Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-17 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON], що дії в інтересах неповнолітнього сина - [PERSON], звернувся до Чугуївського міського суду Харківської області з зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилався на те, що з 18 березня 2000 року по 28 жовтня 2008 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від цього шлюбу є син - [PERSON], [INFO]. 31 липня 2001 року [PERSON] разом зі своїми дітьми [PERSON], [PERSON], та іншими співмешканцями використали свою пільгу по безоплатній передачі житла, набув право власності на 74/100 частини комунальної квартири [ADDRESS] 10 серпня 2001 року [PERSON] звернулася з письмовою заявою до виконавчого комітету Дзержинської районної ради м. Харкова про дозвіл на продаж частки цієї комунальної квартири у зв'язку з придбанням трьох кімнатної ізольованої квартири за адресою: [ADDRESS]. На підставі рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради м. Харкова від 21 серпня 2001 року, [PERSON] було надано право укласти договір купівлі-продажу частини комунальної квартири [ADDRESS] від імені неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] з одночасним укладенням договору купівлі, або договору міни частини трикімнатної квартири на ім'я неповнолітніх. За нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 11 жовтня 2001 року, [PERSON], що діяла за себе особисто та від імені своїх неповнолітніх дітей, разом з іншими співвласниками продали, а Приватне підприємство «Аудиторська фірма «Глобал Аудіт», в особі: [PERSON], купило 74/100 частини комунальної квартири [ADDRESS]. За кошти, отримані від продажу вищезазначеної частини комунальної квартири [PERSON] купила житловий будинок [ADDRESS]. Таким чином, право власності на придбаний будинок виникло лише у [PERSON], а неповнолітній на момент укладення договору купівлі продажу - [PERSON], [INFO], та малолітній - [PERSON] не були включені до числа власників. Тобто, спірний будинок був придбаний за кошти, отримані від продажу належної неповнолітнім дітям частки у комунальній квартирі [ADDRESS], в якій кожному із сторін, зокрема, як відповідачці, так і неповнолітнім, [PERSON] та [PERSON] належала частина цієї комунальної квартири. Проте, в порушення умов, викладених в рішенні виконавчого комітету Дзержинської районної ради м. Харкова № 151/28, [PERSON] зареєструвала право власності лише на себе, чим позбавила неповнолітніх дітей права власності на частку у придбаному будинку. З зазначених підстав [PERSON], в інтересах неповнолітнього сина - [PERSON], з яким вони разом проживають в спірному будинку, звернувся з зазначеним позовом до суду та просив визнати частково недійсним договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS], посвідчений 15 листопада 2001 року, приватним нотаріусом Чугуївського районного нотаріального округу Царьовою І.М., та визнати за ним право власності на 1/3 частину цього житлового будинку з надвірними будівлями. У судовому засіданні представник позивача, за довіреністю - [PERSON], позов підтримав, надав пояснення, аналогічні до викладених в позовній заяві, просив поновити пропущений з поважних причин строк позовної давності для звернення його довірителя з позовом до суду та задовольнити позов повністю. Відповідачка [PERSON], та її представник, за довіреністю - [PERSON], проти позову заперечували за його безпідставністю, недоведеністю, обґрунтованому на припущеннях, просили застосувати позовну давність та відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідачці та її представника, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 18 березня 2000 року по 28 жовтня 2008 року знаходилися у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 28 жовтня 2008 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданим 16 березня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану по Чугуївському району Чугуївського міськрайонного управління юстиції Харківської області, актовий запис за № 22 (а.с.14). Від шлюбу є неповнолітній син - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 30 травня 2000 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова, актовий запис №1495 (а.с.13). Місце проживання неповнолітнього [PERSON] рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 28 жовтня 2008 року визнано з батьком - [PERSON], позивачем у справі. 31 липня 2001 року [PERSON] разом зі своїми дітьми [PERSON], [PERSON], та іншими співмешканцями: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] використали свою пільгу по безоплатній передачі житла, згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», і набули разом право власності на 74/100 частини комунальної квартири [ADDRESS], на підставі чого відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради, було видано свідоцтво про право власності на житло від 31 липня 2001 року №1-01=145362-Ц2. 10 серпня 2001 року [PERSON] звернулася з письмовою заявою до виконавчого комітету Дзержинської районної ради м. Харкова з проханням надати дозвіл на продаж частки комунальної квартири [ADDRESS], що знаходиться за вказаною вище адресою та належить неповнолітнім [PERSON] та [PERSON], у зв'язку з придбанням трьох кімнатної ізольованої квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.15). 21 серпня 2001 року виконавчим комітетом Дзержинської районної ради м. Харкова було винесено рішення № 151/28 «Про надання дозволу на оформлення договору купівлі-продажу або договору міни частини комунальної квартири від імені неповнолітніх [PERSON] та [PERSON]» (а.с.16). Відповідно до вказаного рішення, [PERSON] було надано право укласти договір купівлі-продажу частини комунальної квартири [ADDRESS], що знаходиться за адресою: [ADDRESS], від імені неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] з одночасним укладенням договору купівлі, або договору міни частини трикімнатної квартири на ім'я неповнолітніх. За нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 11 жовтня 2001 року, зареєстрованим в реєстрі за № 7799, [PERSON], яка діяла за себе особисто та від імені своїх неповнолітніх дітей, згідно рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради м. Харкова № 151/28, разом з іншими співвласниками продали, а Приватне підприємство «Аудиторська фірма «Глобал Аудіт», в особі: [PERSON], що діяла на підставі статуту, купило 74/100 частини комунальної квартири [ADDRESS]. За кошти, отримані від продажу вищезазначеної частини комунальної квартири [PERSON] купила житловий будинок [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 15 листопада 2001 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом Чугуївського районного нотаріального округу Царьовою Інною Миколаївною, зареєстрованим в реєстрі за № 2166 (а.с.18). Таким чином, право власності на придбаний будинок виникло лише у відповідачки, а неповнолітній на момент укладення договору купівлі продажу - [PERSON], [INFO], та малолітній - [PERSON], [INFO], не були включені до числа власників. Тобто, спірний будинок [ADDRESS] був придбаний за кошти, отримані від продажу належної неповнолітнім дітям частки у комунальній квартирі [ADDRESS], в якій кожному із сторін, зокрема, як відповідачці, так і неповнолітнім, [PERSON] та [PERSON], належала частина цієї комунальної квартири. Проте, в порушення умов, викладених в рішенні виконавчого комітету Дзержинської районної ради м. Харкова № 151/28, [PERSON] зареєструвала право власності лише на себе, чим позбавила неповнолітніх дітей права власності на частку у придбаному будинку. Зазначені обставині підтверджуються витягом із протоколу комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Дзержинської районної ради м. Харкова від 27 липня 2009 року № 10 (а.с.19). У витязі із протоколу комісії з питань захисту прав дитини зазначено, що при подані заяви про надання дозволу на оформлення договору купівлі-продажу частини комунальної квартири [ADDRESS], від імені неповнолітніх [PERSON] та [PERSON], [PERSON] зазначала, що замість проданої комунальної квартири, планується придбання трикімнатної ізольованої квартири на ім'я дітей. Проте, ніякої власності на ім'я дітей не придбала, обов'язки, щодо захисту майнових прав неповнолітніх, які були покладенні на неї рішенням виконкому, [PERSON] не виконала та використала їх на власну користь. Враховуючі, те що вищезазначений договір купівлі-продажу укладено 15 листопада 2001 року, то на спірні правовідносини поширюються положення Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року № І540-VІ та Кодексу про шлюб та сім'ю України від 20 червня 1969 року № 2006-VІІ. Відповідно до ст. 2 Кодексу про шлюб та сім'ю України, цей Кодекс встановлює порядок і умови одруження, регулює особисті і майнові відносини, які виникають в сім'ї між подружжям, між батьками і дітьми, між іншими членами сім'ї, відносини, які виникають у зв'язку з усиновленням, опікою та піклуванням, прийняттям дітей на виховання, порядок і умови припинення шлюбу, порядок реєстрації актів громадянського стану. На підставі вимог ст. 77 Кодексу про шлюб та сім'ю України, за життя батьків діти не мають права на їх майно, так само як і батьки не мають права на майно дітей. Згідно зі ст. 78 Кодексу про шлюб та сім'ю України, якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування. У відповідності до вимог ст. 79 Кодексу про шлюб та сім'ю України, у разі виникнення спільної власності батьків і дітей правовідносини щодо цієї власності регулюються на загальних підставах Цивільним кодексом Української РСР. Згідно до вимог ст. 6 Цивільного кодексу Української РСР, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом визнання цих прав. Відповідно до ст. 48 Цивільного кодексу Української РСР, недійсною є та урода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. На підставі вимог ст. 112 Цивільного кодексу Української РСР, майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання права власності на майно. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про те, що не включення [PERSON] та [PERSON] в число власників житлового будинку [ADDRESS], при укладенні договору купівлі-продажу, порушує їх права та інтереси, враховуючи, що на момент укладення цього договору, вони були неповнолітніми. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Цивільного кодексу Української РСР, правочин, визнаний недійсним вважається недійсним з моменту його укладення. На підставі вимог ст. 60 Цивільного кодексу Української РСР, недійсні частини правочину не тягнуть за собою недійсність інших його частин, якщо можливо припустити, що правочин був би укладений і без включення недійсної його частини. Згідно до вимог ст. 71 Цивільного кодексу Української РСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до ст. 76 цього Кодексу, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права. Згідно ст. 80 Цивільного кодексу Української РСР, якщо суд, визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. На підставі п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», на пред'явлення позову про витребування належного громадянинові майна, інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений ст. 50 Закону «Про власність» і ст.71 Цивільного кодексу Української РСР, трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом. У тих випадках, коли правовстановлюючі документи на майно, придбане кількома особами з метою створення спільної власності, оформлені на одного з них і всі вони користувалися цим майном, строк позовної давності для вимог про право на майно учасника спільної власності, не зазначеного у правовстановлюючому документі, обчислюється відповідно до ст.76 Цивільного кодексу Української РСР, з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися, що його право на це майно оспорюється, а не з часу оформлення угоди на придбання майна. Позивач пропустив строк для звернення до суду з вимогами про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу будинку з поважних причин, оскільки, не дивлячись на те, що правовстановлюючі документи на житловий будинок були оформлені лише на [PERSON], він був придбаний за спільні кошти [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Зазначені особи користувалися спірним будинком, і саме з моменту пред'явлення [PERSON], 20 серпня 2013 року, позову про виселення [PERSON] із вказаного будинку, позивачу стало відомо, що право [PERSON] на це майно оспорюється, тому є підстави для поновлення [PERSON] пропущеного строку строк для його звернення з позовом до суду. Одним із конституційних прав громадян є право на житло. Гарантіями здійснення цього права є обов'язок створення державою умов, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду; надання державою та органами місцевого самоврядування відповідно до закону житла безоплатно або за доступну плату (частини перша, друга статті 47 Конституції України). Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України, права і свободи людини закріплюються і в міжнародних актах, які є частиною національного законодавства України, у разі надання Верховною Радою України згоди на їх обов'язковість. Загальна декларація прав людини 1948 року передбачає право кожної людини на такий життєвий рівень, який є необхідним для підтримання здоров'я і добробуту її самої та її сім'ї. У пункті 1 статті 25 Декларації зазначено, що необхідний життєвий рівень забезпечує, зокрема, житло. Аналогічне положення міститься в пункті 1 статті 11 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради УРСР від 19 жовтня 1973 року № 2148-VІІІ, в якому, крім вказаного, закріплено обов'язок держав - учасників Пакту вживати необхідних заходів для забезпечення здійснення такого права. Отже, право людини на житло є загальновизнаним. Згідно з Конституцією України це право, як і інші конституційні права, є невідчужуваним, непорушним і рівним для всіх без будь-яких обмежень. Таким чином, частка сторін, а саме: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], у спірному будинку має бути пропорційною частці належних сторонам коштів, які були використані для придбання будинку [ADDRESS], тобто, коштів виручених від продажу попередньої квартирі, із яких кожному зі сторін належало на праві власності 1/3 частині суми. Згідно ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. За правилом ч. 3, 4 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що обставини, на які позивач посилався у позові, як на підстави своїх вимог, - обґрунтовані, позов доведений. З зазначених вище правових підстав, суд визнає частково недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], посвідчений 15 листопада 2001 року приватним нотаріусом Чугуївського районного нотаріального округу Царьовою І.М. і вважає, що за [PERSON], який діє в інтересах неповнолітнього сина - [PERSON], повинно бути визнане право власності на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS]. Посилання [PERSON] та її представник, за довіреністю [PERSON], про застосування позовної давності, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, суд вважає недоведеними, такими, що порушують інтереси неповнолітнього [PERSON], суперечать вимогам Закону України «Про охорону дитинства» в частині позбавлення дитини житла. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави. Відповідно до експертного висновку вартість спірного будинку складає 199336 грн. (а.с.113), а вартість 1/3 частини будинку складає - 66445,39 грн., тому судовий збір повинен бути сплачений в розмірі 664,45 грн., однак враховуючі, що при подачі позову позивачем сплачено 229,41 грн., які він не просив стягнути з відповідача, тому недосплачена зазначена сума судового збору стягується з [PERSON] в розмірі 435,04 грн. (664, 45 грн. - 229,41грн.). Враховуючи викладене вище, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню, як такий, що знайшов своє підтвердження в ході судового засідання. На підставі викладеного,

Outcome: approved