Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач [PERSON](далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON](далі - відповідач) про поділ майна подружжя. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05.11.2005 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. 07.11.2014 року шлюб між сторонами розірвано відповідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва. Під час шлюбу сторонами набуто майно, а саме: ? частину кімнати у гуртожитку загальною площею 17,47 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вказане майно набуте шляхом приватизації 21.02.2011 року. Право власності зареєстровано на відповідача 09.03.2011 року. Таким чином, позивач вважає, що зазначене майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а їхні частки є рівними (по 1/2), оскільки право власності на спірний об'єкт у сторін виникло саме в момент державної реєстрації 09.03.2011 року, в період коли чинне законодавство відносило майно, набуте шляхом приватизації одним з подружжя, до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тобто сторонам на праві власності належить по ? частині спірної кімнати. Тому, позивач просив суд поділити ? частину кімнати за адресою: [ADDRESS], виділивши у власність позивача ? частину кімнати та у власність відповідача ? частину кімнати. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач, представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали у повному обсязі, заперечували проти задоволення позовних вимог, підтримали письмові заперечення. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача, представника відповідача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 05 листопада 2005 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.5). 07.11.2014 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 6-7). Під час шлюбу сторонами набуто майно, а саме: кімната у гуртожитку загальною площею 17,47 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 21.02.2011 року, кімната в комунальній квартирі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності [PERSON] та членам його сім'ї [PERSON] в рівних частках кожному Відповідно довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» №2077 від 17.03.2017 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та проживають з 10.12.2009 року [PERSON], [PERSON], з 11.11.2010 року [PERSON] (а.с. 28). Відповідно висновку експерта про вартість майна від 29.09.2016 року, станом на 21.09.2016 року ринкова вартість об'єкту оцінки, а саме: кімнати в комунальній квартирі за адресою: [ADDRESS], становить 231696,00 грн. (вартість ? частини складає 115848,00 грн.) (а.с. 9). Відповідно ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Відповідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», за громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму. Відповідно матеріалів справи, а саме: заяви позивача до відділу приватизації житлового фонду Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, відповідно якої, позивач дала згоду на приватизацію квартири [ADDRESS] на ім'я [PERSON] та [PERSON], без її участі в приватизації, оскільки використала своє право на безоплатну приватизацію житла за адресою: [ADDRESS], додатково повідомивши, що в майбутньому не матиме житлових претензій з приводу приватизації зазначеної квартири (а.с. 47). Як вбачається із вищезазначеної заяви, позивач не відмовлялася від приватизації квартири, а не мала можливості її приватизувати, оскільки використала своє право на безоплатну приватизацію та повідомила, що не матиме претензій з приводу приватизації кімнати, а не розподілу майна. У відповідності до вимог п.24 постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 5 ст. 61 СК України в редакції від 11.01.2011 року, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Згідно зі ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічне положення закріплено в ч. 2 ст. 372 ЦК України, де зазначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач після розлучення проживає з донькою в орендованій квартирі за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором оренди нерухомого майна від 02.10.2015 року (а.с. 31-34). Згідно ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ст. 60 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку доказам, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що кімната за адресою: [ADDRESS] була набута та ? кімнати приватизована відповідачем під час шлюбу, а приватизація відбулася без участі позивача, оскільки вона використала своє право на безоплатну приватизацію житла відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», крім того, сторони під час приватизації проживали разом, вели спільне господарство, виховували доньку, тому кімната є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, беручи до уваги, що позивач на даний час орендує квартиру, займається вихованням доньки, яка проживає з нею, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені останнім, які складаються з судового збору в розмірі 579,24 грн. (а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved