Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-26 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] . У вказаному будинку також зареєстрована відповідачка по справі, яка ніколи не проживали і по теперішній час не проживає у її квартирі, не сплачує комунальні послуги та не приймає участі в утриманні квартири. Просила визнати [PERSON] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позивачка в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримала вимоги, просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомила. Ухвалою суду від 27.12.2019 року постановлено проводити заочний розгляд справи. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. З свідоцтва про право власності на житло від 03.02.2004 року, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 09.04.2004 року, вбачається, що [PERSON] є власницею 51/100 частини квартири [ADDRESS] , а отже, наділена повноваженнями звернення до суду з будь-яких питань, що пов`язані з володінням та користуванням цим майном. Відповідно до інформації Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради [PERSON] , [INFO] зареєстрована в [ADDRESS] з 26.01.2008 року. З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб №9665 наданої головою комітету самоорганізації населення «Нікольський» Мороховською Г.І. 08.07.2019 року вбачається, що в [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO]., остання за вказаною адресою не мешкає та ніколи не мешкала. Згідно з актом Голови КСН «Нікольський» від 05.07.2019 року складеного в присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] , відповідачка по справі зареєстрована в [ADDRESS] , однак не проживає та ніколи не проживала. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316.317,319,321 ЦК України). Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Відтак, вищезазначені статті передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова ВСУ від 15 травня 2017 р. у справі № 6-2931цс16) право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК. Відповідно до вимог ч.2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Враховуючи викладене, а також те, що судом встановлено, що відповідачка не була членом сім`ї позивача, ніколи не проживала та не проживає за адресою: [ADDRESS] , суд вважає, що вона втратила право користування житловим приміщенням за вказаною адресою на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України. У відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Outcome: approved