Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

У листопаді 2016 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання угоди недійсною. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначала, що 26.04.1985 року вона уклала шлюб з [PERSON]. Під час перебування в шлюбі вони за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 27.02.1997 року придбали квартиру [ADDRESS]. 12.01.1998 року [PERSON] без її згоди продав своїй матері, [PERSON], зазначену квартиру. Просила з підстав, зазначених у ч.2 ст.23 КпШС України та ст. 48 ЦК УРСР, визнати зазначений правочин недійсним. Зазначала, що відповідач по справі, [PERSON], є правонаступником його матері, [PERSON]. Також позивач зазначала, що про укладення відповідачем спірного договору їй стало відомо лише у квітні 2016 року, коли у почтовій скриньці вона виявила копію позовної заяви відповідачки [PERSON] по цивільній справі №200/19766/16-ц. Вимогу про поновлення строку позовної давності позивач не ставила. Про час судового засідання сторони та їх представники були належним чином повідомлені. Від третьої особи раніше до суду надходила заява про розгляд справи за її відсутності. Позивач у судове засідання не зявилася, була ознайомлена з матеріалами справи в повному обсязі та подала у день судового засідання заяву про відвід головуючого судді, яка не може бути прийнята на даній стадії розгляду справи. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 27.02.1997 року, посвідченого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим номером №3-577, [PERSON] належала квартира [ADDRESS]. На відповідний запит суду Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою було направлено копії матеріалів справи, на підставі яких нотаріусом було посвідчено зазначений договір купівлі-продажу. З наданих матеріалів вбачається, що позивач по справі, яка ще на той час ще перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], не була присутня під час купівлі [PERSON] зазначеної квартири, адже в зазначених матеріалах справи відсутня згода [PERSON], як дружини, на набуття її чоловіком у спільну сумісну власність зазначеної квартири. Рішенням Кіровського районного суду міста [PERSON] від 22.11.1999 року по цивільній справі № 2-314/1999 було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Зазначеним рішенням були встановлені наступні обставини: «..позивач просив розірвати шлюб, зазначаючи що з листопада 1996 року він разом з відповідачкою не проживає та не має наміру повертатися в сім`ю. Також в судовому засіданні [PERSON] наполягаючи на задоволенні свого позову просив суд взяти до уваги, що він уже створив іншу сім`ю, де в нього в грудні місяці повинна народитися дитина.» У судовому засіданні відповідач, [PERSON], пояснила, що позивач є колишньою дружиною її рідного брата, [PERSON], які домовилися між собою штучно створити спір у суді по даній справі з метою позбавити її права на спадкування ? частини спірної квартири після смерті її матері, [PERSON], померлої 18.02.2012 року. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12.01.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим номером №168, належало право власності на квартиру [ADDRESS]. Також [PERSON] зазначила, що фактично з листопада 1996 року її брат, [PERSON], став проживати однією сімєю з [PERSON]. Саме для їх сімї за їх власні кошти й купувалася спірна квартира. Також зазначала, що в спірній квартирі [PERSON] жодного разу не була, адже у ній проживав її брат з [PERSON]. Судом було витребувано від приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] документи, на підставі яких було посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 12.01.1998 року, з яких вбачається, що квартиру від імені [PERSON] було продано [PERSON], яка діяла на підставі доручення від 09.01.1998 року. При цьому в матеріалах справи дійсно відсутня згода [PERSON], яка на той час ще перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], хоча з листопада 1996 року [PERSON] проживав однією сімєю з іншою жінкою, [PERSON]. Відсутність такої згоди є необхідною, але не достатньою умовою для визнання договору купівлі-продажу недійсним. Відповідно до правової позиції ВСУ у цивільній справі №6-1587цс16 відсутність згоди одного з подружжя на відчуження спільного майна сама по собі не може бути підставою для визнання договору недійсним інший з подружжя в такому випадку має право на компенсацію вартості своєї частки. Тому позивач має право позиватися до свого колишнього чоловіка з вимогою про відповідну компенсацію вартості 1\\2 частини квартири. Враховуючи, що її колишній чоловік (відповідач) повністю визнає її позов та він успадкував 1\\2 частину спірної квартири грошей від примусового продажу належною йому частки якраз вистачить для «поновлення порушеного права» його колишньої дружини. Тому суд вважає, що позивач не довела наявність підстав для визнання спірного правочину недійсним. Щодо пропуску спливу строку позовної давності, то суд вважає, що позивач його пропустила безпідставно. Вимогу про поновлення строку для захисту свого права цивільного позивач не заявляла. Відповідно до правової позиції ВСУ у справі за № 6-17цс17: «Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.» Відповідно до ст. 9 КпШУ на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України. Відповідно до ст. 10 КпШУ у випадках, передбачених статтею 9 цього Кодексу, позовна давність застосовується судом відповідно до цивільного законодавства, якщо інше не встановлено законом. Тому фактично ст. 10 КпШС України носить відсильний характер та відсилає нас до положень ст.ст.71,75,80 ЦК УРСР. Відповідно до ст. 75 ЦК УРСР «Обов'язковість застосування позовної давності»: позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Відповідно до ст. 80 ЦК УРСР: закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Жодних поважних причин пропуску позовної давності позивач та її представник суду не навели, а тому сплив строк позовної давності для захисту судом права позивача з приводу оскарження спірного правочину. Але, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову по суті, а не по строкам. Адже позивач не виконала положень ст. 12 ЦПК України та не довела перед судом наявність обставин, які мають значення для справи та на які вона посилалася як на підставу своїх вимог. Відсутності письмової згоди позивача на продаж спірної квартири недостатньо для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири. Замість виконання обовязку доказування позивач вдалася до зловживання правом шляхом відводу судді на стадії, на якій процесуальним законом таке право учасників процесу не передбачено. Також суд звертає увагу на зауваження представника, [PERSON] про штучний характер спору між позивачем та її колишнім чоловіком (відповідачем), [PERSON], з метою виведення спірної квартири зі складу спадкового майна. На а.с. 44 міститься копія нотаріально посвідченої довіреності, виданої 31.01.2017 року [PERSON] на імя [PERSON], щоб остання представляла його інтереси в тому числі і в її позові проти нього самого. Також у зазначеній довіреності [PERSON] надає відповідні повноваження своєму представнику у суді, [PERSON], та одночасно представнику свого опонента представнику позивача, [PERSON]. Зазначене беззаперечно свідчить про зловживання своїми правами [PERSON] та [PERSON], а також про порушення адвокатської етики, адвокатом [PERSON]. Відповідно до ст.141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір не відшкодовувати. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed