Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-13 00:00:00

У липні 2018 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, стягнути з відповідача судовий збір. В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідач зареєстрований за вказаною адресою, проте вже більше двадцяти років там не проживає, через що існують перешкоди у здійсненні своїх прав на житло, в тому числі щодо можливості позивача оформити субсидію для сплати комунальних послуг. 27 липня 2018 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. На виконання положень частини шостої статті 187 ЦПК України, 14 серпня 2019 року надано відповідь щодо зареєстрованого місця проживання відповідача на судовий запит /а. с33,34/. Ухвалою судді від 16 серпня 2018 року у справі відкрито провадження для розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи /а. с. 35-36/. Позивач у судове засідання не з`явилася, подала через Відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян заяву про розгляд справи за її відсутності, позов просила задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Крім того, позивач подала через Відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян заяву про визнання Відповідачем позову за підписом Відповідача та засвідчену віце-консулом Генерального консульства України в Сан- Франциско , США. У своїй заяві Відповідач зазначив, що наслідки визнання позову відомі та зрозумілі. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин дійшов до наступних висновків/ Як вбачається з матеріалів справи, а саме зі Свідоцтва про право власності на житло від 12.12.1997 р.,копії технічного паспорта на квартиру Позивачу на праві приватної часткової власності належить квартира [ADDRESS] . Згідно із довідкою про реєстрацію місця проживання особи, Відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] Як вбачається з копії акту від 17.02.2018 р. жителів будинку, складений та затверджений ЖЕД «Печерська брама» КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду м. Києва», копії акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 15.03.2017р., копії акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 04.04.2018 р., копії акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 18.05.2018 р. Відповідач дійсно понад один рік без поважних причин не проживає у квартирі [ADDRESS] . Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява№ 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вони проживають, що суттєво відрізняє їхній правовий статус від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема, право розпорядження цим майном. Разом із тим їм належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обмеження (позбавлення) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб. Під час розгляду справи з`ясовано, що Відповідач не проживає у квартирі [ADDRESS] понад один рік, поважних причин такої відсутності судом не встановлено, а тому останній підлягає визнанню таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. При таких обставинах суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved