Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

У липні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання частково недійсним кредитного договору та договору страхування. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 12 квітня 2019 року сторони уклали кредитний договір та договір страхування №D 44.00615.005141053 (далі - Договір), відповідно до умов якого передбачалось, що відповідач надає позивачу кредит в сумі 20 000 грн на строк 60 місяців під 20 % річних. При цьому, відповідач видав не повну суму кредиту, а за мінусом витрат на страхування, яке нав`язувалось позивачу умовами кредитного договору. Отримавши неповну суму кредиту, позивач, починаючи з травня 2019 року сплачувала за кредитом всі платежі, які передбачались Договором, а саме: суму кредиту, інші послуги банку, платіж згідно з пунктом 1 розділу «Платежі за додаткові супутні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладення договору» додатку №1 до Договору і суму страхового платежу, який передбачений пунктом 1.7 та п. 2 Договору. При цьому сума «інших послуг банку» (530 грн) майже дорівнювала сумі платежу по кредиту (544,49 грн). Останню суму за Договором позивач сплатила 21 квітня 2020 року і окремо 25 травня 2020 року повідомила відповідача про те, що у зв`язку з введенням в Україні карантинних заходів вона не в змозі платити за кредитом. Крім того, позивач ставила питання про реструктуризацію кредиту за договором, однак відповідач їй відмовив. Позивач звернулась за правовою допомогою з проханням здійснити аналіз укладеного сторонами кредитного договору та його відповідності чинному законодавству України. Під час аналізу були виявлені наступні несправедливі умови, а саме: в договорі передбачені послуги, які описані, як інші послуги, а саме: при погашенні сум по договору позивач зобов`язаний сплачувати комісійну винагороду «за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунок Банку», за відкриття пакету послуг позивач сплатила 100 грн; позивач має примусово сплатити страховий внесок на користь конкретного страховика, без здійснення якого вона не отримала би кредит за договором. Фактично за період з 12 квітня 2019 року до 21 квітня 2020 року позивач сплатила 12 893,88 грн, з яких 6360 грн - «Інші послуги банку». При цьому не зрозуміло, що відноситься до інших послуг банку. Тобто з 12 квітня 2019 року позивачу надавались послуги з обслуговування кредитної заборгованості. Проте перелік таких послуг та зміст терміну «обслуговування» ніде в договорі не відображено, однак відсилає до Додатку №5, який, нібито, є частиною договору, проте з боку позивача такий додаток не був підписаний і позивач не обізнаний, що передбачає зміст цього додатку. Для роз`яснення змісту поняття «Інші послуги банку» позивач 26 червня 2020 року звернулась до відповідача з листом, однак відповідач відповіді не надав. Згідно нормами частин 1-2, 5, 9 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів» вказано, що продавець не повинен включати у договори умови, які є несправедливими. Позивач вважає, що умови пункту 1.5 Договору, пункт 2 Додатку №1 до Договору і стовпчику 7.4 додатку № 1 до Договору є несправедливими, оскільки суперечать вимогам пунктів 3, 10, 12 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, відповідно до пункту 1.7 Договору передбачено, що позивач доручає відповідачу сплатити страховий внесок за рахунок коштів, отриманих в кредит, що становить 2 142,86 грн. При цьому, дана сума стосувалась договору добровільного страхування життя, який мав бути укладений, згідно з вимогами пункту 2 Договору. Позивача ніхто зі змістом договору страхування не знайомив, іншого документу, який би вказував на правила поведінки, коли настають страхові випадки не надав. Положеннями Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що відповідач не має право нав`язувати умови укладення відповідного договору з конкретною особою, в той час як у договорі вказана інформація про конкретного страховика, з яким позивач зобов`язана була укласти договір добровільного страхування. Ураховуючи наведене, позивач просила визнати частково недійсними, як такі, що є несправедливими положення Договору, пункти 1.5, 1.7, визнати частково недійсними як такі, що є несправедливими пункти 1., 2., стовпчик 7.4, п. 5 Розділу «Платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, обов`язкові укладання договору» додатку №1 (паспорт споживчого кредиту) до Договору. Стягнути з АТ «Ідея Банк» витрати на правову допомогу, розмір якого буде визначено додатково. Ухвалою судді від 15 липня 2020 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви. 03 серпня 2020 року від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 18 серпня 2020 року у справі відкрито провадження та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. 25 серпня 2020 року від представника позивача надійшла заява про залучення доказів. В судове засіданні сторони не з`явились. Представник позивача подав заяву про слухання справи за його відсутність та відсутність позивача. Відповідач був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Згідно з частиною 1 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Встановлено, що 12 квітня 2019 року [PERSON] та АТ «Ідея Банк» уклали Договір, відповідно до умов якого банк надає позивачу кредит в сумі 20 000 грн, строком на 60 днів зі сплатою 20 % річних (змінювана). Пунктом 1.5 зазначеного договору передбачено, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитною заборгованістю, що визначені цим договором та договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата відповідно до пункту 5 Додатку №1 «Інші послуги». Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунки в банку сплачується згідно діючих тарифів банку. Тарифи є невід`ємною частиною договору та розміщені на веб-сайті банку. Пунктом 1.7 договору передбачено, що позичальник доручає банку оплатити страховий внесок за рахунок кредиту в сумі 2142,86 грн згідно з умовами договору добровільного страхування життя, укладеного відповідно до пункту 2 цього договору. Спосіб оплати - переказ коштів на рахунок ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна Страхування Життя» в АТ «Ідея Банк» № [NUMBER] через транзитний рахунок відкритий в АТ «Ідея Банк». Пунктом 2 договору передбачено, що нанесенням власноручного підпису під цим договором страхувальник (застрахована особа) акцептує оферту ПАТ «ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна Страхування Життя», від імені якого діє страховий агент та укладає договір добровільного страхування життя №D 44.00615.005141053 від 12 квітня 2019 року для клієнтів АТ «Ідея Банк», який є «Договором приєднання» згідно зі ст. 634 ЦК України та складається з його невід`ємних частин, а саме: пункту 2.1 та пункту 2.2 договору. У пункті 2.1 договору передбачені страховий випадок, страхова сума, страховий тариф, сума страхового внеску, дата початку дії договору та закінчення дії договору, вигодонабувач за цим договором. Пунктом 2.2 договору передбачено договір укладається відповідно до чинних Правил добровільного страхування життя, що розміщені на офіційному сайті страховика. Підписанням цього договору страхувальник ознайомлений та погоджується з Умовами страхування, Правилами страхування, що розміщені на офіційному сайті страховика, повністю розуміє їх зміст та безумовно приймає, отримав від страховика та страхового агента всю інформацію в обсязі та в порядку, що передбачені частиною другою статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та свідомо обрав послугу з укладення договору. Додатком № 1 до Договору передбачені платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладення договору. Пунктом 1 Додатку №1 до Договору передбачено плата за відкриття пакету послуг в сумі 100 грн, плата за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2.65% щомісячно від початкової суми кредиту, загальні витрати за кредитом в сумі 62212,43 грн, орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у тому числі тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) 62212,43 грн; реальна річна процентна ставка відсотків річних складає 93.8648224%. Крім того, в додатку зазначено порядок повернення кредиту, кількість та розмір платежів, періодичність внесення, у тому чисті стовпцем 7.4 передбачено сплата інших послуг банку в сумі 530 грн щомісячно. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним. Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції на час укладання кредитного договору), яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У разі встановлення, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій: за дії, які банк вчиняє на власну користь; які не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому. Ураховуючи те, що у кредитному договорі обов`язок позивача сплачувати послугу з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені в п. 5 Додатку №1 як «Інші послуги» в сумі 530 грн відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану плату надаються позивачу. При цьому, відповідач нараховував кошти за послугу, що не замовлялася та супроводжує кредит за рахунок позивача, що є незаконним. Разом з тим, згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виходячи зі змісту вказаних норм, вказана в пункті 1.5 договору комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Таким чином, переказ коштів та приймання готівки, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Крім того, плата за відкриття пакету послуг та плата за обслуговування кредитної заборгованості не можуть бути покладені на позивача, оскільки ці послуги фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги є несправедливими в розумінні норм статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначений висновок узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного від 01 квітня 2020 року суду в справі № 583/3343/19 (провадження 61-22778св19). Ураховуючи наведене, позовні вимоги [PERSON] щодо визнання недійсними пунктів пункту 1.5 договору №D 44.00615.005141053 від 12 квітня 2019 року та 1., 2., стовпчик 7.4, п. 5 Розділу «Платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, обов`язкові укладання договору» додатку №1 (паспорт споживчого кредиту) до Договору. Що стосується визнання недійсним пункту 1.7 та п. 2 Договору, то слід зазначити наступне. Звертаючись до суду із позовною вимогою про визнання недійсним пункту 1.7 та п. 2 Договору №D 44.00615.005141053 від 12 квітня 2019 року позивач посилалась на норму частини 4 статті 20 Закону України «Про споживче кредитування», а саме, що кредитодавцю забороняється пов`язувати укладення договору про споживчий кредит з вимогою укладення договорів про надання додаткових чи супутніх послуг із конкретною третьою особою, а також те, що вона не була ознайомлена на з умовами страхування ні з умовами відповідного договору страхування, а посилання на пункт 2 Договору №D 44.00615.005141053 від 12 квітня 2019 року про публічну аферту страховика, яка розміщена в мережі Інтернет, не є доказом ознайомлення з такими документами. Однак, як убачається з назви договору та його умов, сторони укладали договір кредиту та страхування, у пункті 2.1 вказані основні умови страхування, як-то сам страховий випадок, страхова сума, страховий тариф, страховий внесок, дата початку та закінчення дії договору, вигодонабувач за договором. Відповідно до статті 982 ЦК України істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства. Отже, в зазначеному пункті вказані основні істотні умови договору страхування, що визначені чинним законодавством. Таким чином підстави вважати, що відповідач не ознайомив позивача з умовами договору страхування, відсутні. Крім того, з тексту пункту 2 договору №D 44.00615.005141053 від 12 квітня 2019 року не вбачається ознак нав`язування умов договору страхування та примушування позивача до його укладення, оскільки позивач поставила підпис під Договором, яким акцептувала аферту ПАТ «СК «ПЗУ Україна Страхування Життя» та доручила АТ «Ідея Банк» укласти договір страхування життя, який є договором приєднання відповідно до статті 634 ЦК України. Отже, умови, які зобов`язують позивача укласти договір страхування життя саме в тексті договору №D 44.00615.005141053 від 12 квітня 2019 року відсутні. Крім того, пунктом 1.7 договору №D 44.00615.005141053 від 12 квітня 2019 року вказано, що страховий внесок сплачується за рахунок кредитних коштів в розмірі 2142,86 грн, з яким позивач погодилась підписуючи цей договір. За таких обставин, підстави для задоволення позову в цій частині відсутні. Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Відповідно до статті 141 ЦПК України в дохід держави з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 840,80 грн. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial