Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-22 00:00:00

У липні 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, в обгрунтування якої [PERSON] зазначає, що 27.05.2015 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Розвиток-2012» було укладено договір № 2/517 про надання фінансової допомоги на зворотній основі, на підставі якого позивачем була надана фінансова допомога відповідачу. Разом з тим, грошове зобов`язання не виконується відповідачем, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом, внаслідок чого позивач просить стягнути заборгованість за вказаним договором у розмірі 6 296 243 грн. 71 коп., в тому числі основного боргу 3 626 000 грн. 00 коп., пені 1 619 478 грн. 58 коп., інфляційних витрат 742 604 грн. 00 коп., 3% річних 308 160 грн. 33 коп. та сплачений судовий збір. Ухвалою судді від 30.09.2020 року позовну заяву було залишено без руху. 24.10.2019 до суду від позивача надійшло повідомлення про усунення недоліків на вимогу ухвали судді від 30.09.2019. Ухвалою судді від 28.10.2019 у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду по суті у порядку спрощеного провадження, з повідомленням сторін, на підставі статті 274 ЦПК України. 20.01.2020 ухвалою суду розгляд справи було призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 27.02.2020 року ухвалою судді підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про місце і час судового розгляду повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги підтримав, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечував. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином засобами поштового зв`язку та публікації оголошень на веб-порталі судової влади України, що визначено Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему. Окрім цього, відповідачем не було подано жодних документів на спротування вимог позивача. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, про що зазначено у позовній заяві та просить провести розгляд у його відсутність. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, 27 травня 2015 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Розвиток - 2012» було укладено Договір №2/517 про надання фінансової допомоги на зворотній основі (а.с.10). Пунктом 1.1. Договору встановлено, що в порядку та на умовах, визначених цим договором, Сторона - 1 (Позивач) надає Стороні - 2 (Відповідач) фінансову допомогу на зворотній основі, надалі іменується - «Допомога», а Сторона - 2 зобов`язується повернути її в термін, визначений цим Договором. Пунктом 2.1. Договору визначено розмір Допомоги, а саме: розмір Допомоги за цим Договором становить 4 126 919,44 (чотири мільйони сто двадцять шість тисяч дев`ятсот девятнадцять) грн. 44 коп. Частиною 3 Договору визначено порядок надання Допомоги, а саме: п. 3.1. Сторона- 1 зобов`язується надати Допомогу протягом 2 (двох) календарних днів з моменту підписання цього Договору; п. 3.2. Допомога надається шляхом переказу платіжним дорученням грошових коштів на поточний рахунок Сторони - 2; п. 3.1. Допомога вважається наданою з моменту зарахування грошових коштів на поточний рахунок Сторони - 2 в банківській установі, що її обслуговує. 27 травня 2015 року позивачем у відповідності до частини 3 Договору на рахунок відповідача було перераховано грошові кошти в розмірі 4 126919 грн. 44 коп., які були проведені банківською установою 27 травня 2015 року, що підтверджується платіжним дорученням №23049183 від 27.05.2015 (а.с.11). Частиною 4 Договору встановлений строк користування Допомогою, а саме: п. 4.1. строк який надається допомога становить 1 (один) календарний рік з моменту зарахування грошових на на поточний рахунок Сторони - 2 в банківській установі, що її обслуговує. 20 травня 2016 року відповідач надіслав лист позивачу в якому повідомив, про те, що товариство не має можливості виконати свої фінансові зобов`язання перед позивачем, та запропонував підписати додаткову угоду про пролонгацію Договору фінансової допомоги №2/257 (а.с. 12). 26.05.2016 між позивачем та відповідачем було укладено Додаткова угода №1до Договору №2/517 про надання фінансової допомоги на зворотній основі (а.с.13). Відповідно до Додаткової угоди №1 пункт 4.1 Договору був викладений в наступній редакції, а саме: 4.1. Допомога надається на строк до 31 жовтня 2016 року. Відповідно до Додаткової угоди №1 Договір було доповнено п. 5.5., а саме: 5.5. Сторона - 2 може доручити третім особам виконання свого обов`язку по поверненню грошової допомоги, без окремого погодження зі Стороною - 1, в такому разі Сторона - 2 повідомляє Сторону - 1 про доручення третім особам виконання обов`язку про повернення грошової допомоги. Отже, відповідно до умов Договору та Додаткової угоди №1 відповідач повинен був здійснити повернення допомоги позивачу у строк до 31 жовтня 2016 року. Частиною 5 Договору визначено порядок повернення допомоги, а саме: п. 5.1. Сторона - 2 зобов`язується повернути Допомогу в розмірі вказаному у п. 2.1. даного Договору, в строк встановлений п. 4.1. Договору. Так, позивач зазначає, що у квітні 2016 року відповідачем повернуто позивачу грошові кошти в розмірі 250 919 грн. 44 коп., а у липні 2016 року відповідачем повернуто позивачу грошові кошти в розмірі 250 000 грн. 00 коп., що взагалом сума повернутих грошових коштів позивачу становить 500 919 грн. 44 коп. П. 6.2. Договору встановлено, що у разі порушення Стороною - 2 пункту 5.1. даного Договору окрім повернення Допомоги Сторона - 2 сплачує пеню на користь Сторони - 1 у розмірі лікової ставки НБУ за кожен день прострочення виконання зобов`язання. Отже, за період з 01.11.2016 року по 31.08.2019 року відповідач повинен сплатити позивачу пеню в розмірі 1 619 478 грн. 58 коп., за прострочення суми боргу. Окрім цього, позивач зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, по інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином за період з 01.11.2016 року по 31.08.2019 року відповідач повинен сплатити позивачу інфляційні витрати в розмірі 742 604 грн. 80 коп., за прострочення суми боргу та за період з 01.11.2016 року по 31.08.2019 року 3% річних в розмірі 308 160 грн. 33 коп. за відстрочення суми боргу. З врахуванням зазначених обставин справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Розвиток-2012» повинно сплатити [PERSON] заборгованість по Договору №2/517 про надання фінансової допомоги на зворотній основі від 27 травня 2015 року у розмірі 6 296 243 грн. 71 коп., в тому числі основного боргу 3 626 000 грн. 00 коп., пені 1 619 478 грн. 58 коп., інфляційних витрат 742 604 грн. 00 коп., 3% річних 308 160 грн. 33 коп. та сплачений судовий збір. Суд вважає необхідним зазначити, що договір поворотної фінансової допомоги за своєю природою є договором позики, а операції з надання в позику коштів оформляються відповідно до вимог глави 71 ЦК України. Згідно ч. 2 ст.1046 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо сума його не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми ( ч. 1 ст. 1047 ЦК України). Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти) у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та в такій самій якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку , що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У разі порушення зобов`язання згідно вимог статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 15.11.2010 р. № 3-11гс10 наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Розмір інфляційного збільшення суми заборгованості розраховується у відповідності до листа Верховного Суду України від 03.04.1997 р. № 62-97р «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ». Для визначення індексу за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що становлять відповідний період, перемножити між собою. Індекси інфляції розраховуються Міністерством статистики України починаючи з серпня 1991 року щомісячно і публікуються в пресі, зокрема, газеті «Урядовий кур`єр» в період з 5 по 10 число місяця, що йде за звітним. Повідомлені засобами масової інформації з посиланням на Мінстат України ці показники є офіційними і можуть використовуватися для проведення перерахунків грошових сум. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до частини третьої ст. 12, частини першої, шостої ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За встановлених обставин, оскільки відповідач не виконує умови договору у добровільному порядку, заборгованість за договором, підлягає примусовому стягненню. Матеріали справи не містять доказів повного виконання відповідачем зобов`язань за договором. Розмір суми заборгованості, наданий позивачем, відповідачем у в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України не спростований. Отже, станом на 31.08.2019 року заборгованість відповідача перед позивачем за Договором становить 6 296 243 грн. 71 коп., в тому числі основного боргу 3 626 000 грн. 00 коп., пені 1 619 478 грн. 58 коп., інфляційних витрат 742 604 грн. 00 коп., 3% річних 308 160 грн. 33 коп. З врахуванням зазначених обставин справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно з ст. 141 ЦПК України, витрати понесені позивачем з оплати судового збору в розмірі 9 605 грн. 00 коп. підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved