Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-02 00:00:00

У листопаді 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа - Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом, в якій з урахуванням наданих уточнень просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO], на: 3/8 частини трикімнатної квартири [ADDRESS], площею 51,1 кв.м.; 3/8 частини гаража [NUMBER], корисною площею 40,2 кв.м., що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул. Железнодорожна в ГБК кооператив «Дорожник»; 3/8 частини автомобіля ВАЗ 21043, державний номер [NUMBER] на ім'я [PERSON], 1993 року випуску; 3/8 частини грошових внесків у іноземній валюті та у гривнях на ім'я відповідача, які знаходяться у ПАТ КБ «Приват Банк», Ощадбанк, Укрексімбанк, Райффайзенбанк Аваль, Банк «Новий». Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2015 року позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за ним права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO], на 3/8 частини грошових внесків у іноземній валюті та у гривнях на ім'я [PERSON], які знаходяться у Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк», Публічного акціонерного товариства «Ощадбанк», Публічного акціонерного товариства «Укрексімбанк», Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» та Публічного акціонерного товариства Акціонерного комерційного банку «Новий», - були залишені без розгляду (т. 1, а.с. 132-133). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2016 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа: Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності за заповітом, було задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO], на 3/8 частини трикімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 51,1 кв.м. (т. 1, а.с. 151-154). Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2016 року було виправлено описку у вищевказаному рішенні суду від 18 січня 2016 року та доповнено резолютивну частину рішення наступним абзацом: «В задоволенні решти позовних вимог [PERSON] - відмовити.» (т. 1, а.с. 175). Також, 01 березня 2016 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська було прийнято додаткове рішення, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в сумі 750,00 грн. (т. 1, а.с. 173-174). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2016 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2016 року було залишено без змін (т. 1, а.с. 247-248). Постановою Верховного Суду від 21 лютого 2018 року касаційну скаргу [PERSON] було задоволено частково. Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання за ним права власності у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO] на: 3/8 частини гаража [ADDRESS]; 3/8 частини автомобіля «ВАЗ 21043», реєстраційний номер [NUMBER], - скасовано та справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 2, а.с. 30-35). Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2018 року справу прийнято до провадження судді Черкез Д.Л. та призначено до розгляду (т. 2, а.с. 65). Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2018 року забезпечено позов та накладено арешт на 3/8 частини гаража [NUMBER], корисною площею 40,2 кв.м., що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул. Железнодорожна в ГБК кооператив «Дорожник» та 3/8 частини автомобіля ВАЗ 21043, державний номер [NUMBER], 1993 року випуску (т. 2, а.с. 118-119). 24 липня 2018 року позивач [PERSON] подав до суду уточнену позовну заяву про визнання права на спадкування за заповітом та витребування спадкового майна. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що позивач [PERSON] є сином [PERSON]. Його мати - [PERSON] померла [INFO]. [PERSON] залишила заповіт, який був посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Ларисою Анатоліївною 02 березня 2010 року. За вказаним заповітом мати позивача заповідала усе своє майно позивачу [PERSON] За заявою до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 25.12.2013 року позивач прийняв спадщину і набув право на спадкування за заповітом усього майна, що залишилося після смерті [PERSON], за винятком обов'язкової частки у спадщині. Відповідач у справі - [PERSON] з 26 серпня 1994 року перебував у зареєстрованому шлюбі зі спадкодавцем [PERSON] по день її смерті. На час відкриття спадщини він досяг пенсійного віку, а відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Таким чином, після смерті [PERSON] залишилось два спадкоємці за законом: [PERSON] - вдівець, та позивач [PERSON] - син. Позивач не оспорює права [PERSON] на спадкування обов'язкової частки у спадщині. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі спадкодавець [PERSON] з відповідачем [PERSON] придбали у спільну сумісну власність автомобіль ВАЗ 21043, державний номер [NUMBER], 1993 року випуску. Згідно з повідомленням Управління Державтоінспекції ГУМВС в Дніпропетровській області № 14/5127 від 05.08.2015 року автомобіль було зареєстровано 13.11.1996 року за [PERSON] на підставі довідки-рахунку № НВК 573250 від 13.11.1996 року. Ринкова вартість автомобіля становить 32 000,00 грн. Також, під час шлюбу за договором купівлі-продажу від 03.10.1997 року було придбано гараж [NUMBER], корисною площею 40,2 кв.м., що знаходиться в м. Дніпрі, вул. Залізнична, 1, в Автогаражному кооперативі «Дорожник». Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Отже, до складу спадщини входить ? частка спадщини спадкодавця [PERSON] у праві спільної сумісної власності на зазначене майно, яке було нажите під час шлюбу з відповідачем у період з 26 серпня 1994 року по 13.12.2013 року. З урахуванням змісту заповіту, кількості спадкоємців за законом та права відповідача на спадкування обов'язкової частки у спадщині, відповідач [PERSON] вправі спадкувати 1/8 частину від усього майна, нажитого під час шлюбу, а позивачу належить право на спадкування частки у розмірі 3/8 частини. Як стало відомо позивачу із зібраних у справі доказів, відповідач [PERSON], користуючись тим, що правовстановлюючі документи на спільне майно видані на його ім'я, здійснив незаконне відчуження спірного майна. Так, згідно з повідомленням Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області МВС України від 19.08.2016 року станом на 08.08.2016 року автомобіль «ВАЗ 21043», номерний знак [NUMBER], червоного кольору, 1993 року випуску, номер кузова [NUMBER], був зареєстрований 13.11.1996 року за громадянином [PERSON]. 24.11.2015 року автомобіль знято з обліку для реєстрації, а 26.11.2015 року його зареєстровано за громадянином [PERSON], з новим номерним знаком [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 26.11.2015 року. Таким чином, на час відчуження [PERSON] автомобіля [PERSON], частка у розмірі 3/8 зазначеного автомобіля входила до складу спадщини, належала позивачу у зв'язку з прийняттям спадщини і була незаконно відчужена відповідачем [PERSON] на користь відповідача [PERSON] Оскільки 3/8 спірного автомобіля вибула з володіння позивача всупереч його волі, вона підлягає витребуванню від набувача [PERSON], за яким на теперішній час зареєстрований спірний транспортний засіб, а за позивачем має бути визнане право власності на зазначену частку спірного автомобіля. Крім того, під час шлюбу спадкодавця з відповідачем [PERSON] за договором купівлі-продажу від 03.10.1997 року подружжя набули у власність гараж [NUMBER], корисною площею 40,2 кв. м., що знаходиться в м. Дніпрі, вул. Залізнична, 1 в АГК «Дорожник». Згідно з довідкою, наданою Головою правління ГСК «Дорожник» Колєсніком О.Б. від 12.07.2018 року б/н, на теперішній час вищевказаним гаражем володіє відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15.05.2013 року. Факт укладення договору купівлі-продажу гаража 15.05.2013 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON] не підтверджений належними доказами і заперечується позивачем. [PERSON] отримав у володіння спірне спадкове майно без відповідних правових підстав, але на час нового розгляду справи вважає себе його власником. У той же час [PERSON] вчинив нікчемний правочин щодо передання гаража [ADDRESS] без згоди іншого співвласника. У зв'язку з викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить: визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]: на 3/8 частини гаража [NUMBER], корисною площею 40,2 кв. м., що знаходиться в [ADDRESS], набутого [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 03.10.1997 року і зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записаного в реєстрову книгу Г-34 за реєстровим № 84, витребувавши 3/8 частини зазначеного гаража з чужого незаконного володіння [PERSON]; на 3/8 частини автомобіля ВАЗ 21043, 1993 року випуску, державний номер [NUMBER], зареєстрований на ім'я [PERSON] та витребувати зазначене майно з чужого незаконного володіння [PERSON]. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2018 року до участі у розгляді справи у якості співвідповідача залучено [PERSON]. (т. 2, а.с. 109). 06 серпня 2018 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Договір купівлі-продажу спірного гаражу був укладений на товарній біржі, однак в матеріалах справи відсутня його копія. Договір нотаріально посвідчений не був, що свідчить про його нікчемність. Тому вважає, до визнання договору купівлі-продажу дійсним за заявою особи, яка виконала його умови, спірний гараж не може бути предметом судового розгляду. Спірний автомобіль був проданий [PERSON], який на цей час є його власником та добросовісним набувачем. Майно не може бути витребуване у добросовісного набувача. Крім того, договір купівлі - продажу автомобіля не визнаний недійсним, відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, сторони не приведені до того стану, який саме вони мали до вчинення правочину, тому немає правових підстав для витребування його частки у відповідача [PERSON]. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Тому, в заявленому вигляді позовні вимоги щодо автомобіля не підлягають задоволенню. 08 серпня 2018 року позивач [PERSON] надав на адресу суду відповідь на відзив, в якому зазначив наступне. Відсутність у матеріалах справи копії договору купівлі-продажу гаража [NUMBER], розташованого по вул. Залізничній, 1, у м. Дніпрі від 03.10.1997 року, не є підставою для відмови у позові, оскільки цей договір не оспорюється сторонами і не є предметом спору у цивільній справі. Посилання відповідача на те, що оскільки договір купівлі-продажу гаража, придбаного [PERSON] на товарній біржі, нотаріально посвідчений не був і тому є нікчемним, не відповідають вимогам законодавства, яке діяло на час укладення зазначеного договору. Представник відповідача посилається на те, що спірний автомобіль був проданий [PERSON], який на цей час є його власником та добросовісним набувачем. На теперішній час [PERSON] не надав суду жодних доказів своєї добросовісності як набувача майна. На момент відкриття спадщини спірний автомобіль був зареєстрований за відповідачем [PERSON], відтак належав подружжю на праві спільної сумісної власності, і на 1/2 його частину відкрилась спадщина. [PERSON] не вжив заходів щодо з'ясування кола осіб, яким належать права на зазначений транспортний засіб, не отримав згоди усіх співвласників і на цей час факт добросовісності [PERSON] як набувача спірного майна судом не встановлений. Посилання на те, що договір купівлі-продажу автомобіля не визнаний недійсним відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, сторони не приведені до первісного стану, також не є переконливим, оскільки ст.ст. 387 та 388 ЦК України не передбачає умовою задоволення віндикаційного позову визнання недійсними договорів купівлі-продажу між учасниками договірних відносин: [PERSON] та [PERSON] Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав, наведених в уточненій позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що відповідач позовні вимоги не визнає, проти позову заперечувала та просила суд відмовити [PERSON] у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особа - Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, раніше надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] у м. Дніпропетровську, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Красногвардійським районним РАЦС м. Дніпропетровська 14 червня 1962 року, актовий запис № 1224 (т. 1, а.с. 8). У вищевказаному свідоцтві про народження батьками [PERSON] зазначені: батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Отже, судом встановлено, що позивач [PERSON] є рідним сином [PERSON]. 02 березня 2010 року [PERSON] було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 2-425, в якому вона заповіла все належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов'язки, а також ті майнові права та обов'язки, які належатимуть їй, [PERSON] (т. 1, а.с. 7). [INFO] мати позивача - [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 20 грудня 2013 року, актовий запис № 8535 (т. 1, а.с. 6). Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. При цьому, спадкування за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частинами 1 та 2 статті 1235 ЦК України визначено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Слід звернути увагу на те, що цивільним законодавством гарантовано власнику на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, але водночас і встановлено певні обмеження щодо права розпоряджатися своєю власністю, тобто визначено обмеження волі заповідача, шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов'язкову частку у спадщині. Відповідач [PERSON], [INFO], був чоловіком померлої [PERSON] по день її смерті, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу серії [NUMBER], виданим 26 серпня 1994 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Красногвардійської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська, актовий запис № 473, в якому зазначено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 26 серпня 1994 року (т. 1, а.с. 10). На момент відкриття спадщини відповідач [PERSON] досяг 73-річного віку, тобто пенсійного віку та був пенсіонером. Вказана обставина визнавалася позивачем по справі. Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). До осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані інвалідами в установленому порядку. Отже, відповідач [PERSON] на момент відкриття спадщини після померлої [PERSON] був непрацездатним, а отже з урахуванням положень ч. 1 ст. 1241 ЦК України, він мав право на обов'язкову частку у спадщині своєї померлої дружини - [PERSON] незалежно від змісту заповіту, у розмірі половини частки, яка належала б йому при спадкуванні за законом. Вищевказані обставини визнавалися та не заперечувалися сторонами у справі, а тому дані обставини не підлягають доказуванню у відповідності до приписів ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Отже, судом встановлено, що спадкоємцями після смерті [PERSON] були позивач [PERSON], який є сином померлої, та відповідач [PERSON], який є чоловіком померлої. Щодо визначення розміру часток позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] у спадщині [PERSON], суд виходить з наступного. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. З викладеного вбачається, що позивач та відповідач [PERSON] є спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] У випадку спадкування за законом позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] як єдині спадкоємці мали б успадкувати все майно померлої [PERSON] в рівних частках, тобто по ? частині від усього спадкового майна, оскільки частиною 1 статті 1267 ЦК України визначено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Однак, оскільки [PERSON] залишила заповіт на ім'я позивача [PERSON], то відповідач, як непрацездатна особа на момент відкриття спадщини, повинен був успадкувати половину від ? частини спадкового майна, яка б належала йому у випадку спадкування за законом. Таким чином, розмір обов'язкової частки відповідача [PERSON] у спадщині після смерті дружини - [PERSON] складав 1/4 частину всього спадкового майна (1/2 від 1/2 = 1/4) незалежно від змісту заповіту. При цьому, розмір частки позивача [PERSON] у спадщині після смерті матері [PERSON] склав 3/4 частин всього спадкового майна (1 - 1/4 = 3/4). Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] у встановлений законом строк звернулись до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлої [INFO]. 17 грудня 2013 року Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 906/2013 щодо майна померлої [INFO] [PERSON], що підтверджується Витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі № 36123046 від 17 грудня 2013 року (т. 1, а.с. 9). Однак, постановою від 24 жовтня 2014 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Янковою І.В. [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO], оскільки позивачем не надані правовстановлюючі документи на спірне нерухоме майно (т. 1, а.с. 5). У зв'язку з викладеним позивач [PERSON], з метою захисту своїх спадкових прав, у листопаді 2014 року звернувся до суду позовною заявою про визнання права на спадкування за заповітом. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що позивач від спадщини не відмовлявся та у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті своєї матері - [PERSON], яка померла [INFO], звернувшись до нотаріуса з відповідною заявою. Так, [PERSON], померлій [INFO], належала 1/2 частина квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 25 грудня 1997 року Виконкомом міської ради народних депутатів на підставі розпорядження від 25 грудня 1997 року № 8/303-97 (т. 1, а.с. 11), а також листом Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 08 липня 2015 року за № 7765 (т. 1, а.с. 90). При цьому, співвласником вищевказаної квартири є відповідач [PERSON], якому належить інша 1/2 частина квартири [ADDRESS]. Як вже було зазначено вище, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2016 року, серед іншого, було визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO], на 3/8 частини трикімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 51,1 кв.м. Вищевказане рішення суду в цій частині набрало законної сили. Судом також встановлено, що спадкодавцем [PERSON] та відповідачем [PERSON] під час перебування у шлюбі було придбано гараж [NUMBER], корисною площею 40,2 кв. м., що знаходиться в м. Дніпрі по вул. Залізнична, 1, в АГК «Дорожник», а також автомобіль ВАЗ 21043, державний реєстраційний номер [NUMBER], 1993 року випуску. Так, з довідки № 14/5127 від 05 серпня 2015 року, виданої Управлінням Державтоінспекції ГУМВС України в Дніпропетровській області вбачається, що 13 листопада 1996 року на відповідача [PERSON] був зареєстрований автомобіль ВАЗ 21043, державний реєстраційний номер [NUMBER], 1993 року випуску, червоного кольору, № кузова [NUMBER] (довідка-рахунок № НВК № 573250 від 13.11.1996 року, технічна операція - реєстрація ТЗ з комісійного магазину) (т. 1, а.с. 109), що також підтверджується свідоцтвом про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER] (т. 1, а.с. 12). Крім того, судом встановлено, що 03 жовтня 1997 року на підставі договору купівлі-продажу гаража УТБ «Біржа по торгівлі нерухомості та транспорту» відповідачем [PERSON] було придбано гараж цегляний з підвалом [NUMBER], корисною площею 40,2 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Залізнична, ГБК «Дорожник» (т. 1, а.с. 13). Оскільки майно набувалось подружжям під час дії Кодексу про шлюб та сім'ю України до вказаного майна повинні застосоувавтися норми вказаного кодексу. Так, згідно ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Аналогічна норма міститься і у ст. 60 Сімейного кодексу України відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності. При цьому, тягар доказування, що майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на особу, яка заперечує факт набуття майна у спільну сумісну власність. Представник відповідача [PERSON] під час розгляду справи не заперечував, що вищезазначене майно було набуто ним та [PERSON] під час шлюбу та було їх спільною сумісною власністю. Частиною другою статті 1220 ЦК України, передбачено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Враховуючи викладене, судом встановлено, що на момент відкриття спадщини що залишилася після смерті [PERSON] спірний автомобіль та гараж належали на праві спільної сумісної власності подружжю [PERSON] та [PERSON], а відтак ? (1/2 = 4/8) частина зазначеного майна входила до спадкової маси. Оскільки до складу спадщини [PERSON] входила ? частина спірного гаражу та спірного автомобіля, то загальний розмір частки відповідача [PERSON] у спадковому майні склав 1/8 частину, а позивача [PERSON] відповідно 3/8 частини. Щодо позовних вимоги про визнання за позивачем [PERSON] права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла [INFO], на 3/8 частин гаражу [NUMBER], корисною площею 40,2 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Залізнична, АГК «Дорожник», суд виходить з наступного. Гараж цегляний з підвалом [NUMBER], корисною площею 40,2 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Залізнична, АГК «Дорожник», було придбано відповідачем [PERSON] 03 жовтня 1997 року на підставі договору купівлі-продажу гаража УТБ «Біржа по торгівлі нерухомості та транспорту». Вищевказаний договір купівлі-продажу гаражу був укладений на товарній біржі. Посилання представника відповідача [PERSON] на те, що вищевказаний договір є нікчемним, оскільки він не був нотаріально посвідчений, судом до уваги не приймаються, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин. Крім того, посилання представника відповідача [PERSON] на те, що до визнання договору купівлі-продажу дійсним, спірний гараж не може бути предметом судового розгляду, є безпідставними та необгрутованими у зв'язку з чим до уваги судом не беруться та відхиляються. Відповідач [PERSON] у встановленому законом порядку зареєстрував право власності на вищевказаний гараж у Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації, про що зроблено відповідний запис в реєстрову книгу № Г-34 за реєстровим № 84, що підтверджується відповідною відміткою на договорі купівлі-продажу гаража від 03 жовтня 1997 року (т. 1, а.с. 13 (зворотній бік)), а також відповіддю Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради № 9721 від 20 серпня 2015 року (т. 1, а.с. 122). З огляду на наведене посилання представника відповідача на те, що у матеріалах справи відсутня копія договору купівлі-продажу гаража від 03 жовтня 1997 року суд відхиляє та до уваги не бере, оскільки копія зазначеного документа міститься у матеріалах даної справи (т. 1, а.с. 13). В матеріалах справи міститься рішення Голови правління Автогаражного кооперативу «Дорожник» від 15 травня 2013 року про переоформлення гаража [NUMBER] в АГК «Дорожник» з [PERSON] на [PERSON] (т. 2, а.с. 97), а також розписка [PERSON] від 15 травня 2013 року про отримання ним грошей за гараж у розмірі 2 500,00 доларів США (т. 2, а.с. 98). Також, у довідці від 12 липня 2018 року, виданій Головою правління Автогаражного кооперативу «Дорожник» (т. 2, а.с. 99), зазначено, що на теперішній час гаражем [NUMBER], який знаходиться в ГСК «Дорожник», володіє [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15 травня 2013 року. Однак, згідно з частиною 1 статті 19-1 Закону України «Про кооперацію» (у редакції чинній на момент прийняття рішення Автогаражного кооперативу «Дорожник» від 15 травня 2013 року) член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону (частина друга статті 19-1 Закону України «Про кооперацію»). Порядок державної реєстрації об'єктів нерухомого майна на момент укладення договору купівлі-продажу гаража від 03 жовтня 1997 року, регулювався Правилами державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженими наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056. За таких обставин, оскільки свого часу відповідач [PERSON] придбавши за відплатним договором спірний гараж у встановленому законом порядку зареєстрував у відповідності до діючого на той час порядку своє право власності на нього, очевидним є те, що рішення Автогаражного кооперативу «Дорожник» від 15 травня 2013 року про переоформлення спірного гаража не може вважатися належним та допустимим доказом на підтвердження переходу права власності від [PERSON] до [PERSON] про що зазначено у Постанові Верховного суду від 21 лютого 2018 року по даній справі (т. 2, а.с. 34). Відповідно до приписів ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Отже, спірний гараж слід вважати об'єктом нерухомого майна. Частиною 1 статті 182 ЦК передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Частиною 3 статті 640 ЦК України передбачено, що договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Частиною 2 статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). За змістом ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, кожна із сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Частиною 1 ст. 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу спірного гаражу у встановленому законом порядку та нотаріально його посвідчили, матеріали справи не містять. Так само відсутні докази того, що придбавши гараж відповідач [PERSON] у передбаченому законом порядку зареєстрував своє право власності на нього. Отже, оформлення правочину з купівлі-продажу об'єкта нерухомого майна рішенням Голови правління Автогаражного кооперативу «Дорожник» від 15 травня 2013 року про переоформлення гаража [NUMBER] в АГК «Дорожник» з [PERSON] на [PERSON], слід вважати нікчемним правочином, у зв'язку з недотриманням обов'язкової нотаріальної форми договору, а тому воно не створює жодних юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Тобто, на теперішній час відповідач [PERSON] не набув у встановленому законом порядку будь-яких речових прав на спірний гараж, а тому не є його власником. Згідно відповіді Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради № 9721 від 20 серпня 2015 року в інвентаризаційній справі містяться відомості про право власності на гараж [NUMBER], розташований в ГБК «Дорожник» по вул. Залізнична за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 03 жовтня 1997 року, зареєстрованого на Універсальній товарній біржі «Баржа по торгівлі нерухомістю та транспортом» за реєстровим № 3/15, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № Г-34 за реєстровим № 84 (т. 1, а.с. 122). Враховуючи викладене суд приходить до переконливого висновку, що на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] та теперішній час власником гаражу [NUMBER], корисною площею 40,2 кв.м., розташованого в Автогаражному кооперативі «Дорожник» за адресою: м. Дніпро, вул. Залізнична, 1, був і залишається відповідач [PERSON], а відтак ? частка вказаного гаражу увійшла до загальної спадкової маси після смерті [PERSON], оскільки вказаний гараж належав подружжю [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Відповідно до загальних засад ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за заповітом. Частиною 1 ст. 1222 ЦК України, передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Позивач [PERSON] від спадщини не відмовлявся та у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті своєї матері - [PERSON], померлої [INFO], шляхом звернення до нотаріуса з відповідною заявою. Враховуючи, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті своєї матері - [PERSON], яка померла [INFO], у розмірі 3/8 частини всього спадкового майна, та приймаючи до уваги те, що позивач в іншій спосіб, окрім як звернутися з позовом до суду про визнання за ним права власності в порядку спадкування за заповітом, захистити своє порушене право не може, суд вважає за потрібне визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла [INFO], на 3/8 частини гаражу [NUMBER], корисною площею 40,2 кв.м., розташованого в Автогаражному кооперативі «Дорожник» по вул. Залізнична, 1, у м. Дніпрі, а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині витребування 3/8 частин гаражу від [PERSON] суд зазначає, що відповідно до вимог ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Однак, слід враховувати, що у відповідності до ч. 2 ст. 183 ЦК України, річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення, є неподільною річчю. Суд виходить з того, що гараж у розумінні ч. 2 ст. 183 ЦК України є неподільною нерухомою річчю, оскільки виділити в натурі частину цього майна без втрати її цільового призначення не можливо. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Суд зазначає, що витребувати можна конкретно визначене майно в цілому, витребування ж певної частини майна без визначення цієї частині в натурі у випадку існування такої технічної можливості, є неможливим. За таких обставин, оскільки гараж є неподільною річчю та частка позивача у праві власності на гараж (3/8) в натурі не виділена в натурі очевидним є висновок про те, що витребування 3/8 частин гаражу на теперішній час є фактично неможливим, а тому вимоги про витребування 3/8 частин неподіленої в натурі нерухомої речі є передчасними та безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того слід враховувати, що на теперішній час право власності на гараж [NUMBER], корисною площею 40,2 кв.м., розташований в Автогаражному кооперативі «Дорожник» по вул. Залізнична, 1, у м. Дніпрі, зареєстровано за відповідачем [PERSON], а тому підстав для задоволення позовних вимог про витребування 3/8 частин зазначеного гаражу з чужого незаконного володіння відповідача [PERSON] не має, оскільки відповідач [PERSON] у встановленому законом порядку будь-яких прав на спірний гараж не набув. Щодо позовних вимог про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла [INFO], на 3/8 частин автомобіля ВАЗ 21043, державний номер [NUMBER], 1993 року випуску, суд виходить з наступного. Як вже було зазначено вище, 13 листопада 1996 року на ім'я відповідача [PERSON] був зареєстрований автомобіль ВАЗ 21043, державний реєстраційний номер [NUMBER], 1993 року випуску, червоного кольору, № кузова [NUMBER]. На час відкриття спадщини після смерті [PERSON], тобто станом на [INFO], право власності на вищевказаний автомобіль в цілому було зареєстровано за відповідачем [PERSON], а відтак право на ? частину вказаного автомобіля увійшло до загальної спадкової маси спадкодавця, оскільки вказаний автомобіль належав подружжю [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Враховуючи, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті своєї матері - [PERSON], яка померла [INFO], у розмірі 3/8 частини всього спадкового майна, то він мав би успадкувати право власності на 3/8 частин вищезазначеного автомобіля. Однак, судом встановлено, що 19 вересня 2012 року відповідачем [PERSON] було видано довіреність на ім'я відповідача [PERSON], посвідчену державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори, зареєстровану в реєстрі за № 2-2175, якою [PERSON] уповноважив [PERSON] користуватись (експлуатувати), обміняти, заставити, здати в найм (оренду), продати, за ціну та на умовах на свій розсуд належний йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], автомобіль марки ВАЗ 21043, 1993 року випуску, двигун № [NUMBER], кузов (коляска) № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований МРЕВ ДАІ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 13 листопада 1996 року (т.1, а.с. 241), що також підтверджується Витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей № 22799279 від 19 вересня 2012 року (т. 1, а.с. 242). 24 листопада 2015 року, тобто після спливу значного часу з моменту відкриття спадщини, автомобіль ВАЗ 21043, номерний знак [NUMBER], 1993 року випуску, червоного кольору, № кузова [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 13 листопада 1996 року, який був зареєстрований за відповідачем [PERSON], був знятий з обліку для реєстрації. 26 листопада 2015 року вказаний транспортний засіб зареєстровано за громадянином [PERSON], [INFO], з новим номерним знаком [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 26 листопада 2015 року, що підтверджується Довідкою Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області № 31/4-2588 від 09 серпня 2016 року (т. 1, а.с. 218). Згідно довідки Територіального сервісного центру № 1249 Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області № 31/4-1249-402 від 07 липня 2018 року, за обліковими даними комп'ютерної бази ТСЦ 1249 РСЦ МВС в Дніпропетровській області станом на 07 липня 2018 року транспортний засіб ВАЗ 21043, 1993 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], № кузова [NUMBER] згідно договору купівлі-продажу НАР 125042 від 24 листопада 2015 року, зареєстровано за громадянином [PERSON] (т. 2, а.с. 103). Таким чином судом встановлено, що на теперішній час автомобіль ВАЗ 21043, 1993 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], № кузова [NUMBER], зареєстрований за відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу НАР 125042 від 24 листопада 2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач [PERSON] у позовній заяві просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] на 3/8 частин автомобіля ВАЗ 21043, державний номер [NUMBER]. Однак, при цьому, позивач не просить визнати договір купівлі-продажу НАР 125042 від 24 листопада 2015 року (на підставі якого відповідач [PERSON] набув право власності на спірний автомобіль) недійсним. Будь-яких судових рішень, якими вказаний договір купівлі-продажу автомобіля був би визнаний недійсними, позивачем суду не надано. Дійсність вищевказаного договору купівлі-продажу автомобіля, укладеного відповідачами [PERSON] та [PERSON] в межах даної справи позивачем не оспорюється. На теперішній час відповідач [PERSON] є законним власником спірного автомобіля ВАЗ 21043, державний номер [NUMBER]. В обґрунтування позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі ст.ст. 387, 388 ЦК України позивач посилався на п. 10 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, відповідно до якого норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. З цього приводу слід зазначити, що позивач помилково тлумачить норми закону та усталену судову практику. Наведені приписи щодо необхідності обрання позивачем правильного способу захисту свого порушеного права стосуються ситуації, коли майно вибуває з володіння власника (або спадкоємця) поза їхньою волею на підставі певного правочину, після чого відбувається неодноразове відчуження цього майна на підставі інших правочинів. У такому випадку достатнім буде визнати недійсним лише перший правочин та витребувати майно у його теперішнього володільця на підставі ст. 388 ЦК України, а усі наступні правочину визнавати недійсними потреби не має, оскільки таких правочинів може існувати велика кількість. В даному ж випадку, спірний автомобіль ВАЗ 21043 (право на спадкування 3/8 частин якого має позивач), був відчужений відповідачем [PERSON] та зареєстрований на ім'я відповідача [PERSON], лише один раз на підставі відповідного правочину - договору купівлі-продажу НАР 125042 від 24 листопада 2015 року. За таких обставин слід констатувати, що без визнання вказаного правочину недійсним вирішувати питання про наявність підстав для визнання права власності у порядку спадкування за заповітом за позивачем є передчасним, оскільки підстава на якій відповідач [PERSON] набув право власності на спірний автомобіль у судовому порядку недійсною не визнана та на теперішній час лише він є законним власником вказаного майна. Суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту в частині визнання за ним права власності на 3/8 частини автомобіля ВАЗ 21043, 1993 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], без визнання договору купівлі-продажу НАР 125042 від 24 листопада 2015 року недійсним, є передчасним. Враховуючи наведене суд приходить до висновку про відсутність правових підстав на теперішній час для задоволення позовних вимог позивача в частині визнання за ним права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла [INFO], на 3/8 частин автомобіля ВАЗ 21043, державний номер [NUMBER], 1993 року випуску, а тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] в цій частині слід відмовити у зв'язку з їх передчасністю та безпідставністю. Позовні вимоги в частині витребування 3/8 частин автомобіля ВАЗ 21043, державний номер [NUMBER] з чужого незаконного володіння відповідача [PERSON] задоволенню також не підлягають, оскільки незаконність володіння [PERSON] вказаним автомобілем на теперішній час не встановлена та, крім того, автомобіль у розумінні ч. 2 ст. 183 ЦК України є неподільною річчю і тому витребування 3/8 частин автомобіля є фізично неможливим. Обраний позивачем спосіб захисту своїх порушених прав в частині витребування 3/8 частин автомобіля ВАЗ 21043, 1993 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] з чужого незаконного володіння, є помилковим та не відповідає характеру тих правовідносин, які склалися між сторонами даного спору. У випадку, якщо позивач вважає, що були порушені його спадкові права на частину автомобіля що увійшов до загальної спадкової маси після смерті його матері, належним способом захисту права на спадкування було б звернення до суду з позовом про визнання правочину недійним та визнання права власності на частину спадкового майна, про стягнення грошової компенсації за ту частину спадкового майна право на яку успадкував позивач тощо. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по справі суд зазначає, що відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», в редакції, що діяла на момент звернення позивача до суду з даним позовом, за подання до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становила 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. За подання до суду позовної заяви майнового характеру позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1 320,00 грн. (квитанція № 14112014105854 від 14.11.2014 року на суму 1 000,00 грн. (т. 1, а.с. 1) та квитанція № 27112014091537 від 27.11.2014 року на суму 320,00 грн. (т. 1, а.с. 16)), тобто 1 відсоток ціни позову, яка в уточненій позовній заяві позивача в редакції від 10 листопада 2014 року була визначена ним у розмірі 132 000,00 грн. Загальна вартість майна, на яке позивач просив визнати за ним право власності, була визначена ним у розмірі 132 000,00 грн. та складалась з наступного: - вартість 3/8 частин квартири - 75 000,00 грн., а отже за вказаними позовними вимогами позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 750,00 грн. (судовий збір у розмірі 750,00 грн. було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] додатковим рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2016 року); - 3/8 частин грошових внесків в іноземній валюті та у гривнях - 30 000,00 грн., а отже за вказаними позовними вимогами позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 300,00 грн. (ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2015 року позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за ним права власності в порядку спадкування за заповітом на 3/8 частини грошових внесків у іноземній валюті та у гривнях були залишені без розгляду); - вартість 3/8 частин гаражу - 15 000,00 грн., а отже за вказаними позовними вимогами позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 150,00 грн.; - вартість 3/8 частин автомобіля - 12 000,00 грн., а отже за вказаними позовними вимогами позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 120,00 грн. Крім того, за подання до суду заяви про забезпечення позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 352,40 грн. (квитанція № 0.0.1091642400.1 від 23.07.2018 року (т. 2, а.с. 113)), яку ухвалою суду від 25 липня 2018 року було задоволено (т. 2, а.с. 118-119). Судові витрати по сплаті судового збору підлягають відшкодуванню позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Під час розгляду справи суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON], а саме про наявність підстав для задоволення однієї позовної вимоги майнового характеру про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на 3/8 частин гаража, за яку позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 150,00 грн. Таким чином, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір на загальну суму 502,40 грн. (150,00 грн. + 352,40 грн. = 502,40 грн.), тобто по 251,20 грн. з кожного відповідача (502,40 грн. / 2 = 251,20 грн.). Оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги майнового характеру про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на 3/8 частин автомобіля, то сплачений позивачем за вказаною позовною вимогою судовий збір у розмірі 120,00 грн. підлягає віднесенню на сторону позивача. На підставі ст.ст. 181, 182, 183, 215, 216, 334, 640, 657, 1216-1218, 1222, 1223, 1233, 1235, 1241, 1261, 1268 ЦК України та

Outcome: partial