Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

У липні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON], таким що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS]. Позовну заяву обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 07.06.2017 року. Відповідач [PERSON] є дядьком позивача, зареєстрований у вказаному будинку з дозволу колишнього власника, близько 28 років фактично проживає в [ADDRESS] зі своєю сім'ю, добровільно знятися з реєстрації не бажає. Через реєстрацію відповідача позивач не має змоги вільно розпоряджатися своїм майном, оформити субсидію на оплату комунальних послуг, а тому звернулася до суду за захистом свого цивільного права. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися, представника позивача подала заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи (а.с.23). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. (а.с.29) В зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності сторін, що відповідає положенню ст. ст. 280, 281 та ч. 4 ст. 223 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку номер [ADDRESS], що підтверджується копією рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 07.06.2017 року та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №92563036 від 21.07.2017 року (а.с.6-8,9) Згідно з довідками Виконавчого комітету Марківської сільської ради Баранівського району Житомирської області №583 від 08.04.2016 року та №1015 від 28.07.2016 року [PERSON], зареєстрований за адресою [ADDRESS] , однак не проживає за місцем реєстрації близько 20 років (а.с.4,5). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). У відповідності до ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Вказаний вище закон є спеціальним актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 даного закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язана з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом визнання відповідача за позовом такими, що втратила право користуватись житловим приміщенням, не суперечить положенням статті 391 та ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК України, якщо особа не проживає в жилому приміщенні без поважних на те причин понад встановлені законом строки, вона може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Відповідач не є членом сім'ї позивача, не є власником (співвласником) або наймачем спірного житлового будинку, не проживає у спірному будинку близько 20 років, його особистих речей там немає, а тому його необхідно визнати такими, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] На підставі ст. 41 Конституції України, ст. 391 ЦК України,

Outcome: approved