Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] та [PERSON] звернулися в суд з позовом до АТ «Оператор газорозподільної системи «Хмельницькгаз» (далі АТ «Хмельницькгаз»), в якому просить зобов`язати АТ «Хмельницькгаз» встановити безкоштовно індивідуальний лічильник обліку газу за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову посилається на те, що позивачка [PERSON] проживає у квартирі [ADDRESS] та співвласником даної квартири є її син [PERSON] , однак фактично не проживає. Квартира належить на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 26.11.1996 року. У Свідоцтві про право власності на житло прізвища позивачів зазначено, як « [PERSON] », однак згідно Свідоцтва про переміну прізвища, імені, по батькові від 06.06.2001 року серії [NUMBER] , позивачка змінила прізвище на « [PERSON] ». Позивач [PERSON] також змінив прізвище із « [PERSON] » на « [PERSON] » на підставі Свідоцтва про переміну прізвища, імені, по батькові від 29.08.2001 року серії [NUMBER] . Що стосується третього співвласника квартири, зазначають, що згідно свідоцтва про право власності на житло [PERSON] , який також є сином позивачки, також змінив прізвище на « [PERSON] » згідно Свідоцтва про переміну прізвища, імені, по батькові від 27.08.2003 серії [NUMBER] , однак помер [INFO] . У 2017 році в будинку, в якому проживає [PERSON] , встановлено загальнобудинковий лічильник газу, хоча збори власників квартир не проводилися і відповідне рішення про встановлення загальнобудинкового лічильника газу не приймалося. У січня 2019 року позивачка [PERSON] подала відповідачеві заяву із вимогою встановити квартирний лічильник газу за адресою її проживання. 04.02.2019 року позивач отримала відповідь, в якій відповідач повідомляє, що у разі незгоди власника квартири розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок він може встановити в квартирі лічильник газу (вузол обліку) окремо на квартиру за власні кошти. У червні 2021 року позивачка [PERSON] повторно звернулася до відповідача із вимогою встановити індивідуальний лічильник обліку газу у її квартирі. 18.06.2021 року отримала відповідь, що безкоштовне встановлення індивідуальних лічильників не буде. Відповідно до п. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», вони мають право на встановлення індивідуального лічильника газу для приготування їжі та відповідно до п. 1 ст. 3 даного Закону має право на встановлення такого газового лічильника безкоштовно, за рахунок коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території. Постановою НКРЕКП № 453 від 24.03.2016 року АТ «Хмельницькгаз» встановлено тарифи на послуги розподілу природного газу та структуру вказаного тарифу. Згідно з Додатком до вказаної постанови до структури тарифу на послуги розподілу природного газу АТ по газопостачанню та газифікації «Хмельницькгаз» входять витрати на забезпечення обліку природного газу, які включають встановлення лічильників газу населенню. Позивач вважає, що АТ «Хмельницькгаз» своїми діями порушує їхні права споживача комунальних послуг і не виконує взяті на себе зобов`язання та Закон України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», оскільки згідно зі ст.ст. 2, 6 цього Закону АТ «Хмельницькгаз» зобов`язаний встановити за власний рахунок саме квартирні прилади обліку газу в квартирі споживача. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 13.07.2021 року постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні та зазначив, що правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу та здійснення контролю за використанням ресурсів імпортованого природного газу і природного газу власного видобутку визначено Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» від 16.06.2011 року. При цьому Закон не покладає на відповідача АТ «Хмельницькгаз» обов`язку невідкладного встановлення індивідуального газового лічильника у квартирі позивачів за її вимогою. Таким чином, позивачі звернулись до суду із позовом передчасно. Водночас відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» передбачено, що побутові споживачі природного газу - фізичні особи (населення) можуть самостійно забезпечити встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу (індивідуальних лічильників) з подальшою компенсацією таких витрат за рахунок коштів, які ними сплачуються за тарифом на розподіл природного газу. Порядок і розміри компенсації витрат на придбання та встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу для споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) встановлюються Кабінетом Міністрів України (ч. 3 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу»). Відповідно до п. 4 Тимчасового Положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року № 620 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 2016 року №46), у разі незгоди власника квартири (будинку) розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок (групу будинків) він може встановити квартирний лічильник газу (вузол обліку) окремо на квартиру (будинок) за власні кошти Таким чином, позивач має право встановити квартирний прилад обліку газу за свої кошти. Щодо встановлення загальнобудинкового лічильника газу вказують, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону (в редакції, що діяла на момент встановлення загальнобудинкового лічильника за адресою позивачів) суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані були забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується, зокрема тільки для приготування їжі - до 01.01.2018 року. В ч. 1 ст. 6 Закону не зазначено право абонента на індивідуальний лічильник газу, мова йде саме про обов`язок оператора ГРМ забезпечити встановлення як індивідуальних, так і загальнобудинкових лічильників газу, що забезпечить 100% облік спожитого газу населенням. Враховуючи вищевикладене, суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл газу на відповідній території, зобов`язані були в термін до 01.01.2018 року для зазначеної групи населення забезпечити встановлення лічильників газу (індивідуальних або загальнобудинкових), що мало забезпечити 100% обліку спожитого природного газу населенням. Згідно п. 1 ч. 1 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» для ефективного виконання завдань державного регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг Регулятор приймає обов`язкові для виконання рішення з питань, що належать до його компетенції. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 17 Закону «Про НКРЕКП» Регулятор має право приймати рішення з питань, що належить до його компетенції, які є обов`язковими до виконання. Постановою НКРЕКП від 24.03.2016 року № 413 (зі змінами) затверджено План розвитку газорозподільної системи ПАТ «Хмельницькгаз» на 2016-2025 роки та джерела його фінансування по розділах. У І розділі Плану розвитку на 2016-2025 роки (Інвестиційна програми ПАТ «Хмельницькгаз» на 2016 рік), було передбачено з урахуванням технічних та економічних чинників загальнобудинковий лічильник за адресою: [ADDRESS] . План розвитку на 2016-2025 роки доступний на сайті АТ «Хмельницькгаз» за посиланням https://km.dsoua.eom/ua/files/11551/1 (п. 4.3.1.588 - будинок Позивача). Пунктом 5.4 глави 5 розділу IX Кодексу газорозподільних систем визначено, що за ініціативи балансоутримувача (управителя) або оператора ГРМ та за їх рахунок в багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків (гуртожитків), мешканці яких в повному обсязі чи частково розраховуються за нормами споживання, або для цілей складання загального балансу споживання природного газу може бути організований та встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу. Балансоутримувач (управитель) не може відмовити оператору ГРМ в організації та встановленні загальнобудинкового вузла обліку природного газу, якщо ці заходи здійснюються за рахунок оператора ГРМ. У разі наявності вузла обліку газу, встановленого для ведення такого обліку в багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків або гуртожитків, визначення об`єму спожитого природного газу мешканцями зазначених об`єктів здійснюється відповідно до Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року № 620 (далі - Тимчасове положення). Відповідно до викладеного вище, в будинку позивачів в березні 2017 року було встановлено загальнобудинковий лічильник газу. 19.01.2018 року, тобто після встановлення загальнобудинкового вузла обліку природного газу в будинку Позивача, набрали чинності зміни до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» які були внесені Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» щодо порядку встановлення лічильників споживачам природного газу» від 21.12.2017 року № 2260-VІІІ. Так, змінами до Закону було доповнено статтю 2 Закону новою частиною другою, згідно з якою з метою забезпечення комерційного обліку природного газу для населення суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, оснащують споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) індивідуальними лічильниками газу. Загальнобудинковий лічильник газу може бути встановлений лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку в порядку, визначеному ст. 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Звертаємо увагу, що відповідно до положень ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Таким чином, у будинку позивача забезпечено облік природного газу відповідно до вимог Закону в редакції, що існувала на момент виникнення спірних правовідносин. Крім того, відповідач зазначає у відзиві, щодо посилання позивача на постанову НКРЕКП №153 від 24.03.2016 року, про наступне. Відповідно до п. 32 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу» державним Регулятором ринку природного газу є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Згідно ч. 1 ст. 4 зазначеного Закону - державне регулювання ринку природного газу здійснює Регулятор у межах повноважень, визначених цим Законом та іншими актами законодавства. Частиною 3 ст. 4 зазначеного Закону встановлено, що до компетенції Регулятора ринку природного газу зокрема належить: затвердження та оприлюднення у встановленому порядку методології визначення тарифів на послуги транспортування природного газу для точок входу і точок виходу, методологій визначення тарифів на послуги розподілу та встановлення тарифів, які повинні забезпечити необхідні інвестиції в газотранспортні та газорозподільні системи, газосховища, а також установку LNG. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» до повноважень НКРЕКП належить, зокрема, встановлення державних регульованих цін і тарифів на товари (послуги) суб`єктів природних монополій та інших суб`єктів господарювання, що провадять діяльність на ринках у сферах енергетики та комунальних послуг. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та ст. 9 Закону України «Про природні монополії» тарифи повинні бути економічно обґрунтованими і встановлювати таким чином, щоб забезпечити ліцензіату відшкодування його обґрунтованих витрат. Статтею 9 Закону України «Про природні монополії» встановлено, що орган, який здійснює державне регулювання діяльності суб`єктів природних монополій, під час регулювання цін (тарифів) на товари суб`єкта природної монополії враховує витрати, які згідно з Податковим кодексом України враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування податком на прибуток підприємств (крім витрат, визначених частиною третьою цієї статті); податки і збори (обов`язкові платежі) до бюджетів та державних цільових фондів; вартість основних засобів, амортизацію, потреби в інвестиціях визначених у встановленому порядку; очікуваний прибуток від можливої реалізації товарів за різними цінами (тарифами), тощо. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» у разі застосування будь-якого способу державного регулювання цін порядки (методики) формування розрахунку та встановлення тарифів повинні забезпечити покриття економічно обґрунтованих витрат, залучення необхідних інвестицій, дотримання екологічних вимог, вимог якості та безпеки, обґрунтованої прибутковості. Частиною ст. 4 Закону України «Про ринок природного газу» передбачено, що ціни на ринку природного газу, що регулюються державою (зокрема тарифи на послуги з розподілу), повинні бути: 1) недискримінаційними; 2) прозорими; 3) встановленими з урахуванням вимог цілісності газотранспортної системи виходячи із економічно обгрунтованих та прозорих витрат відповідного суб`єкта ринку природного газу та з урахуванням належного рівня рентабельності, а також, де це можливо, встановленими з урахуванням зіставлення з показниками аналогічних категорій регульованих цін встановлених Регулятором для інших суб`єктів ринку природного газу, або таких, що діють на ринках природного газу інших держав. АТ «Хмельницькгаз», як суб`єкт природної монополії, обмежений у своєму праві здійснення інших видів господарської діяльності (розділ II Ліцензійних умов провадження господарської діяльності із зберігання (закачування, відбору) природного газу, затверджених постановою НКРЕКП 16.02.2017 року №201), зважаючи що діяльність з розподілу природного газу здійснюється відповідачем в умовах імперативного державного регулювання, в тому числі, в частині встановлення тарифів на транспортування природного газу газорозподільними мережами (ст. 4 Закону «Про ринок природного газу» ст. ст. 4, 8-10 Закону «Про природні монополії» загальні норми, які вказують що розподіл газу -монополія та що державну політику на ринку газу визначають та здійснюють Міненерго та НКРЕКП), тариф на розподіл природного газу є основним джерелом фінансування діяльності відповідача. Так, пп. 16 п. 2.2 розділу 2 «Вимоги до провадження господарської діяльності з розподілу природного газу» Ліцензійних умов з розподілу природного газу містить вимогу до АТ «Хмельницькгаз» при провадженні ліцензованої діяльності дотримуватися такої вимоги як використовувати кошти, отримані за рахунок надання послуг розподілу природного газу, передбачені структурою тарифу (річної планової тарифної виручки) у визначеному розмірі та за цільовим призначенням. Установлення факту нецільового використання коштів, передбачених структурою тарифу є підставою для перегляду тарифу НКРЕ у бік зменшення (підпункт 4.3.3 пункту 4.3 Процедури встановлення та перегляду тарифів на послуги з транспортування, розподілу, постачання природного газу, закачування, зберігання та відбору природного газу, затвердженої постановою НКРЕ від 03.04.2013р. №369). Нецільовим використанням коштів є використання коштів, передбачених установленою структурою тарифу на інші цілі (абзац шостий пункту 1.4 Процедури 369). Таким чином відповідач зазначає, що не має змоги без порушення законодавства встановлювати індивідуальні лічильники газу з інших джерел, ніж відповідна складова на зазначену потребу в затверджену тарифі, оскільки всі кошти, які надходять до них в оплату за розподіл природного газу мають відповідне цільове призначення, якого АТ «Хмельницькгаз» повинне дотримуватись. Враховуючи вище викладене, позовні вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та такими що не підлягають задоволенню. Крім того, відповідач подав клопотання про закриття провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України (відсутність предмету спору). Позивач [PERSON] подала відповідь на відзив відповідача у якому пояснила, що відповідач, обґрунтовуючи свою позицію, посилається на те, що Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» на нього не покладено обов`язок невідкладного встановлення індивідуального газового лічильника у помешканні позивачів за їх вимогою. Проте, не бере до уваги, що позов стосується не лише коректного виконання програми встановлення індивідуальних газових лічильників, а в першу чергу захисту їх прав як споживача товарів і послуг, адже позов подано в межах Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначають, що відповідач саме нав`язує самостійне встановлення газового лічильника, однак, позивачка [PERSON] є пенсіонеркою, отримує пенсію в розмірі 2\~200 грн. на місяць, а вартість встановлення лічильника складає близько 7 000 грн., що для неї занадто великі витрати. Також відповідач зазначає, що обов`язок встановити лічильники продовжено до 01.01.2023 року, а відтак, на час звернення до суду із позовом строк виконання зобов`язання не сплив. Однак, посилання відповідача на дану обставину є безпідставним, оскільки зазначена обставина не може обмежувати право позивача як споживача на встановлення у будь-який час індивідуального приладу обліку природного газу до закінчення вказаного терміну. Також просить суд зауважити, що на свої письмові вимоги встановити індивідуальний лічильник обліку газу, двічі позивачка отримувала від відповідача листи, якими фактично відмовлено у задоволенні її законної вимоги з посиланням на те, що на будинку встановлений загальнобудинковий лічильник. Отже на момент її звернення до суду її право вже було порушене вказаними відмовами. Таку ж позицію про неможливість встановлення у її помешканні за кошти відповідача індивідуального лічильника газу викладено відповідачем і у відзиві на позов. Такий висновок цілком узгоджується з правовою позицією Верховного суду у справі № 212/5712/17, постанова від 20.02.2019 року. Зміст статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» свідчить про наявність безумовного обов`язку відповідних суб`єктів господарювання газорозподільних організацій забезпечити встановлення лічильників для такої категорії споживачів природного газу як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшуковувати джерела фінансування приладів та робіт, які підлягають встановленню, або забезпечувати цими приладами відповідних суб`єктів господарювання. Такий же правовий висновок про те, що стаття 6 даного Закону визначає обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку, зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року (справа № 214/2435/17). \~ \~ \~ \~ Встановлення в будинку, де позивачі проживають, будинкового приладу обліку природного газу, не звільняє відповідача з урахуванням вимог Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», від обов`язку встановити індивідуальний лічильник газу у їх помешканні. Саме на відповідача покладено обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів до залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним. У розділі 2 свого відзиву відповідач стверджує, що статтею 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», не встановлено право позивачів саме на індивідуальний лічильник. Статтею ж 2 цього Закону визначено, що з метою забезпечення комерційного обліку природного газу для населення суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, оснащують споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) індивідуальними лічильниками газу. Загальнобудинковий лічильник газу може бути встановлений лише за згодою співвласників. А відтак, вбачається, що відповідач маніпулює поняттями «загальнобудинковий лічильник» та «індивідуальний лічильник», вчиняючи заміну цих понять одне одним. Відповідач також посилається на Постанову НКРЕКП від 30.12.2020 року № 2784, якою не затверджено витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню. На думку позивачів, це в більшій мірі підтверджує те, що відповідач і НКРЕКП не вчиняють дій щодо пошуку джерел фінансування для оснащення квартир індивідуальними лічильниками, ніж про обґрунтованість відмови в їх встановленні. Така бездіяльність і спричиняє порушення їх прав. Крім того, вимоги статті 6 Закону «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» мають вищу юридичну силу, ніж рішення Національної комісії, яка здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Ці вимоги зобов`язують відповідача забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, в яких газ використовується тільки для приготування їжі. Також зазначає, що відповідач подав клопотання про залучення у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП), однак позивачі вважають, що до вказаного клопотання не надано до суду доказів про повідомлення НКРЕКП про відкриття провадження у справі та направлення для них копії заяви про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 04.10.2021 року у задоволенні клопотання акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Хмельницькгаз» про залучення до участі в справі третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг відмовлено. Відповідач подав заперечення на відповідь позивачів, у якому повторно просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивачів. Суд, дослідивши докази у справі, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з ч. 1 ст.\~5\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. За змістом статті 21\~цього Закону права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Відповідно до п. 3, 4, 7 ч. 1 ст.\~21\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином. Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу ГРС Оператор ГРМ - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління. За змістом ст.1\~Закону України\~«Про забезпечення\~комерційного обліку\~природного газу» споживачі природного газу - це фізичні особи (населення), фізичні особи-підприємці та юридичні особи, які відповідно до договору користуються послугами з газопостачання та використовують природний газ для приготування їжі, опалення, підігріву води, а також як паливо або сировину. Судом встановлено, що позивач проживає в квартирі по [ADDRESS] , яка належить позивачам на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26.11.1996 року, є споживачами природного газу, а відповідач ПАТ «Хмельницькгаз» - Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачання. У Свідоцтві про право власності на житло прізвища позивачів зазначено, як « [PERSON] », однак згідно Свідоцтва про переміну прізвища, імені, по батькові від 06.06.2001 року серії [NUMBER] , позивачка [PERSON] змінила прізвище із « [PERSON] » на « [PERSON] » та позивач [PERSON] змінив прізвище із « [PERSON] » на « [PERSON] » на підставі Свідоцтва про переміну прізвища, імені, по батькові від 29.08.2001 року серії [NUMBER] . Третій співвласник [PERSON] також змінив прізвище на « [PERSON] », згідно Свідоцтва про переміну прізвища, імені, по батькові від 27.08.2003 серії [NUMBER] , однак помер [INFO] , згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 04.12.2012 року. У 2017 році в будинку, в якому зареєстровані позивачі, відповідачем встановлено загальнобудинковий лічильник газу, що сторонами не оспорюється. 04 лютого 2019 року позивачка [PERSON] подавала відповідачеві заяву із вимогою встановити індивідуальний лічильник газу. Відповіддю від 04.02.2019 року відповідач повідомив, що у разі незгоди власника квартири розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок він може встановити в квартирі лічильник газу (вузол обліку) окремо на квартиру за власні кошти. Позивачами повторно у червні 2021 року було направлено заяву із вищевказаною вимогою, однак відповідачем було повторно відмовлено. У преамбулі Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зазначено, що цей Закон регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг. Згідно з п.1 ч.2 ст.8 Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» виконавець комунальної послуги зобов`язаний: забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів. Закон України\~«Про забезпечення\~комерційного обліку\~природного газу» визначає правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу та здійснення контролю за використанням ресурсів імпортованого природного газу і природного газу власного видобутку. Відповідно до\~ст.\~6 Закону\~України «Про\~забезпечення комерційного\~обліку природного\~газу» в редакції\~від 28.03.2021\~року суб`єкти\~господарювання,\~що здійснюють\~розподіл природного\~газу на\~відповідній території,\~зобов`язані\~забезпечити встановлення\~лічильників газу\~для населення,\~що проживає\~у квартирах\~та приватних\~будинках,\~в яких\~газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - до 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - до 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - до 1 січня 2023 року. Зміст статті 6\~Закону України\~«Про забезпечення\~комерційного обліку\~природного газу» свідчить про наявність безумовного обов`язку відповідних суб`єктів господарювання - газорозподільних організацій забезпечити встановлення лічильників для такої категорії споживачів природного газу як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. Разом з тим, таких споживачів не зобов`язано відшуковувати джерела фінансування приладів та робіт, які підлягають встановленню, або забезпечувати цими приладами відповідних суб`єктів господарювання. При цьому норми цього Закону мають вищу юридичну силу, ніж рішення Національної комісії, яка здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Саме такий правовий висновок про те, що ст. 6 даного Закону визначає обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку, зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 листопада 2018 року (справа № 214/2435/17), і відповідно до ч. 4 ст.\~263\~ЦПК України суд враховує його при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Отже, встановлення АТ «Хмельницькгаз» в будинку по [ADDRESS] , в якому проживає позивачка [PERSON] та співвласником якової є позивач [PERSON] , будинкового приладу обліку природного газу не звільняє відповідача від обов`язку встановити індивідуальний лічильник газу позивачу. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню та необхідно зобов`язати акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Хмельницькгаз» встановити безкоштовно індивідуальний лічильник обліку газу споживачу [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Крім того, відповідачу слід відмовити у задоволенні клопотання про закриття провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України (відсутність предмету спору), оскільки відсутні підстави для такого закриття. При поданні позову позивачі були звільнені від сплати судового збору на підставі\~ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved