Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

У листопаді 2013 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача на його користь 30000,00 грн. відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків внаслідок професійного захворювання. В обгрунтування позову послався на те, що 18.12.1978 року прийнятий на шахту № 10 «Великомостівська» підземним прохідником V розряду. 28.11.1979 року переведений на посаду машиніста гірничо-виймальних машин VI розряду. 14.10.1992 року звільнений у зв'язку з переводом на іншу шахту. 19.10.1992 року прийнятий на шахту №4 «Великомостівська» підземним машиністом гірничих виймальних машин VI розряду. У зв'язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці в нього значно погіршився стан здоров'я, внаслідок чого останній неодноразово був змушений звертатися за медичною допомогою. Довідкою МСЕК від 17.02.1997 року позивачу вперше встановлено III групу інвалідності та 40% втрати профпрацездатності. Довідкою МСЕК від 03.02.1998 року останньому встановлено 40% втрати профпрацездатності. Довідкою МСЕК від 18.02.2000 року позивачу встановлено безтерміново 45% втрати профпрацездатності. Довідкою МСЕК від 18.02.2000 року останньому безтерміново встановлено III групу інвалідності. Довідкою МСЕК від 18.10.2011 року позивачу встановлено безтерміново 70% втрати профпрацездатності. Довідкою МСЕК від 18.10.2011 року останньому безтерміново встановлено II групу інвалідності. Представник відповідача подав заперечення на позовну заяву, в якому зазначив, що позов є безпідставним та необгрунтованим. Зазначає, що підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу або лікарсько-консультаційної чи медико-соціальної експертної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, чи їх наслідків, про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого. Також зазначає про пропущення позивачем тримісячного строку для звернення до суду. Просить відмовити позивачу у задоволенні позовної заяви. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали. Позивач пояснив, що внаслідок важкої та шкідливої роботи на шахті у нього значно погіршився стан здоров'я. Просять позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов заперечив повністю, пославшись на обставини, викладені у запереченні на позовну заяву. Просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. Установлено, що позивач 18.12.1978 року прийнятий на шахту № 10 «Великомостівська» підземним прохідником V розряду. 28.11.1979 року переведений на посаду машиніста гірничо-виймальних машин VI розряду. 14.10.1992 року звільнений у зв'язку з переводом на іншу шахту. 19.10.1992 року прийнятий на шахту №4 «Великомостівська» підземним машиністом гірничих виймальних машин VI розряду. 01.09.1995 року звільнений по ініціативі працівника (згідно копії трудової книжки [PERSON]). У зв'язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці позивач був змушений звертатися за медичною допомогою, що підтверджується копіями наявних у справі медичних документів. Відповідно до повідомлення МСЕК № 154 від 14.08.2013 року, [PERSON] вперше був оглянутий Обласною МСЕК № 3: акт № 218 від 17.02.1997 року. Встановлено: III група профзахворювання 40%. Дата переогляду 11.02.1998 року. Акт № 212 від 03.02.1998 року. Встановлено: III група профзахворювання 40%. Дата переогляду 16.01.2000 року. Акт № 275 від 26.01.2000 року. Встановлено: III група профзахворювання 45% на безтерміново. Акт № 1258 від 18.10.2011 року. Встановлено: II група профзахворювання 70% на безтерміново. Відповідно до довідки МСЕК серії 2-18 МАД № 026024 від 03.02.1998 року позивачу встановлено 40% втрати профпрацездатності. Згідно з довідкою МСЕК серії 2-18 АИ № 004919 від 18.02.2000 року останньому безтерміново встановлено 45% втрати профпрацездатності по профзахворюванню та антракосилікозу. Відповідно до довідки МСЕК серії ЛВА-1 № 054423 від 18.02.2000 року позивачу встановлено безтерміново III групу інвалідності. Довідкою МСЕК серії 10 ААА № 486206 від 18.10.2011 року позивачу безтерміново встановлено II групу інвалідності. Згідно з довідкою МСЕК серії 10 ААА № 013203 від 18.10.2011 року останньому безтерміново встановлено 70% втрати професійної працездатності. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я на виробництві вперше було передбачено Законом України «Про охорону праці», який введено в дію 24.11.1992 року (згідно Постанови Верховної Ради України від 14.10.1992 року № 2695-XII) і який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Такий порядок був передбачений Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими постановою Кабінету міністрів України від 22.06.1993 року № 492, введеними в дію з 01.07.1993 року (далі - Правила). Згідно з абзацом 5 пункту 4 цих Правил за наявності факту моральної шкоди потерпілому відшкодовується така. Факт спричинення позивачеві моральної шкоди, а отже, право на її відшкодування, підтверджується наявними у справі копіями медичних документів, що підтверджують втрату ним професійної працездатності унаслідок професійного захворювання. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, судом ураховано таке. Відповідно до пункту 38 Правил право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Ураховуючи, що стійку втрату професійної працездатності унаслідок професійного захворювання позивачеві вперше було встановлено 17.02.1997 року, а розмір відшкодування моральної шкоди на цей час, згідно з частиною 2 пункту 11 зазначених Правил, не міг перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати, розмір якої на цей час становив 15 грн. (Указ Президента України № 762/96 «Про грошову реформу в Україні» від 25.08.1996 року), беручи до уваги тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних та фізичних страждань, стан його здоров'я, тяжкість професійного захворювання, настання у зв'язку з цим негативних змін у його житті, необхідність лікування, втрату у зв'язку з цим життєвих зв'язків, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обсяг втрати позивачем працездатності унаслідок профзахворювання, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування у сумі 3000,00 грн. Щодо вимоги про стягнення 30000,00 грн., то суд вважає, що така належним чином не вмотивована, є завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві шкоди. Безпідставним є посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності щодо стягнення моральної шкоди у відповідності до статті 233 КЗпП України, виходячи з наступного. Згідно зі статтею 233 КЗпП України до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, дійсно застосовується тримісячний строк звернення до суду, однак до інших вимог про відшкодування моральної шкоди, зокрема вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст. 83 ЦК України УРСР 1963 року не застосовуються (п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). З набранням чинності ЦК України 2004 року позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю (п. 3 ч. 1 ст.268 ЦК України). Отже, на спірні правовідносини поширюється дія ЦК України в редакції 1963 року, відповідно до статті 83 якого позовна давність не розповсюджується на вимоги позивача, оскільки вони випливають із порушення особистих немайнових прав. Таким чином, позов задовольняється частково у межах, зазначених вище.

Outcome: partial