Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-21 00:00:00

У квітні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Перший Український міжнародний банк» в особі представника звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], за участю третьої особи Служба у справах дітей Одеської міської ради, по якому просив: -усунути перешкоди Публічному акціонерному товариству «Перший український міжнародний банк» у користуванні квартирою за номером 191 (сто девяносто один), що знаходиться за адресою: місто Одеса, провулок Світлий, будинок 14 (чотирнадцять), шляхом визнання [PERSON] ([INFO]), [PERSON] ([INFO]), [PERSON] ([INFO]), [PERSON] ([INFO]), [PERSON] ([INFO]) такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням; -виселити [PERSON] ([INFO]), [PERSON] ([INFO]), [PERSON] ([INFO]), [PERSON] ([INFO]), [PERSON] ([INFO]) із квартири за номером 191 (сто девяносто один), що знаходиться за адресою: місто Одеса, провулок Світлий, будинок 14 (чотирнадцять); Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 07.12.2007 року між Закритим акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк», правонаступником всіх прав і зобовязань якого є ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ [PERSON]» [PERSON] було укладено кредитний договір № 5923999, відповідно до умов якого, Позивач надав Відповідачу-1 кредит в розмірі 175 000,00 (сто сімдесят пять тисяч) доларів США. У якості забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором між Відповідачем-1 та Позивачем був укладений договір іпотеки, відповідно до якого Відповідач-1 передав в іпотеку Позивачу квартиру за номером 191 (сто девяносто один), що знаходиться за адресою: місто Одеса, провулок Світлий, будинок 14 (чотирнадцять). У звязку із невиконанням Відповідачем - 1 зобовязань за Кредитним договором, на підставі вищевказаних положень Договору іпотеки та чинного законодавства України, 30.11.2017 року державним реєстратором [PERSON] було зареєстроване за Позивачем право власності на предмет іпотеки на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.12.2017. Таким чином, з 30.11.2017 року до Позивача перейшло право власності на квартиру за номером 191 (сто девяносто один), що знаходиться за адресою: місто Одеса, провулок Світлий, будинок 14 (чотирнадцять), з усіма відповідними правами та обовязками. Однак, після набуття права власності на вказану квартиру Позивачу стало відомо, що у квартирі зареєстровані та проживають: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Вищезазначені обставини порушують права та законні інтереси Позивача, що і стало підставою для звернення до суду. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, згідно якої, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, щодо заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином, заяв та клопотань про розгляд справи за їх відсутності до суду не надавали та не заявляли. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, надав суду заяву, згідно якої просив розглядати справу за його відсутності та просив ухвалити рішенняя з урахуванням та в інтересах дітей. Неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, згідно ч.1 ст. 223 ЦПК України, у порядку ст. ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. За наявності умов, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України, та оскільки позивач не заперечує щодо заочного вирішення справи, суд вважає за можливе допустити заочний розгляд справи. У відповідності до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. З матеріалів справи встановлено, що 07.12.2007 року між Закритим акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк», правонаступником всіх прав і зобовязань якого є ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ [PERSON]» (надалі за текстом - «Позивач) та [PERSON] (надалі за текстом - «Позичальник» та/або «Відповдач-1») було укладено кредитний договір № 5923999 (надалі за текстом - «Кредитний договір»), відповідно до умов якого Позивач надав Відповідачу-1 кредит в розмірі 175 000,00 (сто сімдесят пять тисяч) доларів США, а Відповідач-1 зобовязався прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, сплатити плату за користування кредитом та повернути Позивачу кредит в повному обсязі в порядку та у строки, обумовлені Кредитним договором. У якості забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором між Відповідачем-1 та Позивачем був укладений договір іпотеки (надалі за текстом - «Договір іпотеки»), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за номером 3905, відповідно до якого, Відповідач-1 передав в іпотеку Позивачу квартиру за номером 191 (сто девяносто один), що знаходиться за адресою: місто Одеса, провулок Світлий, будинок 14 (чотирнадцять), що в цілому складається з: 8, 9 - коридорів, 5 - ванної, 6 - туалету, 4 - кухні, 7 - кладової, 1, 2, 3 - житлової, загальною площею: 66,8 кв.м., житловою площею: 41,9 кв.м. Відповідно до умов п. 1.6. Договору іпотеки, за рахунок Предмету іпотеки Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за Основним зобовязанням в повному обсязі, що визначається відповідно до Кредитного договору, цього Договору та чинного законодавства України. Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя. Частиною 1, 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. При цьому, згідно із ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі. Пунктом 4.7. Договору іпотеки передбачено застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки. Так, пунктом 4.7.1. Договору іпотеки встановлено, що у разі виникнення у Іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, Іпотекодержатель може прийняти рішення про прийняття Предмету іпотеки у свою власність. У звязку із невиконанням Відповідачем - 1 зобовязань за Кредитним договором, на підставі вищевказаних положень Договору іпотеки та чинного законодавства України, 30.11.2017 року державним реєстратором [PERSON] було зареєстроване за Позивачем право власності на предмет іпотеки на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.12.2017 року за індексним номером: 38459821, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.12.2017 року за № 105838375. Частиною 4 ст. 334 ЦК України встановлено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Таким чином, з 30.11.2017 року до Позивача перейшло право власності на квартиру за номером 191 (сто девяносто один), що знаходиться за адресою: місто Одеса, провулок Світлий, будинок 14 (чотирнадцять), з усіма відповідними правами та обовязками. Відповідно до довідки (з місця проживання про склад сімї та реєстрації місця проживання) від 26.03.2016 року за вих. № 408, в квартирі зареєстровані та проживають: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Частинами 2 і 3 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» законодавець встановлює певний порядок дій Банку, а саме: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. З ст. 109 ЖК України. Так, відповідно до вищезазначеної норми звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. На виконання викладених вище положень чинного законодавства, 19.03.2018 року Позивач за допомогою засобів поштового звязку направив Відповідачам вимогу про виселення за вих. № КНО-44.4.1/123 від 19.03.2018 року. Проте, до сьогоднішнього дня вказана вимога Відповідачами не виконана і вони продовжують порушувати права та законні інтереси Позивача. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої ст. 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Зазначена позиція також відображена в рішенні Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року по справі № 6-709цс16. Крім того, згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-2947цс15 від 03 лютого 2016 року, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 1322 ЖК УРСР. Відповідно до п.1.2. Кредитного договору, цільове призначення кредиту: кредит надається Позичальнику для придбання нерухомості: Квартира, реєстраційний номер: 21184517: загальна площа: 66.8 кв.м., житлова площа: 41.9 кв.м.. яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Крім того, Відповідачем-1 порушено положення п. 1.7.4. Договору іпотеки, яким передбачено, що без попереднього письмового погодження Іпотекодержателя, Іпотекодавець не має права реєструвати третіх осіб на житловій площі, що входить до складу Предмета іпотеки. В свою чергу, Позивач не надавав згаду на реєстрацію в Предметі іпотеки членів сімї Відповідача1. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що вимоги банку є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Outcome: approved