Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-17 00:00:00

У квітні 2020 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача в якому просив визнати такою, що порушує його немайнове право на використання імені та правовий принцип презумпції невинуватості інформацію наступного змісту: «Зокрема, справа щодо притягнення до кримінальної відповідальності колишнього секретаря РНБО [PERSON] . Обвинувальний акт щодо [PERSON] до цього часу до суду не скерований, незважаючи не те що ще в жовтні 2019 року йому оголошено про підозру у вчинені злочинів, передбачених частиною другою статті 364 (зловживання владою або службовим становищем) та статтею 366-1 (декларування недостовірної інформації) Кримінального кодексу України», яка міститься в абз. 7 п. 1 тексту Пояснювальної записки від 03.03.2020 року до Постанови №526-ІХ від 05.03.2020 року Верховної Ради України «Про висловлення недовіри Генеральному прокурору Рябошапці Р.Г. », розміщеній на сайті Верховної Ради України за посиланням [INFO] . В обґрунтування своїх вимог зазначив, що Верховна Рада України на своєму офіційному сайті https://rada.gov.ua/ розмістила Пояснювальну записку від 03.03.2020 року до проекту Постанови Верховної Ради України «Про висловлення недовіри Генеральному прокурору Рябошапці Р.Г. », яка опублікована за посиланням: [INFO] . Відповідно до пункту 1 сторінки 1 абзац перший знизу Пояснювальної записки зазначається наступне: «Зокрема, справа щодо притягнення до кримінальної відповідальності колишнього секретаря РНБО [PERSON] . Обвинувальний акт щодо [PERSON] до цього часу до суду не скерований, незважаючи не те що ще в жовтні 2019 року йому оголошено про підозру у вчинені злочинів, передбачених частиною другою статті 364 (зловживання владою або службовим становищем) та статтею 366-1 (декларування недостовірної інформації) Кримінального кодексу України». Вважає, що поширена відповідачем у п. 1 Пояснювальної записки інформація порушує його право на використання імені та правовий принцип презумпції невинуватості. Таким чином, щодо нього ще на стадії досудового розслідування, найвищим представницьким органом влади, визначається, як єдино правильний результат проведення досудового розслідування, необхідність складання саме обвинувального акту, як для прокуратури, так і для суду, як під час досудового розслідування так і під час розгляду справи по суті, зафіксовано відповідні настанови для подальших дій при проведенні досудового розслідування та судового розгляду даних справ, діяти виключно з обвинувальним упередженим ухилом щодо конкретної особи. Вважає таку позицію відповідача такою, що суперечить ч. 1 статті 62 Конституції України та ст. 283 КПК України. Обвинувального вироку, який би набрав законної сили, відносно нього немає. Просив задовольнити позовні вимоги. Ухвалою від 05.06.2019 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Клопотань про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи призначення судового засідання у спрощеному провадженні не надходило. 14.07.2020 року від відповідача надійшов відзив на позовні вимоги, з підстав викладених в ньому. Зокрема відповідач зазначив, що частиною 4 статті 296 Цивільного кодексу України передбачено, що ім`я фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може бути використане (обнародуване) лише в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом. Конституційні положення визначають Верховну Раду України - єдиним органом законодавчої влади в Україні. Діяльність Верховної Ради України безпосередньо пов`язана з головною функцією парламенту - законотворчістю. Цю функцію не може здійснювати жоден інший державний орган. Порядок роботи Верховної Ради України встановлюється Конституцією України та Регламентом Верховної Ради України, який є спеціальним нормативно-правовим актом, що встановлює парламентські правила та процедури здійснення Верховною Радою України конституційних повноважень на виконання відповідно законодавчої, установчої, контрольної чи іншої функції. До основних конституційних повноважень Верховної Ради України належить внесення змін до Конституції України; призначення всеукраїнського референдуму; прийняття законів, постанов та інших актів; визначення засад внутрішньої та зовнішньої політики, а також здійснення інших повноважень, визначених Конституцією України (статті 85, 87, 89, 92, 96 Основного ЗУ ). Пункт 25 ч. 1 ст. 85 Конституції України відносить до повноважень Верховної Ради України надання згоди на призначення на посаду та звільнення з посади Президентом України Генерального прокурора; висловлення недовіри Генеральному прокуророві, що має наслідком його відставку. Для реалізації парламентського контролю, необхідно дотримуватися регламентних процедур, що передбачає ряд етапів їх реалізації. Так, право законодавчої ініціативи у Верховній Раді України належить Президентові України, народним депутатам України та Кабінету Міністрів України (частина 1 статті 93 Конституції України, частина 1 статті 89 Регламенту Верховної Ради України). Відповідно до частини п`ятої статті 89 ЗУ «Про Регламент Верховної Ради України» право законодавчої ініціативи здійснюється шляхом внесення до Верховної Ради проектів законів, постанов, проектів інших актів Верховної Ради. Проект іншого акта - проекти постанов, резолюцій, декларацій, звернень, заяв, що випливають з установчих, організаційних, контрольних та інших функцій Верховної Ради (частина шоста статті 89 ЗУ «Про Регламент Верховної Ради України»). Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 90 Регламенту Верховної Ради України законопроект, проект іншого акта має бути оформлений відповідно до вимог закону, цього Регламенту та інших прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Законопроект, проект іншого акта вноситься на реєстрацію разом з проектом постанови, яку пропонується Верховній Раді прийняти за результатами його розгляду, списком авторів законопроекту, пропозицією щодо кандидатури доповідача на пленарному засіданні та пояснювальною запискою, яка має містити (стаття 91 Регламенту Верховної Ради України): -обґрунтування необхідності прийняття законопроекту, цілей, завдань і основних його положень та місця в системі законодавства; -обґрунтування очікуваних соціально-економічних, правових та інших наслідків застосування закону після його прийняття; -інші відомості, необхідні для розгляду законопроекту. Пояснювальна записка - є обов`язковим супровідним документом до законопроекту, проекту іншого акта парламенту, а також його складовою частиною при підготовці питання до розгляду, оскільки містить обґрунтування необхідності прийняття нормативного документа, в т.ч. до Постанови Верховної Ради України «Про висловлення недовіри Генеральному прокурору Рябошапці Р.Г. » (реєстр. № 3154). Законопроект, проект іншого акта подається до Верховної Ради України за підписом особи, яка має право законодавчої ініціативи або представляє орган, наділений таким правом. Згідно з частиною 1 статті 92 Регламенту законопроект, внесений з дотриманням вимог статей 90, 91 цього Регламенту, реєструється в Апараті Верховної Ради. Так, народні депутати України, як суб`єкти права законодавчої ініціативи, шляхом підготовки колективної ініціативи, яку підтримали та підписали 158 народних депутатів України, внесли на розгляд Верховної Ради України проект Постанови «Про висловлення недовіри Генеральному прокурору Рябошапці Р.Г. » (реєстр. № 3154). Мета проекту визначена в Пояснювальній записці: висловлення недовіри Генеральному прокурору Рябошапці Р.Г. , що відповідно до пункту 25 частини першої статті 85 Конституції України, статей 42 та 63 ЗУ «Про прокуратуру» тягне за собою його відставку із займаної посади. Автори законопроекту у відповідності до вимог Регламенту виклали мотиви та обґрунтування внесення вищезазначеної Постанови. Відповідності до статті 3 Регламенту Верховної Ради України та критеріїв відкритості, гласності та публічності органів державної влади законопроекти розміщуються на веб-сайті Верховної Ради України, пояснювальна записка є обоє`язковою частиною законопроекту. Відповідно до частини другої статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (частина третя статті 34 Конституції України). Частиною першою статті 20 ЗУ «Про інформацію» за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом (частина друга статті 20 ЗУ «Про інформацію»). Згідно з частиною першою статті 21 ЗУ «Про інформацію» інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Відповідно до частини другої статті 5 ЗУ «Про захист персональних даних» не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом. Підпунктами 1 та 2 частини першої статті 4 ЗУ «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: 1) прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; 2) вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом. Частиною першою статті 9 ЗУ ЗУ «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону до службової може належати така інформація: 1) що міститься в документах суб`єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов`язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень; 2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці. Перелік відомостей, що становлять службову інформацію, який складається органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб`єктами владних повноважень, у тому числі на виконання делегованих повноважень, не може бути обмеженим у доступі (ч. 3 ст. 9 ЗУ ЗУ «Про доступ до публічної інформації»). Навіть інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення (стаття 29 ЗУ «Про інформацію»). Крім того, враховуючи зміни внесені у Регламент Верховної Ради України 16.01.2020 року, всі документи проходять через систему електронного документообігу. У зв`язку з цим, парламент, як орган законодавчої влади, в публічній площині повинен дотримуватися регламентних процедур, що зумовлює створення справи законопроекту в електронній формі. Водночас, після внесення документів в систему електронного врядування та прийняття Верховною Радою України рішення з зазначених питань, зокрема прийняття Постанови «Про висловлення недовіри Генеральному прокурору Рябошапці Р.Г. », інформація у зареєстрованих документах (у тому числі в пояснювальній записці) не може бути змінена. Отже вищезазначені положення законів, які передбачають гласність та публічність органів державної влади встановлюють інші випадки, передбачені частиною 4 статті 296 ЦК України, щодо використання іменні особи, у контексті перебування її на державній чи публічній службі. Відповідно до статті 107 Конституції України Рада національної безпеки і оборони України є координаційним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові України, яка координує і контролює діяльність органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони. Згідно статті 7 ЗУ «Про Раду національної безпеки і оборони України» Секретар Ради національної безпеки і оборони України призначається на посаду та звільняється з посади Президентом України і безпосередньо йому підпорядковується. Правовий статус Секретаря Ради національної безпеки і оборони України як державного службовця визначається Президентом України відповідно до ЗУ «Про державну службу». При цьому відповідно до пункту 5 частини третьої статті 3 ЗУ «Про державну службу» дія цього Закону не поширюється на Секретаря Ради національної безпеки і оборони України та його заступників. Отже не можна порівнювати загальний статус громадян України із спеціальним статусом осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, яких Конституція і закони України наділяють виключними функціями і повноваженнями - особливим службовим становищем, і протиправна поведінка яких становить підвищену небезпеку для суспільства. У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Принцип презумпції невинуватості закріплений у статті 62 Конституції України, відтворюється для ефективного захисту у статті 2 Кримінального кодексу України, статтях 7 та 17 Кримінального процесуального кодексу України, що відноситься до загальних засад кримінального провадження. Відповідно до положень Кримінального процесуального кодексу України, обов`язок доказування обставин покладається на слідчого і прокурора. Використання імені [PERSON] у внутрішній документації парламенту, до якої безперечно, в силу положень статті 91 Регламенту відноситься Пояснювальна записка до законопроекту №3154 від 03.03.2020 року, було зроблено з припущенням авторів законопроекту, яке поставлено в провину Генеральному прокурору, про відсутність процесуального нагляду з боку прокуратури за досудовим розслідуванням у ряді резонансних кримінальних проваджень, зокрема і щодо позивача, якого підозрювали у вчиненні злочину, під час перебування на публічній службі. Таким чином відповідач вважає, що інформація зазначена у Пояснювальній записці до проекту Постанови Верховної Ради України, зокрема щодо притягнення до кримінальної відповідальності Першого заступника Секретаря Ради національної безпеки і оборони [PERSON] , завдяки інформації поширеної у ЗМІ- мала публічний та відкритий для загалу характер, оскільки відносилася до особи, яка за своїм службовим статусом займала відповідальне (особливо відповідальне) становище. При цьому твердження вказане в оскаржуваному абзаці пояснювальної записки до законопроекту M3154 від 03.03.2020року не містить обвинувального ухилу відносно [PERSON] , а лише вказує про важливість та терміновість встановлення справедливості за ключовим запитом суспільства, безперечно у відповідності до положень КПК України. Враховуючи викладене відповідач вважає, що позивачем не доведено використання Верховною Радою України, його імені, адже не вказано жодного документа або рішення, які створенні або прийняті Верховною Радою України, а тому просить відмовити у задоволені позову. Дослідивши матеріали, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Ч.ч. 1, 2 ст. 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Конституційні права особи мають цивілістичний вимір як абсолютні і невідчужувані цивільні права фізичної особи, які згідно з частиною першою статті 269 ЦК України належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Судом встановлено, що 03.03.2020 року на сайті Верховної Ради України, за посиланням [INFO] розміщено Пояснювальну записку від 03.03.2020 року до проекту Постанови Верховної Ради України «Про висловлення недовіри Генеральному прокурору Рябошапці Р.Г. », в п. 1 першої сторінки перший абзац знизу міститься наступна інформація: «…Зокрема, справа щодо притягнення до кримінальної відповідальності колишнього секретаря РНБО [PERSON] . Обвинувальний акт щодо [PERSON] до цього часу до суду не скерований, незважаючи не те що ще в жовтні 2019 року йому оголошено про підозру у вчинені злочинів, передбачених частиною другою статті 364 (зловживання владою або службовим становищем) та статтею 366-1 (декларування недостовірної інформації) Кримінального кодексу України…». Ст.ст. 294-296 ЦК України визначено право на ім`я, яке забезпечує особі правову індивідуалізацію і надає їй право вимагати від інших звертатися до неї відповідно до її імені; право на зміну імені (імені, по батькові та прізвища); право на використання імені, яке полягає у наданні фізичній особі можливості використовувати своє ім`я у всіх сферах суспільних відносин, а також передбачає певні обмеження щодо використання імені фізичної особи іншими особами. Ч. 4 ст. 296 ЦК України передбачено, що ім`я фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може бути використане (обнародуване) лише в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом. Зазначене положення є похідним від гарантованої ч. 1 ст. 62 Конституції України презумпції невинуватості, яка передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Наведені положення чинного законодавства узгоджуються із ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку, а також із практикою Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Хужин та інші проти Росії» від 23 жовтня 2008 року зроблено висновок, що презумпція невинуватості, закріплена у частині другій статті 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається у частині першій цієї статті (рішення у справі «Аллен де Рібемон проти Франції» від 10 лютого 1995 року, п. 35), і спрямована на те, щоб убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи у суді. Зокрема цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій би відображалася думка про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина була доведена відповідно до закону (рішення у справі «Мінеллі проти Швейцарії» від 25 березня 1983 року). Разом із тим ця вимога стосується і висловлювань інших посадових осіб про перебіг розслідування кримінальної справи, якщо такі твердження спонукають громадськість повірити у винуватість обвинуваченої особи та впливають на оцінку фактів даної справи компетентним судом (рішення у справах «Аллен де Рібемон проти Франції», п. 41; «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року п.п. 41-43; «Бутвевічюс проти Литви» від 26 березня 2002 року, п. 49). У рішенні Європейського суду з прав людини «Корбан проти України» від 04 липня 2019 року зазначено, що ч. 2 ст. 6 Конвенції не дозволяє посадовим особам оголошувати особу винною до засудження цієї особи судом. Посадові особи повинні повідомляти громадськість про кримінальні розслідування шляхом, наприклад, інформування про підозри, затримання та зізнання, якщо вони роблять це обережно. Має значення обране ними формулювання (рішення у справі «Турьєв проти Росії» від 11 жовтня 2016 року, п. 19). Як наголошує Європейський суд з прав людини, вагоме розрізнення має проводитись між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила (рішення у справах «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року, п.п. 54, 56; « Нештяк проти Словаччини» від 27 лютого 2007 року, п.п. 88-89). Аналогічне визначення презумпції невинуватості наведено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Шагін проти України» від 10 грудня 2009 року, у якому наголошено на тому, як важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи, порушеної проти особи, та визнання її винною у вчиненні того чи іншого злочину (рішення у справі «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року, п. 41). Отже слід дійти висновку, що за відсутності обвинувального вироку, який набрав законної сили, щодо [PERSON] , відповідачем в розміщеному на його сайті тексті Пояснювальної записки, порушено немайнове право позивача на використання імені. Посилання відповідача в запереченнях на відсутність порушення немайнового права позивача на використання його імені із посиланням на норми Законів України «Про інформацію», «Про захист персональних даних», «Про доступ до публічної інформації» неспроможні з огляду на необхідність дотримуватись балансу між задоволенням суспільного інтересу (необхідністю висвітлювати певну інформацію) про хід розслідування кримінальних проваджень та недопущенням нанесення шкоди репутації підозрюваної чи обвинуваченої особи, яку буде важко відновити у разі закриття кримінального провадження або ухвалення виправдувального вироку суду з підстав, передбачених КПК України. При цьому ч. 4 ст. 296 ЦК України прямо заборонено використовувати (обнародувати) ім`я фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення до набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Фатуллаєв проти Азербайджану» від 22 квітня 2010 року наголошено, що п. 2 ст. 6 Конвенції не забороняє владі інформувати суспільство про здійснювані кримінальні розслідування, проте вимагає роботи це із максимальною обережністю та обачністю, які необхідні для дотримання принципу презумпції невинуватості. За таких обставин наявність суспільного інтересу до постатей публічних осіб (в т.ч. щодо порушених відносно них кримінальних/адміністративних справ та ходу їх розслідувань) не виключає необхідності дотримання положення ч. 4 ст. 296 ЦК України. Цивільним законодавством встановлено заборону не на поширення інформації про кримінальні провадження, яка може бути і є предметом суспільного інтересу, а саме на використання імені обвинуваченої особи до набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї при поширенні цієї інформації. Особливо в світлі існування (і можливості застосування) ч. 7 ст. 296 ЦК України, в якій передбачена можливість використання початкової літери прізвища фізичної особи у засобах масової інформації, літературних творах, тощо, і це не буде мати наслідком порушення її немайнового права. Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги судом задовольняються, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору сплаченого ним за подання позову, в сумі 840,80 грн.

Outcome: approved