Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила визнати право на користування квартирою [ADDRESS] за нею, [PERSON] , та її дитиною - [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що вона з сином проживають у вказаній квартирі, позивачка з 14 років, а її син від дати народження. Вселення у квартиру їм дозволила її бабуся - [PERSON] , яка померла [INFO] . Після смерті бабусі мати позивачки фактично прийняла спадщину, а в травні 2015 року отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого їй належить 1/2 частина квартири. Інша 1/2 частина квартири не зареєстрована та нікому не видана. Тітка позивачки, донька померлої бабусі, [PERSON] з 2015 року так і не зареєструвала своє право власності на спадкове майно, вона є громадянкою Російської Федерації та проживає, зареєстрована у м. Калінінграді Російської Федерації і саме через цей факт вона навіть на смерть бабусі не приїжджала, вони з нею не спілкуються. Отже, на теперішній час єдиним власником квартири [ADDRESS] є мати позивачки - [PERSON] , та лише одна вона є зареєстрована в цій квартирі. Позивачка з сином постійно безперервно проживають в квартирі, позивачка навчалася в школі № 59 поряд з їхнім будинком, ведуть спільне господарство, оплачують спільно комунальні послуги, роблять поточні ремонти, дбають про житло, тобто користуються квартирою на законним підставах, як члени сім`ї власника. ЇЇ мати надала дозвіл на реєстрацію, як власник квартири, але їй було відмовлено у реєстрації місця проживання, оскільки дозвіл інших власників квартири відсутній. Позивачка вважає, що рішення державного реєстратора є неправомірним та незаконним, оскільки її мати падала дозвіл на реєстрацію, як єдиний власник цієї квартири, іншого власника немає. Через неправомірні дії державного реєстратора вона має ряд проблем: її син не може отримати паспорт у вигляді [PERSON] карти, позивачка не має можливості оформити зарплатну картку в банку, не може отримати медичну картку, не може здійснювати своє право на голосування. Тобто, їй та її синові це створює безліч проблем, а головне - порушено її право на житло, на вільний вибір місця проживання, і все це не породжує право власності, лише право користування житлом. Вони не мають іншого житла, їм немає, де жити, та бути прописаним. Ухвалою суду до участі у дану справу були залучені [PERSON] і Орган опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у м. Дніпрі ради в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги і просила задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалася на обставини, які викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки до суду не повідомив. Відзиву на позов не подав. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги позивачки і просила задовольнити їх в повному обсязі. Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у м. Дніпрі ради Медведєва В.О. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову у зв`язку з тим, що до участі у справу не залучено [PERSON] . Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки задоволенню не підлягають в повному обсязі по наступним підставам. Так, позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою і стверджувала, що вона та її малолітній син - [PERSON] , [INFO] , вона з чотирнадцяти років, а син від народження, постійно мешкають та користуються квартирою [ADDRESS] , єдиним власником якої є її мати - [PERSON] , у зв`язку з чим просила визнати їхнє з сином право на користування цією квартирою. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] і її малолітній син - [PERSON] , [INFO] , дійсно проживають в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується актом без дати, який складений сусідами по вказаній квартири, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , підписи яких затверджені головою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Виборзький» (а.с.9). Позивачка звернулася до Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління реєстраційної служби Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради з питань реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб з заявою про реєстрацію її місця проживання, а також її малолітнього сина, в квартирі [ADDRESS] . Проте, їй було відмовлено на підставі пп. 4 п. 18 Постанови КМ України «Про реєстрацію місця проживання» № 207 від 02.03.2016 року, оскільки вона не надала дозволу інших власників квартири (а.с.13). Позивачка вважає, що рішення державного реєстратора є неправомірним та незаконним, оскільки її мати надала дозвіл на реєстрацію, як єдиний власник цієї квартири, а іншого власника немає. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Зокрема судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] і [PERSON] , а саме по 1/2 частині кожній з них, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-464 (а.с.17). Позивачка стверджувала, що [PERSON] своє право власності не зареєструвала у встановленому законом порядку, а відтак, вона не є власником вказаної квартири і єдиним власником квартири є [PERSON] , яка зареєструвала своє право власності. Дійсно, судом встановлено, що право власності [PERSON] на належну їй 1/2 частину квартири зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідним Витягом про реєстрацію права власності від 08.06.2015 року за № 38686065 і Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.10.2019 року за № 185468730. Цією ж довідкою підтверджується, що [PERSON] своє право власності не зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Як випливає зі змісту свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-464, [PERSON] від спадщини не відмовлялася та прийняла її у встановленому законом порядку. Нормами же частини 5 статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до абзацу 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України (на що посилається позивачка у своїй позовній заяві), якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з абзацом 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто, державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав. При цьому, відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним її на праві власності майном. Таким чином, всупереч твердженням позивачки, [PERSON] є належним співвласником квартири [ADDRESS] , а відтак, її згода на реєстрацію місця проживання будь-кого у вказаній квартирі є обов`язковою. З вищевказаного випливає, що розгляд даної справи впливає на права і обов`язки [PERSON] , у зв`язку з чим її слід було залучити до участі у дану справу, чого не зробила позивачка. У зв`язку з зазначеними обставинами, судом роз`яснювалося позивачці про можливість залучення вказаної особи до участі у дану справу, але позивачка відмовилася від залучення до участі у дану справу співвласниці спірної квартири - [PERSON] . Положеннями же ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Таким чином, враховуючи чинну на момент розгляду справи норму закону щодо диспозитивності цивільного судочинства, судом було вжито всіх допустимих способів захисту прав позивачки, а позивачка, в свою чергу, розпорядилася своїми правами на власний розсуд. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд вважає необхідним відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог в повному обсязі. Крім того, оскільки позивачці відмовлено в задоволенні її позовних вимог в повному обсязі, то судові витрати не підлягають стягненню з відповідача на її користь. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed