Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

У липні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив розірвати шлюб, укладений між ними 06 лютого 2015 року, від якого мають неповнолітню дитину. В обґрунтування позову зазначає, що перебування в шлюбі є неможливим, зважаючи на відсутність спільних інтересів та порозуміння, різні погляди на права і обов`язки подружжя. Вважає, що поновлення подружніх відносин неможливе. У зв`язку з наявністю спору щодо місця проживання дитини, ухвалою суду від 01.10.2020 розгляд справи було вирішено проводити за правилами загального позовного провадження з залученням органу опіки та піклування. Сторони в судове засідання не прибули, 22.10.2020 надіслали до суду письмові заяви, в яких просили справу розглянути у їх відсутність, оскільки спір щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини вирішили в добровільному порядку. Позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, дитину залишити проживати з матір`ю, проти чого відповідач не заперечила, погодилася на розлучення та визначення місця проживання їх спільного сина разом з нею. Виходячи з наведеного суд вважає, що рішення у справі можливо постановити у підготовчому судовому засіданні, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України при визнанні відповідачем позову, за наявності для того законних підстав ухвалюється рішення в порядку, встановленому ст.206 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, фіксація судового процесу на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась. Дослідивши надані докази по справі, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст.112 СК України, шлюб може бути розірвано, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання сторін і збереження сім`ї неможливе. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 06 лютого 2015 року, від якого мають неповнолітню дитину: [PERSON] , [INFO] . Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Різниця в поглядах на права та обов`язки подружжя, відсутність взаєморозуміння призвели до поступового погіршення взаємовідносин і до фактичного припинення шлюбних стосунків між сторонами. Перебуваючи у шлюбі, позивач та відповідач не змогли створити міцної сім`ї, про що свідчить той факт, що вони не підтримують шлюбних відносин, та не мають наміру їх поновлювати. У сім`ї немає перспективи возз`єднання. До порозуміння сторони не прагнуть, у кожного сформувався свій погляд на життя та інтереси, а йти на поступки один одному подружжя не бажає. В письмовій заяві до суду позивач наполягав на розірванні шлюбу, вважаючи примирення і збереження їх сім`ї неможливим, проти чого відповідач, в свою чергу, не заперечила. Згідно ч.3 ст.109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. За таких обставин, суд приходить до висновку, що сім`я розпалась остаточно. Шлюб існує лише формально і його збереження суперечило б інтересам сторін, що має суттєве значення для них та їх дитини, тому є підстави для розірвання шлюбу. Оскільки сторони в добровільному порядку вирішили спір щодо місця проживання неповнолітньої дитини, тому місцем проживання неповнолітнього сина сторін суд визначає з матір`ю.

Outcome: approved