Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

У липні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого посилалася на те, що 01 січня 2013 року між нею та фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір оренди нежитлового приміщення №2-13, згідно якого вона зобовязалася передати, а ФОП [PERSON] прийняти в строкове платне користування нежитлове приміщення площею 90,41 кв.м. за адресою: Донецька область. м.Краматорськ, вул. Р.Люксембург,58. У звязку з тим, що [PERSON] на момент звернення до суду припинив свою підприємницьку діяльність, позов подається до нього як фізичної особи, що повинен відповідати за невиконані ним зобовязання під час здійснення підприємницької діяльності. Орендодавець передала нежитлове приміщення орендарю в користування на підставі акту приймання-передачі обєкту оренди від 01.01.2013 року, який є додатком до договору. Згідно до п.3.7 договору оренди орендна плата сплачується орендарем протягом всього строку користування обєктом оренди до моменту повернення його орендарю, факт якого підтверджується актом приймання-передачі. Сума орендної плати була узгоджена між сторонами в розмірі 4405 грн. за кожний місяць користування відповідно до додатку №1 до договору оренди. За домовленістю між орендодавцем та орендарем договір оренди був укладений на строк до 31 грудня 2013 року. Однак після закінчення строку оренди і до теперішнього часу відповідач не повернув орендоване майно та ключі від приміщення, на телефонні дзвінки не відповідає, приміщення увесь час зачинене, у звязку з чим орендодавець позбавлений вільного доступу до нього. Перед зверненням до суду орендодавець 13.03.2015 року намагалася надіслати орендарю листа, де зазначила, що у звязку із закінченням терміну договору оренди №2-13 від 01.01.2013 року, він зобовязаний передати їй приміщення за актом приймання-передачі та сплатити орендну плату за весь час користування приміщенням до моменту його повернення, однак у звязку з проведенням АТО приймання поштових відправлень до м. Шахтарська припинене. Крім того, вона зверталася 26.03.2015 року до Краматорського МВ ГУМВС України в Донецькій області з проханням вирішити питання щодо притягнення [PERSON] до відповідальності, на що їй було рекомендовано звернутися до суду. Тому вона змушена звернутися до суду з цим позовом. Пунктами 7.2,7.3 договору оренди передбачена відповідальність орендаря: у разі неповернення обєкту оренди орендар сплачує орендодавцю грошові кошти за фактичне користування обєктом оренди, а орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки в розмірі. встановленому Цивільним кодексом України. Відповідно до ч.2 ст.785 ЦК України, якщо наймач не виконує обовязку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Посилаючись на вказані обставини, норми ЦК України та положення договору оренди, просила стягнути з [PERSON] на свою користь суму в розмірі 211440,00 грн., що складається з: 70480,00 грн. заборгованість по орендній платі, 140960,00 грн. неустойка за користування обєктом оренди за час прострочення, виселити його з нежитлового приміщення та стягнути витрати на оплату судового збору. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] підтримала позовні вимоги із заявлених підстав, доповіла обставини, зазначені в позові, та просила задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] через неможливість відправлення поштової кореспонденції до м. Шахтарськ Донецької області про розгляд справи повідомлявся шляхом розміщення оголошення в газеті «Урядовий курєр» №9 від 16.01.2016 року та інформації на сайті Бердянського міськрайонного суду, проте до суду не зявився, причину не повідомив, тому суд на підставі ст.ст.169, 224-226 ЦПК України за згодою представника позивача ухвалив розглянути справу в заочному порядку на підставі наявних у ній доказів. Заслухавши представника позивача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи з свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що 01 січня 2013 року між позивачем та фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір оренди нежитлового приміщення, площею 90,41 кв.м., розташованого за адресою: Донецька область. м.Краматорськ, вул. Р.Люксембург, 58, для використання під склад, строком до 31 грудня 2013 року, що підтверджується копією договору оренди нежитлового приміщення №2-13 від 01.01.2013 року. Згідно розділу 3 та додатку №1 до договору оренди сторони за договором визначили базовий розмір орендної плати в сумі 4405 грн., яку орендар сплачує щомісячно, не пізніше 7-го числа поточного місяця. З пояснень представника позивача слідує, що, починаючи з січня 2014 року, орендар перестав сплачувати орендну плату, однак до теперішнього часу орендоване майно за актом приймання-передачі та ключі від приміщення орендодавцю не повернув, у звязку з цим вона позбавлена можливості вільного доступу до приміщення, тому на підставі п.п.3,7, 7.2,73 договору оренди, ч.2 ст.785 ЦК України має право на отримання орендної плати за весь час користування обєктом оренди та додатково на неустойку в розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч.1 ст.762 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Параграфом 3 глави 58 ЦК України окремо визначені положення закону щодо найму будівлі або іншої капітальної споруди, зокрема, ст.795 визначено, що і передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди, і її повернення оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами. З цього моменту починається обчислення строку договору та припинення договору найму відповідно. Приписами ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом З позову вбачається, що орендар на протязі 2013 року сплачував орендну плату орендодавцю, а починаючи з січня 2014 року по час звернення позивача з позовом до суду і дотепер, будівлю за актом приймання-передачі орендодавцю не повернув та орендну плату не сплачував. Як вбачається з матеріалів справи, долучених до позову, позивач лише 13 березня 2015 року намагалася відправили ФОП [PERSON] претензію, в якій зазначила, що станом на 13.03.2015 року ним не сплачено орендну плату за 14 місяців, що становить 61670,00 грн., пропонувала сплатити борг та у семиденний строк до 20.03.2015 року повернути орендодавцю приміщення та підписати акт-приймання передачі орендованого приміщення. Однак зазначена претензія була повернута відправнику через те, що поштові відправлення не приймаються в населені пункти Донецької області згідно переліку. Пунктом 7.2 договору оренди сторони узгодили, що якщо в день припинення цього договору орендар не поверне обєкт оренди, то орендар сплачує орендодавцю грошові кошти за фактичне користування обєктом оренди. Оскільки відповідач після закінчення строку договору оренди орендоване приміщення не повернув, то суд вважає правомірними вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати за період з січня 2014 року по квітень 2015 року, тобто за 16 місяців, що складає 70480,00 грн. Однак суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача неустойки у вигляді подвійної орендної плати, виходячи з наступного. Дійсно, частиною 2 ст.785 ЦК України передбачено: якщо наймач не виконує обовязку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Разом з тим статтею 764 ЦК України визначено правові наслідки продовження користування майном після закінчення строку договору оренди, в якій зазначено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Як видно з матеріалів справи, ані у січні 2014 року, ані у січні 2015 року позивач не предявляла [PERSON] претензій щодо безпідставності користування ним орендованим майном, склавши претензію тільки 13 березня 2015 року, яку до того ж орендар не отримував з обєктивних причин, а тому за нормами цивільного законодавства договір оренди автоматично був поновлений як на 2014 рік, так і на 2015 рік. У звязку з викладеним і відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача неустойки за користування обєктом оренди, нарахованої в розмірі 140960,00 грн., тому в цій частині позовних вимог позивачу слід відмовити. Ще однією з вимог позивача є виселення [PERSON] з нежитлового приміщення площею 90,41 кв.м. розташованого за адресою: Донецька область м.Краматорськ, вул.. Рози Люксембург,58, займаного ним на підставі договору оренди нежитлового приміщення №2-13 від 01.01.2013 року, з підстав того, що дія договору припинена, з урахуванням п.п.2,5,4,7,5.2,7.2 договору оренди та ч.1 ст.785 ЦК України. Суд вважає, що дана вимога також задоволенню не підлягає з рахуванням наведених вище мотивів, оскільки фактично настали правові наслідки, врегульовані ст. 764 ЦК України, щодо поновлення договору на такий самий строк, бо позивач протягом одного місяця після закінчення строку дії договору не заперечувала проти продовження користування [PERSON] орендованим майном. Крім цього, Цивільним кодексом України, зокрема, ч.1 ст.785, на яку посилається позивач, не передбачено виселення орендаря у разі припинення договору оренди, оскільки питання щодо виселення фізичних осіб врегульовані житловим кодексом України та можуть мати місце тільки при виселенні осіб з займаних житлових приміщень. У даному випадку орендоване приміщення є нежитловим. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, в частині стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати в розмірі 70480,00 грн., в іншій частині позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору мають бути відшкодовані також частково, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в сумі 704 грн.80 коп.

Outcome: partial