Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

У липні 2020 року позивач звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня №7» третя особа: [PERSON] про поновлення на роботі та оплату за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона працювала на посаді фахівець з питань цивільного захисту в комунальному некомерційному підприємстві «Київська міська клінічна лікарня №7» з 06.07.2018 року. Наказом №62-ОС від 27.05.2020 року вона була звільнена по п. 4 ст. 40 КЗпП (за прогул без поважних причин). Звільнення вважає незаконним,так, як вона з 12.03.20 по 27.03.2020 року знаходилась на стаціонарному лікуванні в госпіталі ГУ НП України в м. Києві. Після закінчення лікування в госпіталі 27.03.2020 року вона направила в КНП «КМКЛ №7» укрпоштою два листа. Один лист - з лікарняним бюллетнем, інший з заявою на відпустку, терміном з 28.03.2020 року до закінчення каратину у зв`язку з Постановою КМУ від 11.03.2020 р. №211 «Про запобігання поширенню на території України корона вірусу CОVID-19». КНП «КМКЛ №7» отримала заяву на відпустку 01.04.2020, про що свідчить отримане нею зворотнє повідомлення про вручення поштового відправлення від Укрпошти. Лист з лікарняним бюллетнем КНП «КМКЛ №7» отримала 30.03.2020 р. 18.04. вона надіслала до КНП «КМКЛ №7» укрпоштою цінний лист з описом вкладених документів виклик про надання відпустки у зв`язку з викликом на сесію Кременчуцького Інститут Альфреда Нобеля. КНП «КМКЛ №7» відмовилася отримувати цінного листа, і він 07.05.2020 року повернувся в відділення Укрпошти. 07.05.2020 року вона вдруге направила кур`єрською доставкою укрпошти цього ж листа. Лист КНП «КМКЛ №7» відмовилась отримувати і він повернувся до відділення укрпошти 25.05.2020. Після закінчення Інституту 22.06.2020 року вона вийшла на роботу в КНП «КМКЛ №7» та отримала наказ №62-ОС від 27.05.2020 про звільнення за ч. 4 ст. 40 КЗпП і трудову книжку. Листи від КНП «КМКЛ №7» їй не надходили, як записано в наказі. Враховуючи вищевикладене, звільнення вважає неправомірним та просить суд поновити її на роботі фахівцем з питань цивільного захисту в Комунальному некомерційному підприємстві «Київська міська клінічна лікарня №7» та стягнути з КНП «КМКЛ №7» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.03.2020 р. до дня поновлення на роботі. 01.07.2020 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху та надано час на усунення недоліків (а.с. 31-32). 03.12.2020 року ухвалою суду відкрито провадження у справі (а.с. 114-116). Згідно розпорядження керівника апарату Святошинського районного суду м. Києва від 17.02.2021 року справу направлено на повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку із відстороненням судді [PERSON] від здійснення правосуддя (а.с. 151). Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.02.21 року визначено головуючого суддю Шум Л.М. (а.с 152). 18.02.2021 року ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 153). 03.03.2021 року до суду надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог згідно якої позивач просить стягнути з відповідачів на її користь завдану моральну шкоду в розмірі 300 000 грн. Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст. 174 ЦПК України, визначено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ст. ст. 174, 178 ЦПК України, відповідач не скористався своїм правом та не направив до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Враховується судом і рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року №17-рп/2011 згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Враховуючи наведене, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У Відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу чиїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 06.07.2018 року наказом №58-ОС [PERSON] прийнято на посаду фахівця з питань цивільного захисту адміністративно-управлінської частини з 09.07.2018 з посадовим окладом згідно штатного розпису та тарифікаційного листа (а.с. 4). Судом встановлено, що наказом №62-ОС [PERSON] звільнено 27.05.2020 за прогул без поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП на підставі актів про відсутність на робочому місці фахівця з питань цивільного захисту [PERSON] від 30.03.2020 р., 31.03.2020 р., 03.04.2020 р., 10.04.2020 р., 17.04.2020 р., 24.04.2020 р., 02.04.2020 р., 30.04.2020 р., 08.05.2020 р., 15.05.2020 р., 22.05.2020 р., 27.05.2020 р. та акту про повернення листа, що було направлене фахівцю з питань цивільного захисту [PERSON] від 04.05.2020 р. та повернене 25.05.2020 (а.с. 5-7). Судом встановлено, що [PERSON] є інвалідом третьої групи довічно з 01.04.2014 (а.с. 62). За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Конституції України та Кодексу законів про працю України. Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Статтею 23 Загальної декларації прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення. Згідно ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ст. 29 КзпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний: 1) роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише, серед іншого, у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. За змістом ч.ч. 1, 7 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обгрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обгрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Прогулом, при цьому, згідно з п.24 постанови пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», слід вважати відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Предметом доказування у цій справі, враховуючи вимоги ст.76 ЦПК України та положення п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, є відсутність працівника на роботі більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня чи протягом усього робочого дня та відсутність при цьому поважних причин його відсутності на роботі. При цьому, враховуючи положення ст.81 ЦПК України та особливості вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюються незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Такий висновок суду в повній мірі кореспондує і позиції Верховного суду, висловленій у постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від 23.01.2018 року у справі №273/212/16-ц. З матеріалів справи вбачається, що з 30.03.2020 року позивач був відсутній на робочому місці без поважних причин, про що керівництво КНП «КМКЛ №7» не проінформувала. Таким чином, постійно діючою комісією з перевірки відпрацювання робочого часу працівників лікарні створеної наказом директора КНП «КМКЛ №7» від 03.02.2020 р. №8-А встановлено відсутність працівника [PERSON] на робочому місці без поважних причин в період з 30.03.2020 по 27.05.2020 р., що є грубим порушенням п. 4 ст. 40 КЗпП (прогул без поважних причин). Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивачка без поважних причин не виконувала свої службові обов`язки. Відповідач, правомірно звільнив [PERSON] на підставі п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, вказавши на прогул без поважних причин. Відповідачем дотримано процедуру звільнення позивачки з роботи. Звільнення позивачки проведено у відповідності до діючого законодавства правомірно та з дотриманням визначеним законом строку й порядку, порушень трудових прав позивачки судом не встановлено. При цьому, позивачка до своєї позовної заяви не надала жодного доказу на підтвердження поважності своєї неявки на робоче місце з 27.03.2020 року по 27.05.2020 року. Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що вимога про поновлення на роботі, не підлягає задоволенню. Оскільки відмовлено в задоволенні вимоги про поновлення на роботі, то не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які є похідними до вимоги про поновлення на роботі. Таким чином суд дійшов висновку, що звільнення позивача відбулося відповідно до вимог діючого законодавства, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, позивачем 03.03.2021 року на адресу суду надіслано позовну заяву із збільшеними позовними вимогами. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Згідно із ч. 5 ст. 49 ЦПК України у разі поданні будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьої і четвертої цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів, суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду. Оскільки позивачем до своєї заяви не надано доказів щодо направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи, тому суд не приймає до розгляду та повертає позивачу його заяву на підставі ч. 5 ст. 49 ЦПК України. В порядку ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору суд покладає на позивача. На підставі викладеного на

Outcome: approved