Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-19 00:00:00

У липні 2020 року Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - позивач, АТ КБ «Приватбанк») звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ) з позовом, в якому просив стягнути з нього заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 25 жовтня 2012 року у розмірі 79 092,58 грн станом на 30 квітня 2020 року та понесені ним судові витрати у розмірі 2102,00 грн. Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій він просить застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк». Відповідач вказав на те, що банк надав суду недостовірну інформацію про наявність у нього заборгованості по кредитній картці. Виписка із кредитного рахунка є підробленою та несправжньою, адже у ній відсутні деталі операцій і докази видачі йому тієї картки, яка вписана у виписці, а саме № [NUMBER] . Відповідач звернув увагу на те, що у 2012 році АТ КБ «Приватбанк» видав йому до заробітної картки - кратку № [NUMBER] та універсальну картку № [NUMBER] . У жовтні 2014 року картку№ [NUMBER] було закрито і того часу він не мав жодного рахунку у АТ КБ «Приватбанк». Доказів отримання ним картки за № [NUMBER] позивачем суду не надано. Відповідно до наданої АТ КБ «Приватбанк» за його запитом інформації станом на 27 жовтня 2014 року заборгованість за основною карткою № [NUMBER] відсутня. Наявні у відповідача виписки по картці відрізняються він наданої відповідачем за багатьма позиціями, що на його думку свідчить про складання наданих позивачем виписок виконана за допомогою програми Excel. Оскільки останній платіж за кредитною карткою відповідач здійснив у 2014 році, тобто шість років тому, позивачем пропущено строку позовної давності. Розгляд справи проводився судом за правилами ч.5 ст. 279 ЦПК України. У своїй позовній заяві позивач зазначив, що не заперечує проти розгляду справи без участі його представника. Враховуючи думку позивача на наявність відзиву на позов, наданого відповідачем, суд вважає за можливе здійснити розгляду справи без участі сторін за наявними в матеріалах справи доказами. Вивчивши доводи позову, дослідивши письмові докази, судом встановлено такі факти та відповідні ним правовідносини. Спір між сторонами у даній справі стосується стягнення заборгованості за договором, а саме заборгованості за кредитом та відсотками за користування кредитними коштами. 25 жовтня 2012 року [PERSON] підписана анкета - заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, на підставі якої відповідачу видано кредитну карту № [NUMBER] від 25 жовтня 2012 року з кредитним лімітом. Суд відхиляє доводи відповідача про те, що банківська картка з таким номером йому не видавалась, оскільки сам по собі факт видачі відповідачу банківських карт з іншими номерами (№ [NUMBER] та № [NUMBER] ) не може бути беззаперечним доказом неможливості видачі картки з кредитним лімітом № [NUMBER] . Крім того, відповідач не заперечує самого факту користування карткою Приватбанку з відповідним кредитним лімітом, виданої йому у 2012 році. Відповідно до наданої АТ КБ «Приватбанк» довідки без номера та дати, строк дії кредитної картки № [NUMBER] від 25 жовтня 2012 року, виданої відповідачу, закінчився у жовтні 2015 року (тобто 31 жовтня 2015 року). За змістом пунктів 2.3., 2.4., 3.3 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, 30 квітня 2010 року № 223 (у редакції станом на 04 січня 2011 року, тобто на час закінчення терміну дії картки) спеціальний платіжний засіб є власністю емітента і може передаватись у власність або надаватися в користування клієнту відповідно до умов договору, на підставі якого надається та використовується спеціальний платіжний засіб (далі - договір). Договір укладається в письмовій формі. Умови договору мають бути викладені державною мовою. Укладення договору іншою мовою здійснюється за домовленістю емітента та клієнта відповідно до законодавства України. Один примірник договору зберігається в емітента, а другий примірник договору емітент зобов`язаний надати клієнту під підпис. Емітент зобов`язаний під час видачі спеціального платіжного засобу надати клієнту договір, правила використання спеціального платіжного засобу і тарифи банку. Кредитна схема передбачає здійснення користувачем платіжних операцій з використанням спеціального платіжного засобу за рахунок коштів, наданих йому банком у кредит або в межах кредитної лінії. Кредитна лінія під операції зі спеціальними платіжними засобами відкривається банком на визначений термін і в межах установленого договором ліміту заборгованості або граничної суми кредитування. Строк дії кредитної лінії, яка відкривається під спеціальні платіжні засоби, установлюється договором. Банк зобов`язаний після виконання взаємних зобов`язань або в разі розірвання чи закінчення терміну дії договору на вимогу користувача видати йому довідку про повернення спеціального платіжного засобу, крім випадків передавання його користувачу у власність, кредиту та процентів за користування ним. Таким чином, у разі закінчення строку дії кредитної лінії для продовження кредитних відносин між банком та клієнтом, що виникли внаслідок видачі попередньої кредитної картки, має переукладатися кредитний договір на таких самих умовах, на яких він був укладений, з видачею нової платіжної картки під підпис позичальника про її отримання. Матеріали справи не містять доказів переукладання кредитного договору з відповідачем. Відтак строк кредитування за карткою № [NUMBER] становить з 25 жовтня 2012 року до 31 жовтня 2015 року. Сплив строку дії цієї картки (строку кредитування) є кінцевим строком дії кредитного договору. Така ж позиція викладена Верховним Судом у постанові від 03 червня 2020 року у справі № 569/13606/17-ц. За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишається, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою позикодавцю в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. На переконання суду, яке узгоджується з висновками Верховного Суду, зробленими у постанові від 03 червня 2020 року у справі № 569/13606/17-ц, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Суд дійшов висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, у цій справі вимоги банку про стягнення процентів після 31 жовтня 2015 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що задоволенню підлягають лише позовні вимоги про стягнення з відповідача тіла кредиту у розмірі 2 206,53 грн та відсотків за користування кредитними коштами, обрахованими за період з 25 жовтня 2012 року до 31 жовтня 2015 року. Однак, відповідач у своєму відзиві наполягає на застосуванні наслідків пропуску позивачем строку позовної давності під час звернення до суду з даним позовом. Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому, закінчення позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною першою статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Також за домовленістю сторін позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена (частина перша статті 259 Цивільного кодексу України). За загальним правилом, перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Вивчивши матеріали справи суд дійшов висновку, що у даному випадку слід застосувати загальний строк позовної давності тривалістю три роки. Доказів щодо необхідності застосувати строку позовної давності іншої тривалості матеріали справи не містять. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України). Враховуючи те, що строк дії картки встановлено до 31 жовтня 2015 року, саме з цієї дати почався перебіг трирічного строку позовної давності за вимогами банку про стягнення тіла кредиту та нарахованих до цієї дати, 31 жовтня 2015 року, інших платежів за кредитом. Відповідно до приписів частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. З виписки по картці № [NUMBER] слідує, що останній платіж щодо погашення простроченої заборгованості у сумі 753,68 грн, здійснено 22 вересня 2017 року. Дана операція здійснена автоматично, поза волею відповідача, а тому не може вважатися вчинення відповідачем дії, що свідчить про визнання ним боргу в розумінні статті 264 ЦК України. Здійснення такого платежу у даному випадку не перериває перебіг строку позовної давності. До цього останній раз автоматичне погашення заборгованості відбувалося в листопаді 2014 року - що узгоджується з наданими відповідачем виписками по картковому рахунку ( основна картка), з яких вбачається, що за його згодою до вказаного періоду здійснювалося автоматичне погашення заборгованості по картці [NUMBER] , після цього він вкзаною карткою [NUMBER] не користувався. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Підсумовуючи викладене, з огляду на закінчення строку позовної давності, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 25 жовтня 2012 року у розмірі 79 092,58 грн. Враховуючи необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог, судові витрати не розподіляються.

Outcome: dismissed