Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми за користування чужими коштами, інфляційних втрат від знецінення грошових коштів та неустойки (пені) за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання. В обґрунтування своїх вимог зіслався на те, що рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 20 січня 2015 року, яке набрало законної сили, вирішено стягнути на його користь з [PERSON], [PERSON] грошову суму, еквівалентну 36 000 доларам США - 567720 (п»ятсот шістдесят сім тисяч сімсот двадцять) гривень. Рішення суду зводиться до сплати відповідачами на його користь грошей, а отже, є грошовим зобов»язанням, яке відповідачі належним чином не виконують. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов»язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування коштами, належними до сплати кредиторові. Відтак, відповідачі мають сплатити пеню, яка згідно п.11.3 договору суперфіцію обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов»язання за кожен день прострочення виконання. Граничний розмір пені згідно ст.1 та 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне викоання грошових зобов»язань» обмежено подвійною обліковою ставкою НБУ, що діяла у період, який сплачується пеня. Оскільки визначені грошові суми сплатити добровільно відповідачі відмовляються, він змушений за захистом своїх суб»єктивних цивільних прав звернутись до суду. З огляду на такі обставини та з урахуванням уточнень до позовної заяви від 10 січня 2018 року, просить постановити рішення про стягнення на його користь з відповідачів [PERSON] та [PERSON] солідарно 174 216,22 грн., а саме: за прострочення виконання грошового зобов»язання 3% річних від простроченої суми за користування чужими грошовими коштами за період з 01.04.2016 року по 01.01.2018 року в сумі 13252,00 грн. (567720 х 3% х 284 дн.), інфляційні втрати від знецінених грошових коштів за період з 01.04.2017 року по 01.01.2018 року, що складає 46 938,05 грн., неустойку (пеню) за кожний день несвоєчасного виконання договірного зобов»язання, обчислену нарівні подвійної облікової ставки НБУ за період з 01.04.2017 року по 01.01.2018 року, що складає 114 026,17 грн., а також витрати на правову допомогу. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги та уточнення до них підтримали, покликаючись на обставини, які викладені в позовній заяві, просили позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Відповідач [PERSON] в судове засідання жодного разу не з'явився, хоч про час і місце розгляду справи повідомлявся в установленому порядку, причину неявки не повідомив. Заслухавши пояснення представників позивача [PERSON] - адвоката [PERSON] та [PERSON], представника відповідача [PERSON] - адвоката [PERSON], з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 20 січня 2015 року, яке набрало законної сили, вирішено стягнути солідарно на користь позивача [PERSON] з [PERSON] та [PERSON] грошову суму, еквівалентну 36 000 доларам США - 567 720 грн. Відповідно до ч.5 ст. 11 ЦК України у відповідачів з 20 січня 2015 року виникли перед позивачем грошові зобов'язання, які вони не виконують належним чином. З пояснень представників позивача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] вбачається, що відповідачі взагалі не виконують свого зобов'язання по сплаті позивачу 567 720 грн. відповідно до зазначеного вище рішення суду по виконанню зобов»язань за договором суперфіцію. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 01 жовтня 2014 року розглянув справу № 6-113цс14 про стягнення суми інфляційних втрат та три проценти річних за несвоєчасне виконання вироку Хмельницького міськрайонного суду від 22 червня 2009 року в частині задоволення цивільного позову про стягнення матеріальної та моральної шкоди. При розгляді даної справи було зроблено наступний правовий висновок, який є обов'язковим для судів загальної юрисдикції. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пункт 3 ч.2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення зобов'язання встановлює завдання майнової та моральної шкоди іншій особі. Задоволення позову про відшкодування заподіяної майнової та моральної шкоди зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов'язанням Згідно із ч.2 ст. 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 24 жовтня 2011 року у справі №6-38цс11. Відтак, вимоги позивача [PERSON] про стягнення з відповідачів на його користь інфляційних втрат та трьох процентів річних, суд вважає такими, що підлягають до задоволення в повному обсязі. Згідно наведеного позивачем [PERSON] розрахунку, який не оспорювався в судовому засіданні ні відповідачами, ні їх представником, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] підлягає стягненню 174 216,22грн., з яких 13 252,00 грн. - 3% річних, 46938,05 грн. - інфляційні втрати, 114,026,17 грн. - неустойка (пеня), та 1780,00 грн. - витрати на правову допомогу.

Outcome: approved