Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-28 00:00:00

У листопадаі 2020 року до суду звернувся представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» з позовом до [PERSON] та просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 31738,21 грн., яка утворилась станом на 09.08.2020, з яких 23069,07 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 8669,14 грн. - заборгованість за простроченими відсотками та судові витрати. В позовній заяві посилався на те, що між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем 14.10.2013 року було укладено кредитний договір про надання банківських послуг б/н. Відповідно до договору позивач надав відповідачу кредит, а відповідач взяв на себе зобов`язання щодо повернення кредиту. Відповідач своїх зобов`язань не виконав. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 31738,21 грн., з яких 23069,07 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 8669,14 грн. - заборгованість за простроченими відсотками та судові витрати. Зазначив, що 14.06.2018 відбулась державна реєстрація та змінено повне та скорочене найменування позивача з Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (скорочена назва- ПАТ КБ «ПриватБанк») на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (скорочена назва- АТ КБ «ПриватБанк»). 20.01.2021 відповідач [PERSON] надав відзив на позов, в якому проти позовних вимог заперечував. Зазначив, що кредит у позивача він не отримував. Анкета-заява б/н від 14.10.2013 не містить інформації про укладення кредитного договору, в заяві не зазначений розмір кредиту, розмір узгодженого ліміту, розмір відсотків за користування кредитом. Оскільки сторони не досягли умов договору, вважає, що договір укладений не був. Крім того, вказав, що 14.08.2019 у нього була викрадена сумка-барсетка, в якій були банківські картки і мобільний телефон. 17.08.2019 він звернувся з заявою до Новосанжарського відділення поліції Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області про викрадення барсетки з банківськими картками та телефоном. Цього ж дня повідомив про викрадення на гарячу лінію МВД м. Києва та в службу безпеки АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 108-113). 03.02.2021 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, згідно якої представник АТ КБ «ПриватБанк» вказав, що укладений між сторонами договір у формі заяви-анкети про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку від 14.10.2013, є згідно з положеннями ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання, оскільки його умови встановлені однією з сторін у формулярах або інших стандартних формах, яким може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається укладений в письмовій формі, якщо її зміст, зафіксовано в одному або декількох документах, якими обмінялися сторонами. Зазначив, що всупереч п.п. 1.1.2.1.12., 1.1.2.1.13., 1.1.2.1.14., 1.1.2.1.21., 1.1.5.5. Умов та Правил надання банківських послуг, відповідач, як утримувач даної картки, не повідомив банк про факт викрадення банківської кредитної картки прийшовши до його відділення або за телефоном; банк не несе відповідальності, якщо інформація про рахунки клієнта, картки, пін-код до неї, паролі до системи Приват24 стане відомою іншим особам внаслідок несумлінного виконання клієнтом умов їхнього зберігання та використання. Зазначив, що на даний час за результатами проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні жодну особу не було визнано винною у вчиненні злочину, отже заперечення відповідача з цього приводу не можуть прийматися до уваги. Наголосив, що строк позовної давності не сплив, оскільки згідно з роз`ясненнями Верхового Суду України, що містяться під час розгляду справи №6-14цс17 від 19.03.2014, позовна давність щодо повернення кредиту у повному обсязі починає свій відлік з дня останнього місяця строку дії картки, тому оскільки строк дії картки закінчиться 07.2023 року, а з позовом до суду банк звернувся 25.10.2020 року то строк позовної давності не сплив (а.с.125-134). 15.02.2021 відповідчем надані заперечення на відповідь на відзив аналогічного змісту відзиву, наданого раніше (а.с. 150-157). А позивачвем 24.03.2021 надані пояснення, зміст яких аналогічний викладеним у відповіді на відзив (а.с. 166-176). Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 16 листопада 2020 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання, в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.90). Ухвалами Новосанжарського районного суду Полтавської області від 26 травня 2021 року та 06 липня 2021 року були витребувані письмові докази (а.с.187, 208). Представник позивача в судове засідання не з`явився, у наданій суду письмовій заяві просив справу слухати за його відсутності, позов підтримав, не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с.80). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що кредитний договір з ПриватБанокм він не укладав. Він користувався кредитними картками, та повністю погасив всю суму заборгованості. 14.08.2019 року у нього вкрали мобільний телефон та кредитні картки. Він звернувся з заявою про вчинення кримінального правопорушення до поліції, а також повідомив про це банк. Вже після викрадення у нього кредитних карток, невідомими особами був збільшений ліміт та зняті кошти в розмірі близько 25 000 грн. Просив відмовити в задоволенні позов в повному обсязі. В подальшому в судове засідання не з`являвся, надавши заяву про розгляд справи в його відсутність (а.с.261). Представник відповідача [PERSON] адвокат Петрушанко О.Д. в судовому засіданні позов не визнала з підстав викладених у відзиві та запереченнях. В задоволенні позову просила відмовити. В подальшому в судове засідання не з`являлась, надавши заяву про розгляд справи в її відсутність (а.с.253). Суд, вислухавши пояснення у вступному слові відповідача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 14.10.2013 року між сторонами по справі укладено кредитний договір б/н шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.37). На підставі вказаної Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідачу надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну зі сплатою процентів за користування кредитом щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом. У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг (а.с. 37). До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с.38-70). Позивач просив стягнути заборгованість в розмірі 31738,21 грн., з яких 23069,07 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 8669,14 грн. - заборгованість за простроченими відсотками та судові витрати та судові витрати. У зв`язку зі зміною найменування та здійснення відповідної державної реєстрації 14.06.2018 позивача перейменовано на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (скорочена назва- АТ КБ «ПриватБанк»). Суд зазначає, що наявність підписів [PERSON] на заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.37) підтверджують факт укладення кредитного договору безпосередньо між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] . Також свідченням визнання [PERSON] договірних відносин з АТ КБ «ПриватБанк» є наявність факту виконання ним кредитного договору, що підтверджується випискою про рух коштів по рахунку (а.с.21-34), з якої вбачається активне користування [PERSON] кредитними коштами, отриманими від АТ КБ «ПриватБанк», зокрема шляхом зняття готівки в банкоматах відділень банку, перерахування коштів на інші рахунки, повернення кредитних коштів позивачу, що спростовує доводи відповідача про неукладення кредитного договору. Такий висновок відповідає правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №153/1334/16-ц та від 16 вересня 2020 року по справі №200/5647/18. Отже, з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що сторони дійсно перебувають у договірних правовідносинах. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Заперечуючи проти позовних вимог, [PERSON] також зазначив, що 14.08.2019 у нього була викрадені банківські картки та мобільний телефон. 17.08.2019 він звернувся з заявою до Новосанжарського відділення поліції Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області про викрадення їх, а також повідомив про це банк. Внаслідок же заволодіння його банківськими картками та мобільним телефоном, невідомі особи збільшили кредитний ліміт та внаслідок несанкціонованих транзакцій було списано близько 25000 грн. кредитних коштів, що й призвело до збільшення заборгованості не з його вини. Відповідно до положень статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу. Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Відповідно до п.14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» на час встановлення ініціатора та правомірності переказу, але не більше ніж впродовж дев`яноста календарних днів, емітент має право не повертати на рахунок неналежного платника суму попередньо списаного неналежного переказу. У разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Пунктами 7, 8, 9 Розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління НБУ від 05 листопада 2014 року № 705, передбачено, що емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення його до цивільно-правової відповідальності. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, які беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 127/23496/15-ц (провадження № 61-3239св18) та від 20 червня 2018 року у справі № 691/699/16-ц (провадження № 61-16504св18), від 27 січня 2021 року у справі № 210/1242/18 (провадження № 61-1556св20), від 21 квітня 2021 року у справі № 751/6050/18 (провадження № 61-18544св19), від 15 липня 2021 року у справі № 597/1294/18 (провадження № 61-243св20) вказану правову позицію підтримав. У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Матеріалами справи підтверджується, що 17 серпня 2019 року на підставі заяви [PERSON] до ЄРДР за № 12019170270000438 внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першої статті 185 КК України та розпочато досудове розслідування (а.с. 94). У фабулі правопорушення зазначено про те, що 14.08.2019 на пляжу в смт Нові Санжари невідома особа здійснила крадіжку барсетки в якій були банківські картки, з яких здійснили крадіжку коштів в сумі 25000 грн. Допитаний у якості потерпілого [PERSON] показав, що 14.08.2019 на пляжу в смт Нові Санжари з його велосипеда зникла сумка-барсетка з банківськими картками та мобільним телефоном. В подальшому з банківської картки зникли кошти в сумі 25000 грн. (а.с.97-99). З даних, що містяться в вказаному протоколі не встановлено даних, що вказують на те, що [PERSON] сприяв втраті або незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Як вбачається з виписки по рахунку (а.с.100), 15.08.2019 року був збільшений кредитний ліміт та з картки відповідача знято кошти: 14999 грн.; 1769 грн. та 5000 грн. З метою з`ясування та дослідження обставин повідмолення [PERSON] . Банк про викрадення банківської картки, дані про проведенні транзакції 15.08.2019 року, проведення службової перевірки за фактом списання коштів, а також запису розмови за зверненням [PERSON] в серпні 2019 року судом за клопотанням представника відповідача були витребовані докази. На виконання ухвал суду позивачем була надана інформація про те, що про викрадення кредитної картки [PERSON] письмово не звертався. Щодо даного питання звертався в телефонному режимі та щодо шахрайства подав заявку 17.08.2019 року (а.с. 197), письмово щодо проведення службової перевірки відповідач не звертався, аудіозапис розмови не виявляється можливим надати з технічних причин. 15.08.2019 року на звернення відповідача картку [NUMBER] було заблоковано (час та хвилини його звернення не вказані) (а.с.211). Таким чином, аналізуючи вищенаведене, суд зазначає, що відповідач [PERSON] звернувся до правоохоронних органів з приводу крадіжки банківських карток та коштів в сумі 25000 грн., а також повідомив Банк про крадіжку банківських карток. При цьому банківська картка [NUMBER] , з якої й відбулось списання коштів 15.08.2019 року, була заблокована банком за зверненням відповідача 15.08.2019. Банком же не доведено, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, які дають змогу ініціювати платіжні операції, що дало б підстави для відповідальності користувача за проведені платіжні операції. Отже, оскільки відповідач при першій можливості повідомив про вчинений злочин і викрадення платіжної карти як банк, так й правоохоронний орган, не доведення позивачем вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, враховуючи наявність кримінального провадження, у межах якого встановлювалась особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту, яка мала місце станом на момент вчинення шахрайських дій, а саме 14.08.2019. Так, матеріалами справи підтверджується, що станом на 14.08.2018 сума заборгованість за тілом кредиту за договором б/н від 14.10.2013 року складала 3231,60 грн, що підтверджується наданим банком розрахунком заборгованості (а.с. 19) та випискою по рахунку (а.с.21). При цьому відповідачем належних, допустимих доказів та достатніх доказів на які б свідчили про відсутність заборгованості перед Банком (квитанції, платіжні доручення, чеки) у вказаному розмірі, надано не було. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором б/н від 14.10.2013 року станом на 14.08.2019 року, яка становить 3231,60 грн. Разом з тим, предметом спору є стягнення з відповідача за кредитним договором не лише заборгованості за простроченим тілом кредита, а й заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 8669,14 грн. При цьому, суд зазначає проте, що факт перебування сторін у договірних правовідносинах сам по собі не є достатнім для встановлення умов та змісту таких правовідносин. Анкета-заява від 14.10.2013 не містить відомостей про процентну ставку по кредиту, а також розмір та порядок нарахування неустойки (пені, штрафів) за порушення умов договору, як й не містить даних про строк дії договору, строк кредитування, умови користування кредитом, зміну розміру кредитного ліміту, порядок отримання відсотків, права і обов`язки сторін, строк повернення кредиту й процентів. Позивач посилається, що відповідач своїм підписом в анкеті-заяві дав свою згоду на те, що вказана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг. Відповідач же у відзиві на позов, й в запереченнях категорично заперечував факт укладення з Банком кредитної угоди на тих Умовах і правилах, які надані до суду, посилаючись й на відсутність його підпису в них. А матеріали справи не містять письмових підтверджень, що саме Умови та правила надання банківських послуг, додані до позову, розумів [PERSON] та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву від 14.10.2013. Позивачем не було надано суду Пам`ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів, які б містили відомості про процентну ставку по кредиту, а також розмір та порядок нарахування штрафів, які б були підписані відповідачем, щоб свідчило про те, що він ознайомився і погодився з ними. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Враховуючи вищевикладене, вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за нарахованими простроченими відсотками задоволенню не підлягають, оскільки є необгрунтованими. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З відповідача на користь банку підлягає стягненню 3231,60 грн. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», із позовних заяв майнового характеру, поданих юридичною особою, справляється судовий збір в розмірі 1,5% ціни позову, але не менше одного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у сумі 2102,00 грн. З відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (позовні вимоги підлягають задоволенню на 10,18 % з розрахунку: 3231,60 грн. (сума задоволених позовних вимог) х 100% : 31738,21 грн. (сума заявлених позовних вимог) = 10,18 % (відсоток задоволених позовних вимог). Сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача складає 213,98 грн. з розрахунку: 2102 грн. (сума сплаченого судового збору) х 10,18 % (відсоток задоволених позовних вимог). На підставі викладеного,

Outcome: partial