Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-18 00:00:00

У листопаді 2014 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого зазначило, що 25.09.2008 року ВАТ «Сведбанк» (правонаступник - ПАТ «Сведбанк») та фізична особа - [PERSON] уклали Кредитний договір № 0707/0908/55-026, з подальшим внесення змін та доповнень, відповідно до умов якого Банк зобов`язується надати Боржнику (за Кредитним договором - Позичальникові) кредит у сумі 70000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних та строком дії договору до 25.09.2018 року, а Відповідач зобов`язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язань Позичальника, що випливають з Основного договору, 25.09.2008 року ВАТ «Сведбанк» та фізична особа [PERSON] уклали Договір Поруки № 0707/0908/55-026-Р-1, відповідно до умов якого останній як поручитель поручається за виконання Позичальником обов`язків, що виникли на підставі Основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому. 28.11.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», який в свою чергу виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» та Факторинговою компанією «Вектор Плюс» укладено Договір факторингу, відповідно до п.2.1, 2.2. якого Банк відступає Фактору свої права Вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з Боржниками, право на вимогу якої належить Банку на підставі Документації. З моменту відступлення Банком Фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для Фактора та вважаються наданими Фактору. Разом з правами вимоги до Фактора переходять всі пов`язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених Боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів. Разом із тим, 28.11.2012 року між TOB «ФК «Вектор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» укладено Договір факторингу, відповідно до п.2.1, 2.2. якого Клієнт (TOB «ФК «Вектор Плюс») відступає Фактору (TOB «Кредитні ініціативи») свої права Вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з Боржниками, право на вимогу якої належить Клієнту на підставі Документації. З моменту відступлення Клієнтом Фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для Фактора та вважаються наданими Фактору. Разом з правами вимоги до Фактора переходять всі пов`язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених Боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів. З огляду на вказане, внаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме TOB «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 25.09.2008 року №0707/0908/55-026 позичальником згідно якого є [PERSON] . Позивачем умови кредитного договору були виконані в повному обсязі. Відповідачі взяті на себе обов`язки щодо виконання умов кредитного договору та договору поруки належним чином не виконували, у зв`язку з чим станом на 25.07.2014 року має прострочену заборгованість: за кредитом у сумі 56432,80 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає 663243,24 грн., по відсотках у сумі 19119,54 доларів США., що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 224708,07 грн., пеня у сумі 21908,72 доларів США., що по курсу НБУ на дату розрахунку складає 257488,74 грн. Однак, з огляду на те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою, таким чином, розмір пені становить 127120,50 грн. У зв`язку з викладеним позивач, просить стягнути в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором та понесені судові витрати у розмірі 3654,00 грн. 10.06.2015 року [PERSON] звернулась до суду з клопотанням про витребування доказів. Відповідач [PERSON] . 17.02.2016 подала суду заперечення на позов, в яких просила відмовити в його задоволенні, обґрунтовуючи це тим, що переуступка права вимоги за договором факторингу, що є у матеріалах справи, відбулась незаконно, оскільки відповідно до пункту 1 Розпорядження Держфінпослуг від 03.04.2009 №231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за №373/16389 до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів) 1) фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги 2) набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб`єктів господарювання за поговором, на якому базується таке відступлення 3) отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, утому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Таким чином, розпорядженням передбачено, що фінансова послуга з факторингу, зокрема, полягає у набутті відступленого права грошової вимоги до боржників, які є суб`єктами господарювання. Але кошти за Кредитним договором № 1701/1107/71-065 від 16.11.2007 року було надано позичальнику, який є фізичною особою, з метою задоволення власних споживчих потреб, не пов`язаних зі здійсненням підприємницької діяльності. Та вважає, що укладання не банківською фінансовою установою (фактором) договору факторингу, яким у передбачено набуття фактором права вимоги до боржника - фізичної особи є порушенням вимог підпункту 2 пункту 12 зазначеного вище розпорядження, що не є предметом оскарження у цьому судовому розгляді. Наведена позиція підтверджується листом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 27.05.2013 року, вих. №3772/16-12. [PERSON] також не погоджується, що позивачем розраховано борг у іноземній валюті, оскільки статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 1993 року, стаття 3 якого передбачає, що національна валюта України є єдиним законним засобом і платежу на території України. При цьому статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Відповідно до ст. 5 Декрету Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Підпункт «г» пункту 4 ст. 5 згаданого вище Декрету, передбачає, що індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують (в тому числі) операції з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. А тому повідомив суд, що ліцензії на здійснення валютних операцій TOB «Кредитні ініціативи не надавалось. Здійснення позивачем розрахунків в валюті з іншим резидентом України на території України без індивідуальної ліцензії НБУ є порушенням підпункту «г» п.4 ст.5 згаданого вище Декрету, який в свою чергу встановлює, що індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують (в тому числі) операції з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. До позовної заяви не додано жодного документа, який підтверджує наявність у позивача права приймати платежі від відповідача за даним позовом у рахунок погашення кредитної заборгованості у доларах США. Також у запереченнях зазначено, що Постановою КМУ №1658 від 08.11.2000 року затверджено Порядок формування, ведення і користування відомостями ліцензійного реєстру та подання їх до Єдиного ліцензійного реєстру. Єдиний ліцензійний реєстр, доступ до якого є відкритим, не містить інформацію про отримання TOB «Кредитні ініціативи» ліцензій на здійснення платежів з використанням доларів США, а тому позивач не має законного права приймати платежі від відповідача в іноземній валюті для погашення заборгованості за Кредитним договором та що відповідач на даний час позбавлений можливості здійснювати платежі на виконання вимог Кредитного договору, а вимоги позивача щодо оплати цих коштів є незаконними. Згідно ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні, але позивач не надав суду доказів належних та допустимих, щодо переходу від Банку до фактора права вимоги заборгованості, після сплати фактором ціни продажу у повному обсязі, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованості та набуває відповідно права вимоги. Норми ст. 613 ЦК України передбачають, що кредитор, вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного обороту, до вчинення яких боржник міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора, а тому вважає, що у зв`язку із не наданням з боку відповідача за зустрічним позовом належних доказів передбачених ст. 517 ЦК України, щодо здійснення заміни у правовідностінах, що виникли на підставі Кредитного договору та не здійснило належних дій щоб позивач мав можливість погашати заборгованість за кредитним договором, до вчинення яких боржник не мав достатніх правових підстав виконати свого обов`язку щодо сплати кредитної заборгованості, тому вважає що ТОВ «Кредитні ініціативи» прострочило прийняття виконання зобов`язання за кредитним договором, а тому [PERSON] просить суд відмовити позивачу у задоволені позову у зв`язку з не доведеністю обставин, та фактів, що в ньому наведені. Крім того, відповідачка вказує, що як свідчать оприлюднені дані фінансової звітності СведБанку в 2011 - 2012 році було списано значну суму страхових резервів, при цьому в формі «Рух грошових коштів» не відстежується надходження коштів від продажу кредитного портфелю. Якщо банк списав безнадійну заборгованість за рахунок страхового резерву, це означає, що банк відшкодував собі витрати по списаних кредитах за рахунок страхового резерву банку, а отже, банк податки з даних кредитів не заплатив, а відніс собі на витрати. Банк у своїй річній декларації за 2012 рік відобразив дані про загальну суму валових витрат, в тому числі і суму страхового резерву, в який входять і ці валові витрати. У чинному законодавстві не передбачено порядку проводки з позабалансового рахунку банку назад на баланс. Таким чином, банк не має права вимоги за спірними кредитами, оскільки він самостійно визнав борги за кредитами як безнадійну заборгованість без повідомлення про це його, як позичальника, списав її за рахунок страхового резерву банку і отримав відшкодування від держави, про що зазначив у своїй декларації за 2012 рік. Таким чином позов є безпідставним, оскільки позивачем також не були надані копії первинних бухгалтерських документів, виписка руху коштів по рахункам, які б свідчили про наявність та розмір заборгованості. Відповідач [PERSON] 17.02.2016 подав заперечення на позовну заяву, в яких просив суд відмовити позивачу в задоволенні вимог до нього та [PERSON] , обґрунтовуючи це тим, що 19.04.2013 року позивач направив останній Вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту, нарахованих процентів та штрафних санкцій до 19.05.2013 року та вже 22.05.2013 року розпочав врегулювання даного спору в судовому порядку без висування вимог до нього як до поручителя. Даний спір знаходиться у провадженні Ленінського районного суду (справа № 334/4841/13). Проте, порука припиняється після закінчення строку, встановленого договором поруки, а у разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання й був зобов`язаний пред`явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя - протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України) від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту, але пред`явивши вимогу до боржника і поручителя про повне дострокове погашені заборгованості за кредитом, процентів за його користування та пені, кредитор змінив строк виконання зобов`язання, тому змінився і строк звернення до суду. Така позиція підтверджується Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду від 27 січня 2016 року у справі за № 6-990цс15 Таким чином Позивач пропустив строк звернення до суду з вимогою до поручителя. Вказана справа перебувала в провадженні судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя Ісакова Д.О. Згідно розпорядження керівника апарата Ленінського районного суду м. Запоріжжя №103 від 05.11.2018 року, вказана справа Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями була передана на розгляд судді Турбіній Т.Ф., у зв`язку з чим розгляд справи розпочато спочатку. Ухвалою судді Турбіної Т.Ф. від 05.11.2018 справа призначена до судового розгляду у спрощеному порядку з викликом сторін. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов, просив його задовольнити у повному обсязі з наведених вище підстав. Відповідачі в судове засідання не з`явились повторно, причини неявки суду не повідомили. З заявами про розгляд справи без їх участі до суду не звертались. Про день і час слухання справи були повідомлені у встановленому ЦПК України порядку, що підтверджується матеріалами справи. Суд, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи дослідивши письмові докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, тобто норми про договір позики. Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 статті 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Судом встановлено, що 25.09.2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого став ПАТ «Сведбанк», та [PERSON] було укладено Кредитний договір №0707/0908/55-026, з подальшим внесенням змін та доповнень, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати Позичальниці кредит у сумі 70000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних та строком дії договору до 25.09.2018 року, а Позичальниця зобов`язалась повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язань Позичальниці, що випливають з вищевказаного Кредитного договору, 25.09.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено Договір Поруки № 0707/0908/55-026-Р-1, відповідно до умов якого останній як поручитель поручився за виконання Позичальницею обов`язків, що виникли на підставі Кредитного договору № 0707/0908/55-026, або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому. Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до ст. 554 ЦК України в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до умов Договорів поруки, у випадку невиконання чи неналежного виконання ним взятих на себе зобов`язань за Кредитним Договором Поручитель разом з Відповідачем солідарно відповідає перед Банком у повному обсязі зобов`язань, передбачених Кредитним Договором. Відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Також, в забезпечення виконання Позичальницею зобов`язань по Кредитному договору №0707/0908/55-026 від 25.09.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] 25.09.2008 року було укладено Іпотечний договір №0707/0908/55-026-Z-1, згідно п.2 якого Іпотекодавець передає в Іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 65,65 кв.м. Відповідно до п. 5 Договору Іпотеки, предмет іпотеки за згодою сторін оцінюється в 514300,00 грн. 28.11.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», який в свою чергу виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» та Факторинговою компанією «Вектор Плюс» було укладено Договір факторингу №15, відповідно до п.2.1, 2.2. якого Банк відступає Фактору свої права Вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з Боржниками, право на вимогу якої належить Банку на підставі Документації. З моменту відступлення Банком Фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для Фактора та вважаються наданими Фактору. Разом з правами вимоги до Фактора переходять всі пов`язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених Боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів. Згідно долученої до матеріалів справи копії Повідомлення про відступлення права грошової вимоги Вих.№ 0022591 від 14.12.2012 року, ПАТ «Сведбанк» повідомило [PERSON] про те, що право вимоги її заборгованості по Кредитному договору №0707/0908/55-026 від 25.09.2008 року було відступлене ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», та те, що станом на 28.11.2012 року розмір заборгованості становить 73788,91 доларів США, яку необхідно сплачувати на нові реквізити. 28.11.2012 року між TOB «ФК «Вектор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» укладено Договір факторингу, відповідно до п.2.1, 2.2. якого Клієнт (TOB «ФК «Вектор Плюс») відступає Фактору (TOB «Кредитні ініціативи») свої права Вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з Боржниками, право на вимогу якої належить Клієнту на підставі Документації. З моменту відступлення Клієнтом Фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для Фактора та вважаються наданими Фактору. Разом з правами вимоги до Фактора переходять всі пов`язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених Боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів. Згідно статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. За змістом статті 514 ЦК України внаслідок заміни кредитора у зобов`язанні до нового кредитора переходять права первісного кредитора в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. В межах кредитних правовідносин, що склались між боржником - з однієї сторони, новим та первісним кредитором - з іншої, у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні, боржник зобов`язаний здійснити платіж за умови, що він одержав від клієнта або нового кредитора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж, а у випадку, передбаченому ч. 2 ст. 1082 ЦК України - виконати свій обов`язок клієнту. Отже, виходячи з вищезазначеного за договором факторингу ТОВ «Кредині ініціативи» набуло право фінансової вимоги до боржників в тому обсязі, в якому до цього володів фактор, у тому числі з урахуванням правових наслідків невиконання зобов`язання, встановлених договором або законом. З огляду на вказане, внаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме TOB «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 25.09.2008 року №0707/0908/55-026, позичальником згідно якого є [PERSON] . На вимогу п. 2.5 Договору факторингу від 28.11.2012 року, укладеного між «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи», 19.04.2013 року позивач направив на адресу [PERSON] . Повідомлення про усунення порушень та Вимогу про добровільне виселення, згідно яких ТОВ «Кредитні ініціативи» повідомило відповідачку про необхідність дострокового повернення заборгованості за Кредитним договором № 0707/0908/55-026 від 25.09.2008 року, яка станом на 25.02.2013 року складала 72618,08 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становило 580436,34 грн. Також у Вимозі було зазначено, що у разі непогашення заборгованості у встановлений вимогою термін, ТОВ «Кредитні ініціативи» розпочне процес звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку з чим Позичальниця зі всіма мешканцями предмету іпотеки повинна звільнити квартиру [ADDRESS] . Позивачем умови кредитного договору були виконані в повному обсязі, грошові кошти Позичальниця отримала, що підтверджується матеріалами справи. Відповідачка взяті на себе обов`язки, щодо виконання умов кредитного договору належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 25.07.2014 року має прострочену заборгованість: за кредитом - 56432,80 доларів США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає - 663243,24 грн., по відсотках - 19119,54 доларів США., що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає - 224708,07 грн., пеня за останні 12 місяців перед зверненням кредитора до суду - 127120,50 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості, який не було спростовано відповідачами. Враховуючи, що відповідачі неодноразово допускали порушення умов укладеного Кредитного договору та Договору поруки, в частині сплати процентів та суми кредиту, Позивач, відповідно до п.9.1, 9.2 Кредитного договору, звернувся до них з вимогою дострокового повернення кредитних коштів, сплаті нарахованих відсотків та пені, що підтверджується долученою до позову копією Повідомлення (Вих. №СБ_КІ_ 5) від 20.08.2014 року, згідно якого станом на 25.07.2014 року загальна заборгованість за Кредитним договором № 0707/0908/55-026 від 25.09.2008 року становила 97461,06 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становило 1145440,05 грн. Проте, вказане Повідомлення зі сторони відповідачів залишене без реагування, заборгованість не сплачується, у зв`язку з чим ТОВ «Кредитні ініціативи» вимушене було звернутись з вказаним позовом до суду. Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання, сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди», що кореспондується з положенням п.9.1 укладеного Кредитного договору, яким передбачений обов`язок позичальника достроково повернути кредитні ресурси, нараховані проценти та неустойку передбачену умовами Договору. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). ЦК України\~передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання. Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати саме по собі. З огляду на вищевказане та враховуючи правові позиції Верховного Суду, висловлені у постанові від 24 жовтня 2018 року (справа №\~\~317/3837/15-ц, провадження № 61-20144св18), суд приходить до висновку, що за своєю правовою природою акцесорним характером володіє неустойка, яка, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання. Відповідно до частини першої\~статті 550\~ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності в кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Згідно із частиною першою, другою\~статті 549\~ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Аналізуючи норми ст. 266, ч.2 ст. 258 ЦК України, суд приходить до висновку, що стягнення неустойки (пені, штрафів) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою та погоджується з обґрунтуванням позову в цій частині. Згідно ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настало після прострочення. На підставі ст.617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника відповідних коштів. Згідно ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 192\~ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із частиною першою статті 533\~ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина третя статті 533 ЦК України). Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Відповідно до зобов`язань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»). Таким чином, максимальний розмір пені пов`язаний з розміром облікової ставки Національного банку України, а оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише в національній валюті України - гривні. Враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку, що вимоги позову про стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Щодо вимог позову про стягнення суми боргу солідарно з поручителя [PERSON] , суд виходить з наступного. Як встановлено судом, 19.04.2013 року позивач направив [PERSON] і [PERSON] вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту, нарахованих процентів та штрафних санкцій до 19.05.2013 року, а 22.05.2013 року звернувся з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення заборгованості за кредитним договором. Даний спір знаходиться у провадженні Ленінського районного суду (справа № 334/4841/13). При цьому, жодних вимог до поручителя [PERSON] до 27.11.2014 року пред`явлено не було. Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання й був зобов`язаний пред`явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя - протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України) від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту, але пред`явивши вимогу до боржника і поручителя про повне дострокове погашені заборгованості за кредитом, процентів за його користування та пені, кредитор змінив строк виконання зобов`язання, тому змінився і строк звернення до суду. Така позиція підтверджується Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду від 27 січня 2016 року у справі за № 6-990цс15 Таким чином Позивач пропустив строк звернення до суду з вимогою до поручителя. Таким чином, порука [PERSON] припинилася, оскільки кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя. Враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з боржника [PERSON] підлягає стягненню сума заборгованості, розмір якої нею не спростований, а у задоволенні позову до поручителя [PERSON] слід відмовити з підстав, передбачених ч.4 ст. 559 ЦК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати з оплати судового збору в розмірі 3654,00 грн.

Outcome: partial