Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-27 00:00:00

У липні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив: -звільнити його від сплати заборгованості по аліментам, що стягуються з нього на користь відповідача, на підставі виконавчого листа № 183/4651/13-ц, на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , та виникла за період з 21 червня 2013 року по 01 червня 2019 року; -зарахувати в рахунок сплати аліментів грошові кошти у розмірі 34750 грн., сплачені на картковий рахунок відповідача, за період з липня 2019 року по травень 2020 року; -зобов`язати державного виконавця Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) провести перерахунок заборгованості за аліментами за виконавчим листом № 183/4651/13-ц. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 13 грудня 2003 року він зареєстрував шлюб з відповідачем. Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2013 року з нього на користь [PERSON] , на утримання двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , стягнуті аліменти у розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму дітей відповідного віку, до досягнення ними повноліття, починаючи з 21 червня 2013 року. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2013 року у справі № 183/4649/13-ц шлюб між подружжям розірвано, однак позивач наполягає на тому, що проживав з відповідачем та дітьми однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, займалися вихованням дітей, створювали належні умови для їх розвитку, забезпечували всі їх потреби, шлюбні відносини не припиняли. Знаючи про свій обов`язок щодо утримання дітей, позивач наполягає на тому, що добровільно надавав своїй дружині 50% від своєї офіційної заробітної плати, як аліменти на дітей, про що відповідач вела записи у своїх власних блокнотах. Починаючи з вересня 2019 року, тобто за спливом двох місяців, після дійсного припинення сімейно-шлюбних відносин, позивач почав сплачувати на користь відповідача аліменти на утримання дітей, перераховуючи їх на картковий рахунок відповідача, всього за цей період ним було перераховано 34570 грн., однак ці кошти державним виконавцем не були враховані при здійсненні розрахунку заборгованості по аліментам. Крім того, позивач зазначає, що відповідач, маючи на руках рішення суду про стягнення аліментів, працюючи та отримуючи невеликий дохід, протягом тривалого часу, а саме до лютого 2020 року не зверталася до виконавчої служби з заявою про примусове стягнення аліментів. На думку позивача, такі дії відповідача щодо тривалого непред`явлення виконавчого листа до виконання, свідчать виключно про те, що він утримував своїх дітей, однак відповідач виявила бажання зробити його боржником, виключно для того, щоб безперешкодно, без його згоди, вивозити дітей на територію Російської Федерації до свого нового нареченого. Таким чином, позивач зазначає, що заборгованість по аліментам, що виникла в період з 21 червня 2013 року по 01 червня 2019 року, виникла саме через те, що сторони продовжували проживати однією сім`єю, продовжували вести спільне господарство, він утримував своїх дітей, добровільно надаючи відповідачеві грошові кошти у розмірі 50% від своєї заробітної плати, забезпечував якнайкращі умови для своїх дітей, тому [PERSON] просить звільнити його від сплати заборгованості по аліментам, що виникла в період з 21 червня 2013 року по 01 червня 2019 року, а кошти, які він почав перераховувати на картку відповідача у розмірі 34750 грн., просить зарахувати в рахунок сплати аліментів, починаючи з липня 2019 року по травень 2020 року. У відзиві на позов відповідач спростовує доводи позивача щодо виконання свого обов`язку з утримання дітей, відповідно до рішення суду в період з 21 червня 2013 року по 01 червня 2019 року, а так само заперечує факт отримання в якості аліментів коштів у розмірі 24570 грн., що були перераховані на її платіжну картку позивачем. Так, відповідач зазначає, що від своїх знайомих її чоловік отримав у борг 40000 грн. для проведення відновлювальних робіт автомобіля, на якому позивач потрапив у ДТП, та відшкодування шкоди потерпілій стороні. З певних, особистих мотивів, як отримання в борг цих коштів, так і їх повернення, відбувалося через відповідача, тому ця сума, не дивлячись на те, що позивач самостійно сформував за допомого свого інтернет-банку виписку з особового рахунку, відповідач не вважає аліментними платежами. Так само, відповідач спростовує доводи позивача щодо спільного проживання після розірвання шлюбу, ведення спільного господарства, утримання дітей, та зазначає, що одразу після розірвання шлюбу матір позивача перевезла його речі до себе в квартиру. Відповідач, в свою чергу, безперешкодно дозволяла батькові відвідувати своїх дітей, спілкуватися з ними, а також залишатися з ними на ночівлю. Поданий позивачем акт, затверджений виконуючим обов`язки старости Меліоративненської селищної ради відповідач вважає не належним та не допустимим доказом, оскільки він отриманий з порушенням порядку, встановленого спеціальними нормативними актами, жодного обстеження квартири у квітні 2020 року не здійснювалося. В період шлюбу ними за спільні кошти було придбано квартиру за [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу позивач почав погрожувати їй, що вселить в квартиру сторонніх осіб, тому вона запропонувала йому продати належну йому Ѕ частку квартири. Відчуження Ѕ частки квартири за договором купівлі-пролажу за 42500 грн. відбулося в жовтні 2017 року, і з цієї суми, на думку відповідача, також повинні стягуватися аліменти на утримання дітей. Відповідач заперечує викладені позивачем обставини, щодо мети її звернення до виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення, воно жодним чином не пов`язане з її бажанням вивезти дітей за межі України без згоди батька, однак останній неодноразово погрожував їй, що не надасть такого дозволу, хоча добре обізнаний про проживання її сестрі в Єгипті, яка запрошувала дітей та її до себе в гості. Далі, відповідач заперечує позов в частині виконання позивачем свого обов`язку по утриманню дітей, наполягає на тому, що після розірвання шлюбу вона весь час працювала, саме на свої кошти вона утримувала дітей. Протягом тривалого часу відповідач замовчувала факти нанесення їй тілесних ушкоджень колишнім чоловіком, а в лютому 2020 року у неї сталося загострення проблем зі здоров`ям, які вона також пов`язує з неправомірною поведінкою колишнього чоловіка, та з виконанням тяжкої фізичної роботи, саме тому нею було прийняте рішення про звернення до державного виконавця із заявою про примусове виконання рішення суду (а.с. 50-55). В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, надавши пояснення щодо обставин спільного проживання з колишньою дружиною після розірвання шлюбу, ведення спільного господарства та порядку утримання дітей. Не дивлячись на рішення суду про розірвання шлюбу, вони продовжували проживати разом, вели спільне господарство, разом виховували дітей, половину своєї заробітної плати він завжди віддавав своїй дружині для забезпечення потреб сім`ї та дітей. Про витрати та доходи [PERSON] завжди вела щоденники, в яких кожного дня записувала всі відомості, в тому числі і отриману від нього заробітну плату, аліменти, тощо. Таке відбувалося до червня 2019 року, поки його дружина не поїхала до Єгипту та не познайомилася там з іншим чоловіком, про що повідомила його по приїзду, внаслідок чого він залишив квартиру, переїхав на інше місце проживання. Між тим, продовжував виконувати свій обов`язок щодо утримання дітей, та періодичні платежі почав перераховувати на картковий рахунок відповідача, всього за період з липня 2019 року по травень 2020 року ним було перераховано 34570 грн., які відповідач не показала державному виконавцю, як кошти отримані, як аліменти. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали з підстав, визначених у відзиві, відповідач спростовувала доводи позивача щодо спільного проживання та ведення спільного господарства після розірвання шлюбу, а так само заперечувала факт утримання батьком своїх дітей, починаючи з 21 червня 2013 року по 01 червня 2019 року, тому не вбачає підстав для звільнення позивач від сплати нарахованої йому заборгованості по аліментам. Державний виконавець Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) надала суду пояснення про те, що розрахунок заборгованості по аліментам нею декілька раз перераховувався, в зв`язку отриманням різних даних про отримані [PERSON] доходів, починаючи з 21 червня 2013 року. Ухвалою суду від 17 липня 2020 року відкрите спрощене позовне провадження. Суд, дослідивши подані докази з точки зору належності, допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дійшов до наступного висновку. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2013 року у справі № 183/4649/13-ц розірвано шлюб між подружжям [PERSON] та [PERSON] , за позовом останньої, судом встановлено, що сторони припинили сімейно-шлюбні відносини в січні 2013 року (а.с. 13-14). Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 183/4651/13-ц з [PERSON] на користь [PERSON] , на утримання двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , стягнуті аліменти у розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму дітей відповідного віку, до досягнення ними повноліття, починаючи з 21.06.2013 року, про що свідчить постанова Державного виконавця Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) про відкриття виконавчого провадження (а.с. 38). Державним виконавцем станом на 01.04.2020 року здійснено розрахунок заборгованості, у відповідності до якого борг по аліментам складає 28247, 68 грн. (а.с. 37). В подальшому, після отримання відомостей про доходи боржника, державним виконавцем здійснено перерахунок заборгованості зі сплати аліментів, заборгованість зі сплати аліментів становить 131347, 38 грн. станом на 01.04.2020 року (а.с. 142). Далі, державним виконавцем, ще раз здійснено перерахунок заборгованості зі сплати аліментів, виходячи з поданих позивачем довідок про його доходи за весь період стягнення аліментів, станом на 01.04.2020 року, заборгованість по аліментам складає 214064,35 грн. (а.с. 183). З урахуванням того, що у жовтні 2017 року [PERSON] продав [PERSON] належну йому Ѕ частку квартири за [ADDRESS] (а.с. 186-189), державним виконавцем в розрахунок заборгованості по аліментам зарахована сума від продажу квартири, заборгованість по аліментам станом на 01.04.2020 року становила 28247,68 грн. (а.с. 195). Однак, в подальшому, державним виконавцем виключено з доходу боржника сума, отримана у жовтні 2017 року від продажу Ѕ частки квартири, заборгованість по аліментам, станом на червень 2021 року складає 195440,54 грн. (а.с. 249-250), при цьому заборгованість по аліментам станом на 01.04.2020 року становила 218437, 46 грн. Правовідносини, що виникли між сторонами, щодо звільнення від сплати заборгованості по аліментам, врегульовані наступними нормами закону, а саме. Згідно частин 1-3\~статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч. 1\~статі 13 ЦПК України\~встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5\~статті 81 ЦПК України). Відповідно до\~статті 76 ЦПК України\~встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із частиною сьомою\~статті 7 СК України\~дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до частини першої статті 8 Закону\~\~«Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини другої\~статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі\~статтею 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей\~150,\~180 СК України\~батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями\~статті 181 СК України\~способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя\~статті 181 СК України\~визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною першої\~статті 192 СК України\~встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. У пункті 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Порядок та особливості виконання судового рішення щодо стягнення аліментів також передбачені нормами сімейного та виконавчого законодавства. Згідно з частиною 3\~статті 12 Закону «Про виконавче провадження»\~виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі. За правилами частини 1\~статті 194 СК, аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. Варто зауважити, що Законом України № 1404-УІІІ від 2 червня 2016 року виключено частину третю статті 197 СК України, якою передбачалась можливість звільнення від заборгованості зі сплати аліментів через непред`явлення виконавчого листа до виконання без поважних причин. Однак, внесені в закон зміни, направлені на користь одержувача аліментів та виконання обов`язку з належного утримання дітей. І навіть непред`явлення виконавчого листа до виконання не звільняє особу від обов`язку сплачувати аліменти та не звільняє від сплати заборгованості по аліментах. Відповідно до частини другої\~статті 197 СК\~за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Зазначена норма не встановлює конкретного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Вирішуючи питання про звільнення від заборгованості зі сплати аліментів, суд бере до уваги показання свідків, як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача, та свідчать про те, що сторони після розірвання шлюбу певний час підтримували стосунки, вирішували разом побутові питання, пов`язані з утриманням на той час їх спільного житла, разом відпочивали, подорожували, спільно святкували дні народження дітей, тощо. Між тим, позивачем, в силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів про те, що він, починаючи з 21 червня 2013 року і по 01 червня 2019 року виконував свій обов`язок, встановлений рішенням суду щодо утримання своїх дітей чи надання іншої допомоги. Зазначені позивачем обставини щодо спільного проживання з колишньою дружиною у квартирі, що перебувала у їх спільній власності, а потім у власності дружини, не можуть бути розцінені, як істотні та такі, що можуть бути підставою для звільнення його від заборгованості від сплати аліментів. Як зазначив суд вище, міжнародне та національне законодавство встановлює для батьків предмет їх основного піклування, а таким може бути у спірних правовідносинах лише найкращі інтереси дітей. Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання про відмову у задоволенні позову в цій частині, суду не доведено наявність виключних обставин, які можуть бути розцінені, як істотні для вирішення питання для звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментам, що виникла в період 21 червня 2013 року по 01 червня 2019 року. Вирішуючи позов в частині зарахування коштів у розмірі 34750 грн., в рахунок сплати аліментів у період з липня 2019 року по травень 2020 року, а також зобов`язання державного виконавця провести перерахунок заборгованості по аліментам з виконавчим листом № 183/4651/13-ц, суд виходить з наступних норм закону, а саме. Відповідно до ст. 195 Сімейного Кодексу України, заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Відповідно до статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Відповідно до\~статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені\~Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього\~Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього\~Закону\~підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються\~Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». (ч. 1\~ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження») Згідно положення ч. 5\~ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати\~декларацію про доходи\~та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Так, судом встановлено, що 05.12.2013 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області видано виконавчий лист на примусове виконання рішення цього ж суду у справі № 183/4651/13-ц, яким з [PERSON] на користь [PERSON] , на утримання двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , стягнуті аліменти у розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму дітей відповідного віку, до досягнення ними повноліття, починаючи з 21.06.2013 року, про що свідчить постанова Державного виконавця Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) про відкриття виконавчого провадження (а.с. 38). 25 лютого 2018 року стягувач [PERSON] звернулася до Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2013 року (а.с. 135-136). 26.02.2020 року державним виконавцем Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Корєлою О.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 61383911 з примусового виконання рішення суд (а.с. 38). Як зазначав суд вище станом на 01.04.2020 року державним виконавцем було складено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за період з червня 2013 року по березень 2020 року, відповідно до якого заборгованість зі плати аліментів за зазначений період становить декілька разів змінювалася, в зв`язку отриманням державним виконавцем різних довідок щодо отримання боржником доходів у цей період. Таким чином, судом при розгляді цієї справи встановлено, що обов`язок сплати аліментів за рішенням суду у боржника [PERSON] виник у червні 2013 року, проте стягувач [PERSON] протягом шести років до виконавчої служби з метою його виконання не зверталася. До 25.02.2020 року діяли норми, які передбачали стягнення аліментів за виконавчим листом за минулий час не більше як за три роки. Відповідно до частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У частині третій\~статті 195 Сімейного кодексу України\~передбачено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. Умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються\~Законом України «Про виконавче провадження». Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби. Положеннями\~статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»\~передбачені обов`язки і права державного виконавця, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», державний виконавець та приватний виконавець повинні здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, не розголошувати в будь-який спосіб професійну таємницю, поважати інтереси стягувачів, боржників. Особливості виконання рішень про стягнення аліментів передбачені розділом XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року за № 512/5, відповідно до якої - виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника; розрахунок заборгованості - обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 26 постанови від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» звертає увагу судів на те, що спір щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи. Залежно від предмета та суті вимог така заява може розглядатися у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, або у позовному провадженні. В площині розгляду цієї справи перебуває вимога боржника, яка зводиться, в тому числі до незгоди боржника з механізмом обчислення державним виконавцем заборгованості по аліментам. Верховний Суд у своїй постанові від 23.01.2018 року у справі № 2-1071/05, провадження № 61-1512св17 акцентував увагу, що незгода з нарахуванням заборгованості в конкретній грошовій сумі, тобто оспорювання цієї суми заборгованості, є підставою для звернення особи із позовом в порядку позовного провадження. Так, 30 квітня 2020 року [PERSON] звернувся до старшого державного виконавця Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Корєлої О.М. із заявою про перерахування заборгованості зі сплати аліментів (а.с. 160), до якої ним подано виписку за картковим рахунком клієнта за період з 01.05.2019 року по 01.10.2019 року (а.с. 170-180). Означена виписка містить дані про перерахування із заробітної картки боржника [PERSON] на картку № [NUMBER] грошових сум, а саме: 29.07.2019 року 1000 грн., 20.09.2019 року 1650 грн., 04.10.2019 року 4300 грн., 21.10.2019 року 1580 грн., 05.11.2019 року 3170 грн., 20.11.2019 року 1650 грн., 05.12.2019 року 3100 грн., 19.12.2019 року 1500 грн., 08.01.2020 року 1810 грн., 20.01.2020 року 900 грн., 03.02.2020 року 850 грн., 05.02.2020 року 2000 грн., 20.02.2020 року 600 грн., 05.03.2020 року 1900 грн., 19.03.2020 року 1050 грн., 06.04.2020 року 2350 грн., 21.04.2020 року 1150 грн. Всього за підрахунками суду 30560 гривень (тридцять тисяч п`ятсот шістдесят гривень). Варто звернути увагу на те, що суми перерахувань, визначені у виписці по картковому рахунку позивача дійсно не співпадають з інформацією, сформованою позивачем в інтернет - банку (а.с. 179-180), а тому суд приймає до належний доказ - виписку за картковим рахунком клієнта за період з 01.05.2019 року по 01.10.2019 року, і вважає, що саме з приводу зарахування цієї суми в розрахунок заборгованості виник спір. Відповідач не спростовувала того факту, що на її картковий рахунок № [NUMBER] були зараховані кошти від [PERSON] , однак не в якості сплати аліментів на утримання дітей, а в якості виконання боргового зобов`язання перед третіми особами, які виникли в результаті дорожньо-транспортної пригоди за участю [PERSON] , внаслідок чого державний виконавець не здійснив перерахунок заборгованості по аліментам за цей період та не врахувала зазначені кошти, без згоди стягувача. Між тим, відповідачем не доведено наявність інших зобов`язань [PERSON] перед третіми особами, як і не доведений спосіб їх виконання через платіжну картку [PERSON] . Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання про задоволення позову в цій частині, в рахунок сплати аліментів, що стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , на підставі виконавчого листа № 183/4651/13-ц, слід зарахувати грошову суму у розмірі 30560 грн. за період з липня 2019 року по травень 2020 року, а державний виконавець зобов`язаний, у даному випадку, провести перерахунок заборгованості по аліментам за виконавчим листом за цей період з урахуванням визначеної суми.

Outcome: partial