Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

у липні 2016 року позивач звернулася до суду із вказаним вище позовом та, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд: -визнати порушеним право споживача фінансових послуг на проведення Банком переддоговірної роботи в письмовій формі, право споживача на інформацію про істотні умови договору, право споживача на інформацію про ціну договору; -визнати недійсним Кредитний договір № PLKPGA 00000210 від 07 вересня 2007 року, укладений між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»; -застосувати наслідки недійсності Кредитного договору № PLKPGA 00000210 від 07 вересня 2007 року, визнавши недійсним договір іпотеки від 07.09.2007 року, укладений між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» від 07 вересня 2007 року, посвідченого 07.09.2007 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1424; визнати недійсним договір поруки (без дати укладення), укладений між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк». Позов мотивований позивачем тим, що 07 вересня 2007 року між нею та ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено Кредитний договір № PLKPGA 00000210, за умовами якого банк взяв на себе зобовязання надати їй, як позичальнику, кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або їх перерахування на поточний рахунок, зазначений у договорі на ремонт будинку у розмірі 21000, 00 доларів США та 3262, 00 доларів США на сплату страхових внесків у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору. За користування кредитом встановлено сплату відсотків у розмірі 0, 92 відсотки на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50 відсотки від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісячної винагороди на надання фінансового інструменту у розмірі суми 1,50 відсотків від суми виданого кредиту, щомісяця, в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного .договору. 30.04.2015 року вона звернулася до фахівців у галузі права за юридичною допомогою та дізналася про грубі порушення чинного законодавства при укладенні Кредитного договору, а саме щодо порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, валютні ризики тощо, що передують отриманню кредиту. Окрім цього встановлено за змістом договору обовязкові платежі за послуги, які вона не отримувала, а умови договору свідчать про істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду їй, як споживачу фінансових послуг, та є несправедливими. У судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали, наполягали на його задоволенні з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача\~ПАТ КБ\~«Приватбанк» [PERSON] у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, просив відмовити у його задоволенні за безпідставністю, оскільки після укладення Кредитного договору між сторонами виникли кредитні правовідносини та при його підписанні позичальнику було надано банком у письмовому вигляді уся необхідна інформація щодо детального опису загальної вартості кредиту, зазначеного у п.п. 6.2, 7.1 договору. Окрім того, у спірному договорі сторони обумовили випадки, в яких банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки за користування кредитом, а також досягли згоди щодо нарахування та виплати винагороди, в тому числі і фінансового інструменту. При тому, позивач пропустила строк позовної давності на звернення до суду, виходячи із підстав та предмету позову. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася, надала до суду заяву про повне визнання нею позовних вимог. Третя особа нотаріус [PERSON] у судове засідання не зявилася, надала заяву, в якій при прийнятті рішення покладалася на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку: 07 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (далі Банк) та [PERSON] (далі Позичальник) укладено Кредитний договір, згідно умов якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку чи/або перерахування на рахунок зазначений у п. 7.1 цього договору на ремонт будинку у розмірі 21000, 00 доларів США та 3262, 00 доларів США на сплату страхових внесків у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 відсотки на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50 відсотків від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20 відсотків від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п..3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2 даного Договору. (а.с.8-10 тому № 1). Періодом сплати слід вважати період з 18 по 25 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в Період сплати Позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 333,58 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. У разі порушення вищевказаних термінів оплати (зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, позичальник зобов'язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів. (п.7.1 договору). Пунктом 2.1.3 кредитного договору встановлено, що позичальник звертається до Банку про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів відповідно до договорів страхування, укладених відповідно до п.2.2.7 даного договору і доручає Банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно договору… Перерахування коштів на сплату чергових страхових платежів здійснюється в національній валюті України. Якщо Кредит надається в іноземній валюті, то позичальник доручає Банку: одержати з каси Банку суму іноземної валюти готівкою, необхідну для сплати чергового страхового платежу на підставі договору страхування, укладеного згідно п. 2.2.7. даного договору; здійснити продаж у касі Банку готівкової іноземної валюти за курсом купівлі Банку даної іноземної валюти, встановленому на день виконання даного доручення; отримані від продажу іноземної валюти кошти зарахувати від імені Позичальника на сплату чергового страхового платежу. Зазначене доручення Позичальника не підлягає виконанню Банком тільки у випадку предявлення позичальником Банку документів, що підтверджують сплату чергових платежів за рахунок інших джерел до дат їхньої сплати, передбачених Договорами страхування. Даний пункт договору виконується лише у випадку укладання договору іпотеки згідно п.1.3. даного договору або предявлення Банком вимог повязаних з особистим страхуванням Позичальника. 07.09.2007 року між [PERSON] (далі Іпотекодавець) та між ЗАТ КБ «Приватбанк» (далі Іпотекодержатель) укладено договір іпотеки, згідно якого предметом цього договору є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, а саме квртира № 3 у будинку № 55 по вулиці Карла Лібкнехта у м.Полтава, в забезпечення виконання зобовязань Іпотекодавця перед ІпотекодержателемЮ, в силу того Іпотекодержатель має право в разі не виконання Іпотекодавцем зобовязань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок передання в іпотеку предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. (п.1 договору). (а.с.11- 12 тому № 1). За договором поруки від 07.09.2017 року, укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк» (Кредитор) та [PERSON] (Поручитель), остання взяла на себе зобовязання відповівдати перед кредитором за виконання зобовязань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, цілі, відсотки, розмір кредиту на сплату страхових платежів, винагороду за надання фінансового інструменту, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості, відсотки за дострокове погашення кредиту. (п.1 договору поруки). (а.с. 14 тому № 1). На а.с. 15 18 тому № 1 наявний розрахунок заборгованості за кредитним договором № PLKPGA 00000210 від 07.09.2007 року. Згідно зі ст.215\~ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент учинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в чч.13, 5 та 6 ст.203 цього кодексу. За положеннями стст.626, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.1054\~ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Із матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] під час укладення спірного договору була ознайомлена з його умовами щодо суми та валюти кредиту, проти них не заперечував, що підтверджується її особистим підписом. Разом з тим, за положеннями ч.5 ст.11, чч.1, 2, 5, 7 ст.18\~Закону «Про\~захист прав\~споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Отже, несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо сплати винагороди за резервування ресурсів, і це є підставою для визнання такого положення недійсним. Оскільки в спірному договорі сплата винагороди за надання фінансового інструменту визначенав процентах від суми наданого кредиту щомісяця в період сплати відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору тобто є змінною величиною, то такі умови суперечать положенням ч.5 ст.11 закону. Крім того, відповідно до ст.55\~закону «Про\~банки і\~банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством, нормативно-правовими актами Національного банку та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою правління\~НБУ від\~10.05.2007\~№168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Суд вважає, що з огляду на положення щодо кредитування позичальник сплачує визначені договором відсотки за користування кредитом, а сплата додаткових платежів є порушенням Закону «Про захист прав споживачів». Згідно із чч.1, 2, 4 та 5 ст.18\~цього закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення кредитного договору від 07.09.2007 року, які містять умови в п. 7.1 щодо сплати винагороди за надання фінасового інструменту, що є підставою для визнання такого положення недійсним. По даній справі предметом спору є повна недійсність правочину, укладеного 07 вересня 2007 року, однак такий правочин, з урахуванням вищевикладеного, є недійсним частково. За змістом ст. ст. 256, 261\~ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст. ст. 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Між тим, позивач [PERSON] за оспорюваним кредитним договором на день укладення оскаржуваного правочину, тобто 07.09.2007 року, своїм підписом підтвердила укладення договору, що, у свою чергу, також свідчить про те, що з цієї дати їй було достеменно відомо про вчинення цього правочину. Проте, [PERSON] вважає, що нею строк позовної давності не пропущено, оскільки про порушення свого права вона довідалася лише у квітні 2015 року, а саме звернувшись за розясненнями до фахівця. Однак зазначені пояснення не можуть бути прийняті до уваги, як поважні, оскільки позивачці достовірно було відомо про укладення договору 07 вересня 2007р., та з даним позовом вона звернулася тільки 01.07.2016 року. Окрім цього в матеріалах справах містяться посилання банку на застосування до спірних правовідносин строків позовної давності, що можливо розцінювати як заяву, зроблену відповідно до приписів ч.3 ст.267 ЦК України. ( а.с. 66 69 тому № 1, а.с.12 18 тому № 2). Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в цілому у задоволенні позовних вимог, оскільки в частині визнання несправедливими та недійсними умови п.7.1 Кредитного договору щодо сплати позивачем на користь відповідача винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі суми 0,2 % від суми виданого кредиту, позивач пропустила строк звернення до суду. В іншій частині позов підлягає залишенню без задоволення за безпідставністю. Окрім цього, судом вживалися заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на квартиру [ADDRESS]. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то вжиті на підставі ухвали Октябрського районного суду м.Полтави від 07.11.2016 року заходи забезпечення позову слід скасувати.

Outcome: dismissed