Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

У липні 2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до ПрАТ «Дніпропетровський Агрегатний завод», в якій позивач просив стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату (заборгованість по заробітній платі) у сумі 98120,66 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 6000,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що з 1986 року він працював в Акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод». Відповідно до розпорядження керівництва АТ Дніпропетровський агрегатний завод» та на підставі заяви, 25 травня 2020 року його було усно повідомлено про звільнення з посади. Жодних документів про звільнення відповідач позивачу не надав. Відповідач в день звільнення не здійснив розрахунок з ним та не видав трудову книжку, як і не повідомив письмово про нараховані суми, належні до виплати при звільненні, в тому числі і про розмір компенсації за невикористану відпустку. На його неодноразові звернення до керівництва та бухгалтерії заводу з приводу виплати заборгованості по заробітній платі, останні посилалися на відсутність грошових коштів на підприємстві. З березня 2019 року відповідач не виплачував позивачу заробітну плату. 08.07.2020 року відповідач видав позивачу трудову книжку із записом про звільнення. 25.06.2020 року ним було отримано довідку з Пенсійного фонду України ОК-5, яка містить інформацію про період трудових відносин між ним та відповідачем та розмір нарахованої заробітної плати. Зазначив, що на сьогоднішній день належна до стягнення з відповідача на користь позивача сума складає 98120,66 грн., нарахованої, але не виплаченої заробітної плати; 6000,00 грн. - витрати на професійну правничу допомогу адвоката, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою. Ухвалою суду від 06.08.2020 у справі відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 06.08.2020 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. Того ж дня судом будо постановлено ухвалу про витребування від відповідача відомостей щодо розміру заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, з урахуванням компенсації за невикористану відпустку. Відповідач у встановлений судом строк не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву, у зв`язку з чим, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст.16 ЦК України. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. У відповідності до ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст.238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] , працював у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод», що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] та зазначено у Індивідуальних відомостях про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (а.с.5-7,16-18). У позовній заяві [PERSON] наполягав на тому, що з березня 2019 року Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод» не виплачувало нараховану йому заробітну плату, після чого, в травні 2020 року він написав заяву про звільнення за якою позивача було звільнено 25.05.2020 року Наказом №453к, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці (а.с.18), про звільнення позивача було повідомлено усно, однак у день звільнення відповідач не провів з ним розрахунок, не повідомив про належні до виплати при звільненні суми, а також не видав трудову книжку, здійснивши її видачу лише в липні 2020 року. У зв`язку з цим, за клопотанням позивача, ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06 серпня 2020 року, серед іншого, судом було витребувано у Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» належним чином засвідчену довідку про нараховану та не виплачену заробітну плату [PERSON] з урахуванням компенсації за невикористану відпустку (а.с. 30-31). Строк виконання ухвали в частині витребування доказів було встановлено судом до 06 вересня 2020 року. Вказану ухвалу Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод» отримало, однак станом на момент розгляду справи судом, тобто станом на 02 листопада 2020 року, витребувані судом докази відповідач так і не надав та не повідомив суд про причини неподання доказів або про неможливість надати докази. За таких обставин судом встановлено, що відповідачем без поважних причин не надано докази, витребувані судом. Відповідно до ч. 10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Оскільки відповідачем без поважних причин не надано суду докази, що витребовувались судом та не повідомлено причини неподання доказів, суд, з урахуванням обставин справи та враховуючи, що витребувані докази є необхідними для встановлення факту наявності заборгованості по заробітній платі позивача та її розміру, вважає за можливе визнати встановленими обставини для з`ясування яких вони витребовувались, а саме те, що за період з березня 2019 року по травень 2020 року відповідач не виплачував позивачу нараховану йому заробітну плату. Звернувшись до суду, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 98120,66 грн. за період з березня 2019 року по травень 2020 року, зазначивши, що вказана сума є належною позивачу до виплати, а нарахована сума заробітку за цей період складала 121889,02 грн., з якої позивач вирахував передбачені законом податки та обов`язкові платежі: податок на доходи фізичних осіб - 18% та військовий збір - 1,5%, та отримав суму 98120,66 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України. Разом з тим, починаючи з березня 2019 року відповідач не виплачував позивачу нараховану йому заробітну плату. Згідно з інформацією, що міститься в Індивідуальних відомостях про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (а.с.16-18), вбачається, що за період з березня 2019 року по травень 2020 року включно відповідачем позивачу було нараховано заробітну плату у розмірі 121889,02 грн. (березень 2019 року - 13000,00 грн., квітень 2019 року - 12455,09 грн., травень 2019 року - 10850,30 грн., червень 2019 року - 12800 грн., липень 2019 року - 13566,07 грн., серпень 2019 року - 10508,98 грн., вересень 2019 року - 15680,80 грн., жовтень 2019 року - 13796,46 грн., листопад 2019 року - 5612,32 грн., грудень 2019 року - 4173 грн., січень 2020 року - 4723 грн., лютий 2020 року - 4723 грн., за березень, квітень та травень 2020 року - нарахування відсутні). Таким чином, доведена належними доказами заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі за період з березня 2019 року по травень 2020 року, яка становить 121889,02 грн. При цьому, згідно з п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами. Крім того, згідно з положеннями п. 16.1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, ставка військового збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування. Отже, за вирахуванням передбачених законом податків та обов`язкових платежів (всього 19,5% від нарахованої суми заробітної плати у розмірі 121889,02 грн., що дорівнює 21940,02 грн.) за період з березня 2019 року по травень 2020 року включно позивачу до виплати належить заробітна плата у розмірі 98120,66 грн. (121889,02 грн. - 21940,02 грн. = 98120,66 грн.). За таких обставин, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за період з березня 2019 року по травень 2020року включно у розмірі 98120,66 грн., а отже позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. А тому, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] правничу допомогу у вказаній справі надавав адвокат Кошовий В`ячеслав Костянтинович (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії № 002407), що підтверджується ордером серії АЕ № 1019352 від 25 березня 2020 року та договором про надання правової (правничої) допомоги від 24.06.2020 року (а.с. 19-21,23). Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. 15 вересня 2020 року Адвокатським бюро «Кошовий В.К.» в особі керуючого бюро - адвоката Кошового В`ячеслава Костянтиновича та [PERSON] було підписано Звіт про надані послуги, надану правничу допомогу, а також підписано Акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг, наданої правничої допомоги), в якому зазначено, що гонорар за надану правничу допомогу складає 6000,00 грн. 15 вересня 2020 року [PERSON] сплатив Адвокатському бюро «Кошовий В.К.» 6000,00 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.1835612535.1 від 15 вересня 2020 року. За таких обставин, суд вважає, що позивачем документально доведений факт понесення витрат на правову допомогу у розмірі 6000,00 грн., та вказані витрати мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені, а позивача при подачі позову було звільнено від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», то відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved