстрований автомобіль «TOYOTA HIHGLANDER» з видачею номерного знаку [NUMBER] (а.с. 83). 02 грудня 2013 року відповідачка за договором купівлі-продажу придбала земельну ділянку, площею 0,0403 га, розташовану: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, Балівська селищна рада, СТ «ДНЕПР», ділянка [NUMBER]. На час розгляду справи у суді 47/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 139), автомобіль «TOYOTA HIHGLANDER» (а.с. 83) та земельна ділянка, площею 0,0403 га, що розташована за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, Балівська селищна рада, СТ «ДНЕПР», ділянка [NUMBER] (а.с. 136, оборот), перебувають у власності інших осіб на підставі цивільно-правових угод, укладених з відповідачкою. Допитані у судовому засіданні свідки пояснили наступне. Так, свідок [PERSON] пояснив, що він з 2007 року є товаришем позивача. З ним та відповідачкою він зустрічався на вихідні дні та свята, а також при святкуванні дня народження. Він брав у позивача гроші у позику. Зі слів позивача вважав, що автомобіль та квартира на вул. Філософській придбані за гроші позивача, а також вважав, що позивач та відповідач були однією сім'єю тому, що у них були близькі відносини. Свідок [PERSON] пояснив, що він знає позивача приблизно з 2003 року по сумісній роботі, а в подальшому спілкувалися як співзасновники ТОВ «АМБ ТРЕЙДІНГ». Неодноразово виїжджали з позивачем та відповідачкою на відпочинок. Зі слів позивача вважав, що автомобіль та квартира на вул. Філософській придбані за гроші позивача. Проте, про доходи позивача як учасника ТОВ «АМБ ТРЕЙДІНГ», пояснити нічого не може тому, що товариство дивіденди його учасникам не сплачувало. Відповідачка також працювала у цьому товаристві. Також, він знає про дитину позивача від іншої жінки. Свідок [PERSON] пояснив, що він знає позивача з першого класу школи. На теперішній час ходили з позивачем на тренування в хіміко-технологічний інститут. Зі слів позивача та із сумісного відпочинку, вважав позивача та відповідачку подружжям. Зі слів позивача вважав, що автомобіль та квартиру на вул. Філософській придбані за гроші позивача. Також, він знає про дитину позивача від іншої жінки. Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. ст. 58, 59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Матеріали справи не містять будь-якого належного та допустимого доказу на підтвердження факту проживання однією сім'єю чи ведення спільного господарства [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу у період з кінця 2002 року по лютий 2014 року. Як вбачається з позовної заяви, позивач просить встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вважаючи порушеним його право спільної сумісної власності на рухоме та нерухоме майно. Натомість, судом встановлено, що за нотаріально посвідченою заявою відповідачки від 19 грудня 2009 року під час придбання спірної частини домоволодіння відповідачка зазначила, що на момент придбання спірної частини домоволодіння вона не перебувала в зареєстрованому шлюбі та не проживала ні з ким однією сім'єю без укладання шлюбу (а.с.158). Згідно п. 2 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02.12.2013 року покупець (відповідачка), укладає цей правочин, не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі та фактичних сімейних відносинах, про що мається відповідна заява, текст якої доведено до відома представника продавця (а.с. 71, 72). Згідно нотаріально посвідченої заяви відповідачки від 17 червня 2014 року вона на момент набуття права власності та відчуження цієї частини домоволодіння в шлюбі не перебувала і не з ким не проживала однією сім'єю без укладання шлюбу (а.с. 159). Зазначені обставини, на думку суду, свідчать, про те, що позивач не був присутнім під час перемовин відповідачки з продавцями нерухомості, під час укладання зазначених договорів, вирішення питання придбання та порядку оформлення спірного нерухомого майна, між ним та відповідачкою не обговорювалося, а вирішувалося відповідачкою виключно на власний розсуд, що також узгоджується з фактом придбання 47/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], за особисті кошти відповідачки, отримані від продажу 10 грудня 2009 року належної їй квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Доказів протилежного позивачем суду не надано. Крім того, суд звертає увагу, що позивачем не надано доказів отримання останнім будь-якого доходу на момент укладання договорів купівлі-продажу, який би міг становити частину спільного бюджету сторін. Суд не приймає, як належний та допустимий доказ, довідку та акт про фактичне місце проживання без реєстрації за адресою [ADDRESS], затверджені головою квартального комітету № 6 (а.с. 10-11) з огляду на наступне. Відповідачка згідно довідки КП «Житлове господарство Красногвардійського району» проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 52), а в подальшому з 26 лютого 2010 року проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією паспорту (а.с. 8), адресною картою (а.с. 53) та домовою книгою (а.с. 55-56). Позивач згідно паспорту має постійне проживання в Німеччині, де він 03 грудня 2003 року прийнятий на консульський облік Генерального консульства України у Франкфурті-на-Майні (т. 1 а.с. 5). Крім того, 08 вересня 2011 року при реєстрації ТОВ «АМБ ТРЕЙДІНГ» позивач, як засновник товариства, вказав своє місце проживання [ADDRESS] (т. 1 а.с. 12,57-58). Відповідно до ст. ст. 6, 8 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання громадян України, які проживають за межами України, здійснюється в установленому порядку консульськими установами України за кордоном або дипломатичними представництвами. Реєстрація місця перебування здійснюється за заявою особи, яка зобов'язана подати її протягом семи днів після прибуття в місце перебування. При реєстрації місця перебування особи інформація про неї повідомляється до органу реєстрації за місцем проживання особи. Але, позивача не було зазначено у реєстрації за адресою: [ADDRESS] (де з 2002 року до 2009 року проживала відповідачка) та він не був зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Також, суд критично відноситься й до показань свідків [PERSON] [PERSON], [PERSON], оскільки їх показання є лише припущеннями можливості проживання сторін однією сім'єю та носять вірогідний характер. Аналіз пояснення свідків, свідчить, що вказані пояснення не є достатніми, щоб встановити факт того, що позивач та відповідачка з кінця 2002 року до лютого 2014 року проживали однією сім'єю, оскільки, спільне перебування позивача з відповідачкою та їх спільне відвідування святкових заходів і місць відпочинку не є ознакою сім'ї, не підтверджують ведення спільного побуту та наявність спільного бюджету, а є лише підтвердженням спільного проведення вільного часу позивачем та відповідачкою, а зазначені свідки, які є знайомими позивача, висловлювали своє суб'єктивне бачення відносин між сторонами у справі. Посилання позивача на надану ним фототаблицю, як на підтвердження факту спільного проживання сторін у справі, не є належним та допустимим доказом, оскільки з неї не вбачається, що між сторонами були усталені стосунки, притаманні подружжю. Зазначена фототаблиця, яка не має дат здійснення фотографування, лише відображає певні окремі події, та сама по собі не підтверджує ані факту сумісного проживання, ані обставин спільного побуту, ані наявність взаємних прав і обов'язків, що притаманні сім'ї ( а.с. 41-45). Також, судом встановлено, що позивач у зазначений період мав близькі стосунки з іншою жінкою - [PERSON], з якою позивач має спільну дитину, що народилася у липні 2012 року. Даний факт позивачем було визнано в судовому засіданні, доказів же не перебування в іншому шлюбі позивачем суду під час розгляду справи надано не було. Вимоги ст. 74 СК України, поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Тоді як ст. 60 СК України, презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності. У судовому засіданні позивач не довів, що з 2002 року до лютого 2014 року він та відповідачка проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, та за цей час за спільний бюджет набуто майно, зазначене у позові. Позивач не довів наявність усталених стосунків з відповідачкою, притаманних подружжю. Більш за те, позивач визнав ту обставину, що він ніколи не пропонував позивачці зареєструвати шлюб, що підтверджує відсутність у нього наміру створити сім'ю, а також визнав ту обставину, що в цей період у позивача від іншої жінки народився син. Оскільки, позивачем у судовому засіданні не доведено суду щодо наявності між ним та відповідачкою факту сумісного проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту і господарства, наявність спільного бюджету та взаємних прав і обов'язків, що притаманні сім'ї, суд вважає що не має підстав в задоволенні позовних вимог щодо розподілу майна. Таким чином, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки, позивачу у задоволенні позову відмовлено, суд вважає, що немає підстав для повернення позивачу судових витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed