Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

У липні 2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з вище вказаним позовом, посилаючись на те, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS]. У вказаній квартирі з 21.05.2002 року значиться зареєстрованим її син [PERSON], який з квітня 2015 року за місцем реєстрації не зявляється, будь-якого інтересу до майна не проявляє. Місце знаходження сина їй не відомо, оскільки між ними склались не приязні відносини. Вказувала на те, що син не являється співвласником належної їй квартири, у ній не проживає, проте його реєстрація за вказаною адресою створює їй перешкоди у користуванні своєю власністю, оскільки вона не може безперешкодно відчужити належну їй квартиру, змушена додатково сплачувати за сина комунальні платежі та не має змоги реалізувати своє право на отримання субсидії та інших соціальних пільг у сфері житлово-комунальних послуг. На підставі викладеного, посилаючись на те, що відповідач без поважних причин понад один рік відсутній по місцю своєї реєстрації, просила визнати таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою м. Чернівці, вул. Залозецького, 76В/12 [PERSON]. В судове засідання позивач не зявилась, хоча належним чином повідомлялась про час та місце судового розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з підстав зазначених у ньому, не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так, не зважаючи на те, що відповідач повідомлявся про час та місце розгляду справи шляхом розміщення відповідного оголошення в засобах масової інформації, останній в судове засідання не зявився, причини своєї неявки не повідомив та не направив до суду відповідного мотивованого клопотання про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у його відсутності. Оскільки представник позивача не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 20.10.2001 року (а/с 5). Згідно розяснень, які містяться в п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до довідки КЖРЕП №11 від 28.03.2016 року у належній позивачу на праві приватної власності квартирі зареєстрований її син [PERSON], який за вказаною адресою не проживає з квітня 2015 року, що підтверджується актом КЖРЕП №11 від 15.05.2016 року №125 (а/с 4,6). Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, ст.150 ЖК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що права позивача вільно реалізовувати право володіння, користування та розпорядження власністю підлягає захисту, оскільки відповідач не проживає у належній позивачу квартирі понад один рік, не приймає участі в утриманні майна та сплаті комунальних послуг, тим самим чинить позивачу перешкоди у користуванні власністю, а тому суд приходить до висновку, що [PERSON] втратив право користування квартирою №12 в будинку №76-В по вул. Залозецького в м.Чернівці, у звязку з відсутністю в житловому приміщення без поважних причин понад один рік. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved