Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-04 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], посилаючись на те, що 02.03.2001 року уклав шлюб з відповідачем. 04.06.2015 року шлюб між сторонами було розірвано рішенням Іллічівського райсуду м. Маріуполя. Під час сумісного проживання в період шлюбу та за сумісні кошти вони придбали автомобіль [NUMBER], 1998 року випуску. Транспортний засіб зареєстрований на ім'я позивача, однак у технічному паспорті відповідач зазначена як особа, що має право ним керувати. Вказаний автомобіль вважає спільним сумісним майном, частки подружжя в якому є рівними. Після розірвання шлюбу між сторонами виник спір щодо автомобілю, оскільки відповідач користується ним одноосібно. В добровільному порядку вирішити спір неможливо, у зв'язку із чим він звернувся до суду. Просив визнати за ним та відповідачем право власності на спірний автомобіль [NUMBER] в рівних частках по 1/2 частині за кожним, а також провести розподіл вказаного автомобілю, виділивши його в натурі позивачу та стягнувши з нього на користь відповідача грошову компенсацію в розмірі 1/2 частини його ринкової вартості. В ході судового розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги, зазначивши, що окрім автомобілю «Фіат-Пунто» в період шлюбу з відповідачем ними було придбане також наступне майно: диван «Трімо» вартістю 3230 грн., шафа трьохдверна вартістю 3000 грн., тумба, вітрина та комод вартістю 7235 грн., телевізор «LG» діагональ 37 дюймів вартістю 6175,07 грн., кінотеатр напільний «Соні» вартістю 2924,61 грн., газова плита «Зануссі» вартістю 1500 грн., кухонний куток вартістю 1750 грн., СВЧ-піч «Самсунг» вартістю 1221 грн., праска «Філіпс» вартістю 431 грн., а всього на загальну суму 25966,68 грн. Усе перелічене майно знаходиться у відповідача. Разом з автомобілем вартість спільного сумісного майна подружжя складає 50966,68 грн., а вартість частки кожного - 25483,34 грн. У зв'язку з цим просив визнати за ним право власності на автомобіль [NUMBER] вартістю 25000 грн., виділивши його в натурі позивачу та витребувавши у відповідача. Визнати за відповідачем право власності на диван «Трімо», шафу трьохдверну, тумбу, вітрину та комод, телевізор «LG» діагональ 37 дюймів, кінотеатр напільний «Соні», газову плиту «Зануссі», кухонний куток, СВЧ-піч «Самсунг», праску «Філіпс» загальною вартістю 25483,34 грн., виділивши їй вказане майно в натурі. На стягненні з відповідача різниці вартості майна для рівності часток не наполягає. В судовому засіданні позивач підтримав уточнені позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві, та пояснив, що з відповідачем проживав разом до 2013 року. З 2013 року однією сім'єю з [PERSON] не проживає. Відповідач в теперішній час мешкає на тимчасово окупованій території, де за його припущенням знаходиться і спірний автомобіль. Після припинення сімейних відносин відповідач забрала як автомобіль так і усе зазначене ним у позові рухоме майно. Просив визнати за ним право власності на автомобіль [NUMBER] вартістю 25000 грн., виділивши його в натурі та витребувавши у відповідача. Також просив визнати за відповідачем право власності на диван «Трімо», шафу трьохдверну, тумбу, вітрину та комод, телевізор «LG» діагональ 37 дюймів, кінотеатр напільний «Соні», газову плиту «Зануссі», кухонний куток, СВЧ-піч «Самсунг», праску «Філіпс» загальною вартістю 25483,34 грн., виділивши їй вказане майно в натурі. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином шляхом опублікування оголошення про її виклик у газеті «Урядовий кур'єр». У зв'язку із неявкою відповідача в судове засідання судом з урахуванням думки позивача прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи у порядку ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.03.2001 року. Від шлюбу мають дочку [PERSON], [INFO]. Рішенням Іллічівського райсуду м. Маріуполя Донецької області від 04.06.2015 року шлюб між сторонами було розірвано. Вказаним рішенням було встановлено, і це не оспорювалось сторонами, що шлюбні відносини припинені з серпня 2014 року. Рішення набрало законної сили 16.06.2015 року. (а.с. 6-8). Згідно довідки центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Маріуполь при УДАІ ГУМВС України в Донецькій області від 21.10.2015 року, при проведенні перевірки згідно комп'ютерної бази станом на 21.10.2015 року за позивачем [PERSON] зареєстрований автомобіль «Фіат Пунто» 1998 року випуску, державний номер [NUMBER], № кузова [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 28.12.2010 року. (а.с. 28). Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Зазначеним рішенням суду було встановлено, що шлюбні відносини припинені з серпня 2014 року. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст.ст. 58, 59 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Виходячи з аналізу зазначених норм, розподіл обов'язків щодо доказування в цивільній справі здійснюється на підставі принципу змагальності, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні вказаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна. В статті 70 СК України зазначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст.70 СК України. Відповідно до положень ст. 71 СК майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно із ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно роз'яснень викладених в абз. 1 п. 22, абз. 1 п. 23, абз. 1 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Суд не може прийняти до уваги, як доказ придбання в період шлюбу наступного майна: телевізору «LG» діагональ 37 дюймів, кінотеатру напільного «Соні», кухонного кутку, трьохдверної шафи та газової плити «Зануссі», оскільки в наданих квитанціях та товарних чеках не міститься інформації щодо особи, яка придбала товар. Не зазначено, ким був придбаний товар, і в накладній на придбання дивану «Трімо» та в рахунку на тумбу, вітрину та комод. Крім того, позивачем не надано суду доказів того, що вказане ним у позові майно в даний час знаходиться у відповідачки, не надано доказів його обсягу на момент розгляду справи та його вартості, оскільки позивач оцінив меблі та побутову техніку, зазначивши їх вартість на момент придбання, а не на момент вирішення спору. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, і відповідно нею ані підтверджені, ані заперечені доводи позивача. За таких обставин суд вважає заявлені вимоги [PERSON] про поділ меблів та побутової техніки необґрунтованими та відмовляє в їх задоволенні, оскільки ним не доведено у передбачений законом спосіб, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя. СВЧ-піч «Самсунг» була придбана згідно чеків у грудні 2014 року, а праска «Філіпс» - у січні 2015 року, тобто вже після припинення шлюбних стосунків між сторонами, тому вказані речі не можуть бути предметом спільного сумісного майна подружжя. Крім того, як пояснив сам позивач в судовому засіданні, вказані речі дійсно були придбані ним в період часу, коли вони з відповідачем не проживали разом. Щодо позовних вимог [PERSON] про поділ автомобілю «Фіат Пунто» суд зазначає наступне. Позивач у позовній заяві зазначив вартість спірного автомобілю, виходячи з його середньої ринкової вартості. Між тим, суд не може прийняти до уваги вартість автомобілю в розмірі 25000 грн. Судом в ході розгляду справи було призначено автотоварознавчу експертизу для визначення дійсної вартості автомобілю, зареєстрованого на ім'я [PERSON] Згідно листа судового експерта [PERSON], ним після отримання ухвали суду була призначена дата проведення огляду автомобілю, відповідачу [PERSON] направлена телеграма, між тим до визначеної дати відповідач не з'явилась і для огляду транспортний засіб не надала. У зв'язку із цим експерт позбавлений можливості визначити дійсну ринкову вартість спірного автомобілю. Таким чином позивачем вартість автомобілю визначена за відсутності предмету дослідження, без пред'явлення автомобіля (предмета оцінки) експерту та його огляду, тому суд не може прийняти її до уваги при вирішенні спору, оскільки безспірно дійсна вартість автомобілю не доведена, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог про поділ меблів та побутової техніки, а позивач просить виділити йому в натурі спірний автомобіль за рахунок зрівняння часток шляхом виділення в натурі відповідачу того майна, у поділі якого судом відмовлено, суд не має можливості вирішити питання щодо поділу автомобілю. Згідно ч.5 ст.71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до п.25 постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Тобто, для присудження грошової компенсації необхідні 2 умови: згода одного подружжя на грошову компенсацію чи підстави, передбачені ст. 365 ЦК України та попереднього внесення іншим з подружжя грошової суми на депозитний рахунок суду. Неможливо в даному випадку вирішити питання щодо поділу автомобілю і шляхом виділення його позивачу з присудженням відповідної грошової компенсації відповідачу, оскільки відсутня згода відповідача на це, не визначена дійсна ринкова вартість транспортного засобу та не внесено суму на депозитний рахунок суду. При цьому позивач не просить в порядку поділу майна визначити ідеальні частки сторонам у праві власності на автомобіль, оскільки він зареєстрований на його ім'я. На підставі викладеного, суд не має підстав для визнання позовних вимог обґрунтованими, тому відмовляє у їх задоволенні.

Outcome: dismissed