Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - відділ реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради, в якому позивач, з урахування уточнених позовних вимог, просила визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявленого позову [PERSON] посилається на те, що вона є власником житлового приміщення, а саме квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Вона зареєстрована та проживає у цій квартирі. У цій квартирі також зареєстрований її син, [PERSON] . Однак, [PERSON] за місцем реєстрації фактично не проживає з 2010 року, що підтверджується відповідними актами. Більш того, [PERSON] змінив країну проживання та громадянство, ще з 2010 року він виїхав на територію Російської Федерації, а пізніше отримав паспорт громадянина Російської Федерації. При цьому, залишаючись зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , відповідач створює позивачу перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, у зв`язку з чим вона звернулась до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 23 липня 2021 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 27 вересня 2021 року відкрите загальне позовне провадження у справі. Позивач в судове засіданні не з`явилася, надавши до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, вважається таким, що повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі, тому суд, відповідно до вимог ст.. 280 ЦПК України, провів заочний розгляд справи. Представник третьої особи - відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома. Враховуючи викладене, суд вважає можливим здійснювати розгляд справи за відсутності сторін, за наявними у справі матеріалами. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового приміщення, а саме квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 липня 2020 року (а.с. 30). Вказане також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 215078195 від 06 липня 2020 року (а.с. 31). Згідно з довідкою № 3110 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 22 липня 2021 року, у квартирі за адресою: [ADDRESS] , - зареєстровані позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] (а.с. 32). Суду надано копії акту № 1474/225 від 01 червня 2016 року, акту № 2420 від 18 травня 2018 року, акту № 619 від 22 травня 2020 року та акту № 3109 від 22 липня 2021 року, відповідно до яких [PERSON] зареєстрований, але дійсно фактично не проживає за вказаною адресою з 2010 року і по теперішній час (а.с. 35-38). Крім цього, суду надано копію паспорта громадянина Російської Федерації [PERSON] , що підтверджує доводи позивача про зміну країни проживання та громадянства (а.с. 34). Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вимоги ст. 156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ч. 1 ст. 158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Однак, ніякого договору найму житлового приміщення між позивачами та відповідачами не укладалося. Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, суд вважає, що відповідач, не проживаючи в даному житловому приміщенні, втратив право користування ним, а тому, суд вважає за необхідне визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути сплачений позивачем при подачі позову судовий збір у розмірі 908,00 грн. (а.с.19). На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved