Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

У липні 2019 року позивач звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що 21.09.2013 між сторонами було зареєстровано шлюб у врацс реєстраційної служби Любарського РУЮ у Житомирській області за актовим записом № 62. У сторін є донька [PERSON] , [INFO] . Зі слів позивача, за час шлюбу подружжям було придбано однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . За домовленістю між сторонами квартира була оформлена на відповідача. 22.12.2015 відповідачем було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № Є 6/2/39 на об`єкт нерухомості за адресою: [ADDRESS] , будівельний номер 39. Загальна вартість майнових прав 432 400,00 грн. 21.04.2017 вказана квартира на праві власності була зареєстрована на відповідача. Позивач вказувала, що рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 28.12.2018 було розірвано шлюб між сторонами, донька залишилась проживати разом з позивачем та перебуває на її повному утриманні. Позивач посилалась на те, що відповідач чинить їй перешкоди в користуванні вказаною квартирою, жодним чином не допомагає утримувати їх доньку, у зв`язку із чим було відкрито виконавче провадження по справі № 282/1632/18 про стягнення аліментів на дитину. Позивач вважала, що є всі підстави при вирішенні даного спору відступити від рівності часток подружжя у спільному сумісному майні. Згідно звіту про незалежну оцінку вартості зазначеної квартири її ринкова вартість становить 797 311 грн. З огляду на викладене та посилаючись на вимоги законодавства позивач просила суд: поділити спільне сумісне майно сторін; визнати за нею, в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] , право власності на 2/3 квартири за адресою: [ADDRESS] , визнати за відповідачем право власності на 1/3 цієї ж квартири; стягнути з відповідача на її користь судовий збір у розмірі 7 973,11 грн. Ухвалою судді від 26.07.2019 було відкрито загальне позовне провадження у справі та розпочато підготовче провадження у справі. Ухвалою суду від 20.01.2020 було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, подали до суду клопотання про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання також не з`явився, про день, час та місце розгляду повідомлений, причини своєї неявки та свою остаточну позицію щодо позову суду не повідомив. У ході розгляду справи відповідач подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність та про долучення доказів, а саме: копій довідки з АТ КБ Приватбанк та додатків до попереднього договору № Б.ХМ.59-61 І.ФР 60/62/20/ННС (розписок). У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.09.2013 між сторонами було зареєстровано шлюб у врацс реєстраційної служби Любарського РУЮ у Житомирській області за актовим записом № 62, який було розірвано рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 28.12.2018, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією вказаного рішення суду. Від вказаного шлюбу у сторін є донька [PERSON] , [INFO] , місце проживання якої після розлучення сторін у згаданому рішенні суду було визначено разом з позивачем. Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 28.12.2018 було стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки сторін та видано виконавчий лист. З огляду на надану суду копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.04.2017 на ім`я відповідача було 21.04.2017 зареєстровано право власності на однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підставі додаткового договору до договору купівлі-продажу майнових прав № Є 6/2/39 від 17.03.2017, договору купівлі-продажу майнових прав № Є 6/2/39 від 22.12.2015 та технічного паспорту. З огляду на встановлені обставини суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на встановлені обставини та вище проаналізовані правові норми суд приходить до наступних висновків. Спірна квартира була придбана на ім`я відповідача під час його шлюбу з позивачем, доказів того, що дана квартира була набута відповідачем за особисті кошти, суду надано не було, тому дане майно є спільним сумісним майном сторін. Доказів існування обставин, що слугували б для застосування ч. 3 ст. 70 СК України, тобто для відступу від рівності часток сторін у спільному майні, суду всупереч вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України надано не було. Той факт, що за рішенням суду з відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини сторін, не спростовує викладених вище висновків, так як не було надано доказів того, що цих аліментів не достатньо для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування доньки сторін. Натяки позивача у прохальній частині, що визначений нею поділ здійснюється і в інтересах їх з відповідачем дитини, суд не бере до уваги, так як дитина не є у даному випадку учасником спірних правовідносин колишнього подружжя в частині набуття ними спільного майна. З урахуванням викладеного суд вважає за доцільне відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦК України, ч. 1 ст. 70 СК України розділити спірну квартиру між сторонами порівну, а тому задовольняє позов частково. Також відповідачем було надано суду копію довідки АТ КБ Приватбанк щодо наявних у нього рахунків у банку у період з 2009 року по 2017 рік, проте судом вона не може бути взята до уваги в силу вимог ст. 77 ЦПК України, так як з цього документу не вбачається, чи здійснювались відповідачем з вказаних рахунків проплати за майнові права на спірну квартиру і, якщо здійснювались, то за рахунок яких саме коштів, чи були ці кошти зараховані на рахунки відповідача до чи під час шлюбу з позивачем. Так само, в силу вимог ст. 77 ЦПК України, суд не бере до уваги подані відповідачем копії додатків до попереднього договору № Б.ХМ.59-61 І.ФР 60/62/20/ННС (розписок), так як спірною у даній справі є квартира за адресою: [ADDRESS] , а у поданих відповідачем документах мова йде про придбання у майбутньому квартири [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд з огляду на розмір задоволених вимог пропорційно стягує з відповідача на користь позивача 5 979,83 грн. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З урахуванням викладеного,

Outcome: partial