Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

У липні 2011 року публічне акціонерне товариство «Акціонерно-комерційний банк «Капітал» (далі Банк) предявило до суду позов до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх вимог зазначало, що відповідно до укладеного 02 листопада 2007 року між сторонами договору [PERSON] отримав кредит у сумі 15000 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 22% річних строком до 01 листопада 2009 року. Унаслідок невиконання відповідачем своїх зобовязань за кредитним договором станом на 08 червня 2011 року у нього перед Банком утворилась заборгованість у розмірі 24400 грн. 18 коп., яка складається з основної судної заборгованості 13713 грн. 43 коп.; непогашених відсотків за кредит 10686 грн. 75 коп. У звязку з порушенням строків повернення кредиту та уплати процентів відповідач зобовязаний виплатити Банку пеню у сумі 3674 грн. 43 коп., з яких 2219 грн. 87 коп. пеня по простроченій заборгованості за кредитом і 1454 грн. 56 коп. пеня за несплачені проценти. Відповідно до вимог п. 5.2 кредитного договору позичальник має сплатити штраф у розмірі 100% від суми несплачених у строк відсотків, розмір якого складає 10619 грн. 70 коп. Крім того, частиною другою ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року передбачено, що у випадку, якщо діють неврегульовані договірні чи інші невиконані зобовязання, громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон. Стаття 151 ЦПК України надає суду право у забезпечення позову обмежити особу у праві виїзду за кордон. Позивач просив стягнути з Шейка на його користь загальну суму заборгованості за кредитним договором 38694 грн. 31 коп. та понесені ним судові витрати, а також обмежити відповідача у праві виїзду за кордон. Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 16 вересня 2011 року позов задоволено частково. Ухвалою того ж суду від 18 грудня 2014 року заочне рішення скасоване, справу призначено до розгляду у загальному порядку. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 23 жовтня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі. Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. В обґрунтування скарги Банк зазначив, що відмовляючи у позові з підстав пропуску позовної давності, суд не врахував дату предявлення позову - 2011 рік; строк дії кредитного договору, який встановлений до 01 листопада 2009 року; домовленість сторін щодо виконання позичальником зобовязань періодичними щомісячними платежами. У судове засідання сторони не зявились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за відсутності його представника (ас. 157, 163-165). Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник [PERSON] здійснив останній платіж 30 січня 2008 року, позов предявлений до суду 20 липня 2011 року. Перевіряючи законність і обґрунтованість оскарженого рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області зробила наступний висновок. У силу частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне зобовязання) (ст. 610 ЦК України). Якщо в зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України). Судом установлено і це підтверджується матеріалами справи, що 02 листопада 2007 року відкрите акціонерне товариство «Акціонерно-комерційний банк «Капітал», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Акціонерно-комерційний банк «Капітал», і [PERSON] уклали договір про надання споживчого кредиту КR/010, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит у сумі 15000 грн. зі сплатою 22% річних строком з 02 листопада 2007 року до 01 листопада 2009 року. Позичальник належним чином не виконував зобовязання, передбачені договором. Позивач вирахував станом на 08 червня 2011 року розмір заборгованості 38694 грн. 31 коп., яка складається з основної судної заборгованості 13713 грн. 43 коп.; непогашених відсотків за кредит 10686 грн. 75 коп.; пені у сумі 3674 грн. 43 коп. (2219 грн. 87 коп. пеня по простроченій заборгованості за кредитом і 1454 грн. 56 коп. пеня за несплачені проценти); штрафу 10619 грн. 70 коп. Відповідно до умов п. 4.4.1 договору позичальник зобовязаний погашати заборгованість перед банком по наданому кредиту та нарахованим відсоткам згідно з графіком, який міститься у додатку № 1 і який передбачає внесення платежів щомісячно (ас. 4, 12). Отже, сторони кредитного договору встановили строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі цього договору. Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Висновок про правильне застосування норм матеріального права щодо позовної давності міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13, від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 18 травня 2016 року в справі № 6-474цс16. Відповідно до цих висновків для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252255 ЦК України. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами до 01 числа кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобовязання. Ураховуючи, що останній місячний платіж [PERSON] слід було внести до 01 листопада 2009 року, а Банк звернувся до суду з позовом 20 липня 2011 року, то висновок суду першої інстанції про звернення Банку з позовом про стягнення тіла кредиту і процентів поза межами позовної давності ґрунтується на неправильному застосуванні судом норм матеріального права. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що в разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. З довідки-розрахунку заборгованості, доданої позивачем до позовної заяви в обґрунтування позовних вимог, вбачається, що останній платіж здійснений позичальником 30 січня 2008 року (ас. 8-10). Ця обставина підтверджена відповідачем у судовому засіданні 26 липня 2016 року під час розгляду апеляційної скарги. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Про застосування позовної давності [PERSON] заявлено 23 жовтня 2015 року, тобто до ухвалення судового рішення (ас. 116-117). Таким чином, правовідносини припиняються в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами позовної давності. Тобто, за період з лютого по червень 2008 року. Відтак суд безпідставно відмовив у стягненні заборгованості за кредитом та процентами, яка утворилась за період з липня 2008 року по 01 листопада 2009 року. Отже, з [PERSON] на користь Банку в межах позовної давності стягується основна судна заборгованість 11278 грн. 01 коп. (571,41 + 581,88 + 592,55 + 603,41 + 614,48 + 625,74 + 637,21 + 648,90 + 660,79 + 672,91 + 685,24 + 697,81 + 710,60 + 723,63 + 736,89 + 750,40 + 764,16) та заборгованість за процентами 1950 грн. 88 коп. (206,76 + 196,29 + 185,62 + 174,76 + 163,69 + 152,43 + 140,96 + 129,27 + 117,38 + 105,26 + 92,93 + 80,36 + 67,57 + 54,54 + 41,28 + 27,77 + 14,01). Розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача за період з липня 2008 року по 01 листопада 2009 року, суд вираховує з урахуванням вимог пункту 4.4.1 кредитного договору та графіка погашення суми основного боргу та відсотків (ас. 12), який визначає конкретні строки та суми щомісячних платежів (тіла кредиту і процентів) і підписаний сторонами кредитного договору. Сплата процентів є істотною умовою кредитного договору і не є штрафними санкціями. Що стосується висновків суду щодо пропуску Банком позовної давності до вимог про стягнення пені та штрафу, то слід зазначити таке. Згідно з частиною другою статті 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Установивши, що останній платіж на виконання зобовязань щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом [PERSON] здійснив 30 січня 2008 року, кінцевим строком повернення кредиту визначено 01 листопада 2009 року, та зясувавши факт неповернення кредиту до цієї дати, унаслідок чого після 1 листопада 2009 року Банк отримав право на стягнення неустойки, суд дійшов правильного висновку про недотримання банком у липні 2011 року позовної давності для стягнення неустойки і відмову в задоволенні цих вимог з урахуванням заяви позичальника. Ураховуючи, що в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитом суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права, апеляційний суд скасовує оскаржене рішення в цій частині та задовольняє вимоги частково. Суд стягує з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «Капітал» основну судну заборгованість у розмірі 11278 грн. 01 коп. та заборгованість за процентами 1950 грн. 88 коп. Рішення в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення неустойки (пені та штрафу) з підстав пропуску позовної давності ухвалене з додержанням вимог матеріального й процесуального права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України понесені судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Установлено, що за подання у 2011 році даного позову Банк сплатив державне мито 386 грн. 95 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи 120 грн., за подання апеляційної скарги 1515 грн. 80 коп. Понесені судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що дорівнює 691 грн. 58 коп.

Outcome: partial