Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

У липні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на те, що [INFO] помер [PERSON], який був його батьком. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, що складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]. На час смерті [PERSON], позивач [PERSON] разом із ним за місцем проживання не був зареєстрований, а також не проживав. [PERSON], який був братом позивача бав зареєстрований разом із батьком та фактично разом проживали. [PERSON] протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини після смерті батька [PERSON] не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а також із заявою про відмову від спадщини. Позивач [PERSON] та його брат [PERSON] з інвалідністю по зору, слуху і мові з дитинства. Батько [PERSON] заповіту не залишив. Позивач та його брат [PERSON] є спадкоємцями майна батька за законом першої черги. [PERSON] зазначає, що разом із своїм братом [PERSON] після смерті батька прийняли спадщину, оскільки у позивача є правовстановлюючі документа на спадкове майно. [INFO] помер [PERSON], який до смерті проживав за адресою: [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яку прийняла його донька, відповідачка у справі [PERSON] Після смерті [PERSON], позивачеві стало відомо, що той 17 січня 1995 року без його відома отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на спірне спадкове майно. [PERSON] зазначає, що свідоцтво про право на спадщину є недійсним, оскільки ним фактично було прийнято спадщину після смерті батька, а тому свідоцтво про право на спадщину порушує його права. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали за обставин зазначених у ньому, попросили позов задовольнити. Позивач суду пояснив, що особисто допомагав будувати спірний будинок, гроші на будівництво по копійці докладав. Фактично будівництво будинку здійснював батько, а він у свою чергу йому допомагав. Відповідачку [PERSON] потрібно вигнати зі спірного будинку, оскільки не має на нього права. Позивач зазначає, що відповідачка била свого батька, а також убила матір. У 1957 році придбали будинок у недобудованому стані. Будинок має бути дітей позивача, оскільки батько за життя казав, що будинок належатиме йому. До цього часу вважав, що цей будинок його. Вважає, що після смерті брата [PERSON] є єдиним хто має право на спірний будинок, оскільки є старшим братом. [PERSON] уважає, що відповідачка не є донькою його брата. [PERSON] пояснює, що будинок має бути його, оскільки батько з матір'ю йому нічого не залишили. На момент смерті батька у 1975 році проживав окремо від батька за адресою: [ADDRESS]. Тепер усі брати та сестри повмирали, залишився живим тільки він, а тому будинок має бути його. [PERSON] просить відправити [PERSON] у тюрму, оскільки вважає, що вбила свого батька, не давала йому їсти. Батько хворів, усе його боліло, був ветераном війни. Батько тимчасово дозволив брату проживати у спірному будинку. Коли батько помер, документи на будинок були заховані. Вважає, що [PERSON] злодійка, вкрала документи на будинок, все прогулює. [PERSON] зазначає, що його покійна сестра за життя казала, що спірний будинок має бути його. Відповідачка [PERSON] бажає тільки випити, одягнутися, взутися. Зазначає, що відповідачка [PERSON] заховала документи на будинок, щоб не міг його успадкувати. Вважає, що потрібно зобов'язати відповідачку повернути йому документи на спірний житловий будинок. Представник позивача, [PERSON] зазначає, що будинок повинен належати позивачеві, оскільки батько за життя говорив, що будинок належатиме [PERSON], тобто за життя подарував позивачеві спірний будинок за усною угодою. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позову, просила відмовити в його задоволенні. Зазначає, що всі доводи її дядька [PERSON] є неправдивими. Її батько [PERSON] разом з дідом [PERSON] разом проживали у спірному будинку за адресою: [ADDRESS]. Коли дід помер батько єдиний хто прийняв спадщину після того смерті. У будинку до смерті діда разом з ним проживав лише батько. У свою чергу у спірному будинку разом з батьком та матір'ю проживала від свого народження та проживає тепер. Особисто здійснювала поховання батька та матері. Свідок [PERSON] суду пояснила, що їй відомо про те, що колись [PERSON] придбав земельну ділянку на якій був розміщений фундамент та колодязь. Пізніше [PERSON] побудував на цій земельній ділянці спірний житловий будинок. Позивач [PERSON] допомагав батькові будувати будинок. [PERSON] на той час був малим. Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав. Згідно ч. 2 ст. 27, ст. 57 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини. Спадщина відкрилась [INFO] в день смерті спадкодавця [PERSON] У цей час діяв ЦК УРСР (1963 року). Згідно цього, зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення цих спірних правовідносин. Судом установлено, що [INFO] у м. Долинській Долинського району Кіровоградської області помер [PERSON] (а. с. 5). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 17 січня 1995 року Долинською державною нотаріальною конторою Кіровоградської області, зареєстрованого у реєстрі за № 1-78, спадкоємцем майна [PERSON], який помер [INFO] є його син [PERSON] Спадщина складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], що належав спадкодавцю згідно свідоцтва про право особистої власності, виданого виконавчим комітетом Долинської районної Ради народних депутатів 5 грудня 1994 року, зареєстрованого в Олександрійському міжміському бюро технічної інвентаризації 5 грудня 1994 року за № 5769/32 (а. с. 6). [INFO] у м. Долинській Долинського району Кіровоградської області помер [PERSON] 11 серпня 2014 року до Долинської державної нотаріальної контори Кіровоградської області із заявою про прийняття спадщини звернулась [PERSON], яка є відповідачкою у справі (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). За змістом ст. ст. 524-527 ЦК УРСР (1963 р.) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР (1963 р.) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 р.) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Момент відкриття спадщини міститься в правилі ст. 525 цього Кодексу, а саме моментом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, для придбання спадщини необхідно її прийняти, а саме вчинити будь-яку із двох дій: 1) фактично вступити в управління або володіння спадковим майном; 2) подати державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. При цьому, ці дії мають бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Дією, що свідчить про фактичний вступ в управління та володіння спадковим майном за загальним правилом визнавалося, зокрема факт проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини підтверджений записом у паспорті спадкоємця або у будинковій книзі. З матеріалів справи видно, що позивач у справі [PERSON] на момент смерті спадкодавця [PERSON] ([INFO]) проживав за адресою: [ADDRESS], оскільки починаючи з 2 грудня 1974 року зареєстрований та фактично проживає за цією адресою, що підтверджується дослідженою судом будинковою книгою, а також сторонами визнається. Той факт, що [PERSON] разом із спадкодавцем разом не проживали на момент смерті останнього також відображено у змісті позову. [PERSON] разом із батьком [PERSON] разом проживали за адресою: [ADDRESS] до дня смерті останнього. Після смерті [PERSON], [PERSON] продовжував проживати у спірному будинку до своєї смерті. Згідно дослідженої судом будинкової книги, [PERSON] був зареєстрований у спірному будинку з 15 червня 1961 року. Про це також міститься запис державного нотаріуса Долинської державної нотаріальної контори Кіровоградської області на звороті заяви [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину на спірний будинок після смерті батька [PERSON] Факт, що на момент смерті [PERSON] проживав із своїм сином [PERSON] сторони також визнають. Позивач [PERSON] заяву про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] державному нотаріусу не подавав, що відображено у змісті позову, а також вбачається зі спадкової справи. [PERSON] зазначає, що вступив в управління та володіння спадковим майном, оскільки у нього є правовстановлюючі документи на спірний житловий будинок. При цьому в судовому засіданні [PERSON] суду пояснював, що таких документів у нього не було, оскільки їх заховали з метою, щоб він не вступив у спадщину. Слід зазначити, що спадкодавцю [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] належав згідно свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого 5 грудня 1994 року виконавчим комітетом Долинської міської Ради народних депутатів, згідно рішення цієї Ради № 135 від 16 червня 1994 року, зареєстрованого 5 грудня 1994 року у бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі за № 5769/32. Тобто правовстановлюючі документи на спадкове майно були видані та виготовлені після смерті спадкодавця [PERSON], тобто після спливу встановленого строку для прийняття спадщини. Аналізуючи доводи осіб, які брали участь у справі, а також подані докази, можливо дійти висновку, що позивачем у справі [PERSON] не доказано факт прийняття спадщини після смерті [PERSON], тобто факт подання у період з [INFO] до 9 жовтня 1975 року заяви про прийняття спадщини або вступу у саме цей період у фактичне управління та володіння спадковим майном. Згідно абзацу 3 пункту 23 ПОСТАНОВИ Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом установлено, а також убачається із матеріалів спадкової справи, що позивач у справі [PERSON] не звертався до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], а нотаріусом відповідно не виносилась постанова про відмову у вчиненні такої нотаріальної дії. З огляду на вищезазначене, слід дійти висновку, що цей позов [PERSON] є необґрунтованим, який не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed