Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

У листопаді 2015 р. [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], яким просила: п. 1) надати дозвіл на виїзд спільної доньки [PERSON], яка народилася [INFO] за межі України без дозволу (згоди) батька до повноліття дитини; п. 2) дозволити позивачці без згоди відповідача оформлювати документи для виїзду доньки до Російської Федерації до досягнення повноліття; п. 3) допустити рішення суду до негайного виконання, п. 4) стягнути судовий збір. Позов обґрунтувала тим, що шлюб між сторонами розірвано було розірвано у 2013 р., вони є батьками [PERSON], яка є інвалідом з дитинства, потребує лікування в конкретному медичному закладі розташованому в Російській Федерації і має відповідне запрошення від нього, але батько безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України з особистих суб'єктивних та неповажних причин, протиправно поводиться щодо позивачки та доньки. У лютому 2016 р. представник позивачки уточнила п. 1 позовних вимог в частині терміну виїзду дитини в супроводі матері без згоди батька до Російської Федерації - з 01 березня 2016 р. до 01 липня 2024 р. або з 01 березня 2016 р. до 01 березня 2017 р. та з 26 травня 2016 р. до 26 червня 2016 р. до Греції. Пункт 2 виклала в такій редакції: дозволити [PERSON] без згоди батька оформити документи для виїзду [PERSON] за межі України. (а.с.170-171, 178). В уточненому позові зазначено, що дитина потребує 3-4 курси лікування на рік метаболічною терапією у медичному центрі «Хохлової» в м. Москва, кожний тривалістю 8 тижнів у періоди з 29 березня 2016 р. до 25 травня 2016 р., з 26 червня 2016 р. по 21 серпня 2016 р., з 22 вересня 2016 р. по 15 листопада 2016 р., з 16 грудня 2016 р. по 11 лютого 2017 р. У перервах між курсами позивачка бажає разом з дитиною відвідати в Греції релігійні святині (а.с.170,171, 178). В судовому засіданні позивачка з представником остаточні позовні вимоги підтримали. Позивачка суду пояснила, що проживала разом із відповідачем до 26 жовтня 2015 р. та убігла разом з дитиною, так як від відповідача виходили погрози її життю та здоров'ю. Ставиться до відповідачка негативно, але визнає право батька спілкуватися з дитиною та його обов'язок допомагати утримувати її. Пояснила, що відповідач не дозволяє самостійно їй виїхати за межі України, оскільки не бажає щоб у неї була можливість влаштувала особисте життя. Нотаріальну згоду на виїзд дитини до АР Крим у 2015 р. для лікування відповідач дав лише після скандалу. Повернулася з дитиною до спільної квартири, яка відповідачем набута у шлюбі із нею, в інтересах доньки, але проживають окремо. Зазначила, що згодна щоб батько самостійно відвіз дитину на лікування до Росії, але спільно із ним вона їхати не бажає. Пояснила, що не має наміру в разі проходження лікування дитиною в Росії там залишатися з донькою, так як має зв'язок з Україною: дороге медикаментозне лікування доньки за кошт держави, дитина навчається в спеціалізованих установах в м. Миколаєві. Стверджувала, що відповідач забезпечує лише харчування дитини та поточні побутові потреби, а пошуком коштів на лікування дитини займається виключно вона, зокрема, звертається до допомогу до народного депутата, розміщує скриньки для благодійних внесків у торгівельних закладах, отримує пенсію на дитину тощо. Сума грошових коштів на лікування доньки становить приблизно 5-6 тис. грн. на місяць, лікування в Росії буде коштувати приблизно 15 тис. грн. за 1 курс, а їх потрібно щонайменше три. Не бажає бути залежною від колишнього чоловіка в питанні пересування на лікуванні з дитиною й відпочинку тощо. Відповідач з представником просили позов залишити без задоволення. Відповідач суду пояснив, що розлучення з позивачкою мало фіктивний характер з метою отримати соціальне житло, позивачка проживала після розлучення із ним як дружина та перебувала з дитиною на його утриманні, якщо потрібно дитину вивезти на лікування, то він бажає виїхати разом із ними. Він має сумнів, що позивачка, яка є сиротою і над життєвими зв'язками ставить вище задоволення своїх релігійних потреб, повернеться до України і поверне дитину, а у доньки відсутнє власне волевиявлення. Зазначав, що позивачка до подання позову забрала дитину, переховувалася із нею невідомо де, бачитися із донькою не дозволяла. В ході розгляду справи повідомив, що позивачка з дитиною повернулася до спільного місця проживання. Надалі відповідач в судове засідання не з'являвся. В письмових запереченнях відповідача, відзначено що відповідачка не має коштів на лікування дитини за кордоном, а виїзд з України є формальним приводом з невідомою метою (а.с.88-89). Представник органу опіки та піклування висловилася за можливість позов задовольнити для виїзду дитини на лікування лише на певний період, а не до повноліття, із зобов'язанням позивачки повернути дитину на Україну. Відзначила, що орган опіки та піклування не має підстави для надання свого письмового висновку щодо розв'язання спору, оскільки він не відноситься до визначеної законом категорії для його надання. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, свідків, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини. Сторони є громадянами України, перебували у шлюбі з 20 лютого 1999 р., який було розірвано за рішенням суду від 20 червня 2013 р., мають доньку [PERSON], яка народилася [INFO] (а.с. 3, 5, 6,11). Позивачка з дитиною з 2013 р. зареєстровані в Миколаївському центрі реінтеграції бездомних громадян, але фактично проживають в [ADDRESS], яка належить відповідачу (а.с. 3,5, 198,199, 202) Дитина є інвалідом з дитинства. Згідно копії медичного висновку Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 дійсного до 01 липня 2024 р. у дитини є вроджене органічне ураження головного мозку, психоорганічний синдром з інтелектуально - когнітивним дефіцитом (до рівня патології), розумова відсталість з наростаючими рисами аутизму та порушенням соціального функціонування. Відповідно до копії повторної індивідуальної програми реабілітації складеної 22 жовтня 2015 р. Миколаївською обласною психіатричною лікарнею №1 дитина перебуває на інвалідності з 2012 р., реабілітаційний потенціал є низьким, реабілітаційними заходами визначені періодична психіатрична допомога та спостереження (а.с. 16, 49, 50). Згідно копії направлення лікаря - генетика Миколаївської обласної дитячої лікарні від 19 листопада 2015 р. [PERSON] перебуває у нього на обліку, потребує курсів метаболічної терапії 3-4 рази на рік, у т.ч. терапії амінокислотами (м. Москва) (а.с.46). Згідно довідки Миколаївської обласної лікарні від 22 грудня 2015 р. [PERSON] перебуває на обліку лікаря - генетика із діагнозом: вроджена вада ЦНС, поліморфізм гена MTRR 66 AG\2756 AG, мітохондріальна дисфункція, аміноацідопатія, помірна гіпергомоцістеінемія, первинна лактозна недостатність, целіакія, хромосомний поліморфізм. Дитина проходила у віці 1 року 3 місяців 5 курсів лікування амінокислотними препаратами у медичному центрі «Біодар». Дитині рекомендована довічна дієтотерапія. Курси метаболічної терапії 3-4 рази на рік тривалістю 1-2 місяці постійно, а також реабілітаційна терапія, сенсорна інтеграція, заняття з логопедом, психологом, дефектологом. Питання про лікування за кордоном вирішує головний спеціаліст з питань медичної генетики МОЗ України (а.с.120). Відповідно виписки з генетичної картки на дитину Харківського комунального закладу «Спеціалізований медико-генетичний центр» та його довідки від 04 лютого 2016 р. рекомендації на проходження лікування [PERSON] за межами України не надавалися, зазначено, що дитина лікувалася у віці 1 рік 3 місяці амінокислотними препаратами в медичному центрі «Біодар» з ефектом (5 курсів) (а.с. 180-183). У відповідності до листа головного лікаря Інституту педіатрії, акушерства і гінекології НАМН України [PERSON] перебувала двічі в цьому закладі на обстеженні та лікуванні в 2007 р., з діагнозом: затримка статокінетичних функцій та психомовного розвитку, міопатичний синдром, гідроцефальний синдром, (внаслідок перинатального ураження ЦНС). Гіперметропічний астигматизм, гіперплазія тимуса, дисплазія сполучної тканини. Рекомендація на проходження лікування за межами України не надавалася (а.с.168). Згідно довідки Миколаївського державного комплексу соціальної реабілітації дітей - інвалідів від 24 листопада 2015 р. [PERSON] отримує реабілітаційні послуги в центрі з 05 травня 2009 р., у її розвитку відбулися позитивні зрушення, реабілітаційні заходи відвідує з матір'ю, яка ставиться до своїх обов'язків відповідально (а.с.197). Рішенням цього закладу від 28 березня 2016 р. дитину може бути зараховано на курс амбулаторної реабілітації з 21 квітня 2016 р. (а.с. 220). У відповідності до копії листа на адресу суду головного позаштатного спеціаліста МОЗ України за спеціальністю «Генетика медична» від 06 квітня 2016 р. застосування курсу метаболічної терапії (лікуванні амінокислотними препаратами) проводиться в Україні виключно в приватних установах, зокрема в медичному центрі «Біодар» м. Харцизськ Донецької області. Інші установи, де здійснюється лікування цими препаратами та протоколи їх застосування йому не відомі. Відзначив, що при попередньому лікування дитини метаболічною терапією в медичному центрі «Біодар» мався ефект (а.с.215). У позивачки та її доньки є паспорта громадян України для виїзду за кордон, видані 30 жовтня 2015 р., у дитини термін закінчення дії цього паспорту 30 жовтня 2019 р. (а.с.217, 218). Згідно довідки Миколаївської спеціальної загальноосвітньої шкоди Миколаївської обласної ради від 09 грудня 2015 р. [PERSON] є ученицею 2 класу індивідуально - колекційного навчання, навчання проводяться на дому, в квартирі створені належні побутові умови для дитини, батьки ставляться з турботою до доньки (а.с.88). У грудні 2015 р. позивачка звернулася до Ленінського районного суду м. Миколаєва з позовами про стягнення аліментів на утримання дитини та стягнення кошті на додаткові витрати пов'язаними з її лікуванням (а.с.44,45, 156, 157). Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 лютого 2016 р. на користь позивачки з відповідача на утримання доньки присуджені з 14 грудня 2015 р. аліменти в розмірі 900 грн. щомісячно (а.с.174). Між батьками дитини на даний час існує конфлікт на ґрунті особистих відносин, фактичне проживання однією сім'єю після розірвання шлюбу припинене, зокрема, через відсутність взаєморозуміння щодо ролі кожного в сім'ї. Це підтверджується їх поясненнями, зверненням до органів поліції - відповідача у січні 2016 р. про розшук позивачки з дитиною, позивачки - у січні 2016 р. з вимогою притягнути відповідача до відповідальності за насильство в сім'ї через особистий конфлікт, характеристикою органів поліції на відповідача (а.с.158, 160, 172, 173, 185-186). Разом з тим, судом встановлено що батьки ставляться з любов'ю та турботою до доньки та беруть до уваги її особливі потреби в розвитку та лікуванні, а дитина прив'язана до обох. Це вбачається з пояснень кожної сторони, яка не заперечувала факт виконання батьківських обов'язків іншою стороною, та з пояснень свідків [PERSON], [PERSON] (знайомі обох сторін), [PERSON] (голови ОСББ житлового будинку по [ADDRESS] де фактично мешкають сторони), [PERSON] (матері відповідача). Вирішуючи спір, суд виходить із таких приписів закону. Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 р., яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 р., передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 р. дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. За змістом ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Тобто при вирішенні спору про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька, необхідно зазначати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення у конкретній країні (ухвали ВССУ від 18 січня 2016 р. у справі 6-35983ск15, від 02 березня 2016 р. у справі 6-16118ск15). Як вбачає суд із копій запрошень медичного центру «Примавера медика ім. А.П. Хохлова», який здійснює метаболічну терапію, розташованого в м. Москва Російської Федерації наявна можливість проходження [PERSON] платного курсу лікування тривалістю 8 тижнів, при потребі мінімум 3 курсів (а.с.12-15, 47, 126, 127). Із медичних висновків, що наводилися вище, вбачається, що метаболічна терапія (лікування амінокислотами), яку [PERSON] отримувала в м. Харцизську Донецької області, який зараз перебуває в зоні проведення антитерористичної операції, мала ефект. Інших лікувальних закладів на території України де таке лікування може надаватися судом не встановлено, тому суд відхиляє доводи відповідача з представником що таке лікування можливо отримати в іншому закладі на території України які є припущеннями і не ґрунтуються на жодному доказі. Із матеріалів справи та пояснень позивачки вбачається, що основні зусилля щодо збору коштів на лікування дитини, у т.ч. за кордоном несе вона (а.с.152-155). Це твердження позивачки відповідачем в судовому засіданні не спростовувалося. Підсумовуючи суд вважає за потрібне дозволити разовий виїзд дитині в супроводі матері та без супроводу батька за межі України на найближчий період отримання лікування [PERSON] - з 26 червня 2016 р. по 21 серпня 2016 р. в Російській Федерації, виходячи насамперед з її інтересів, не сприймаючи як суб'єктивні та бездоказові доводи відповідача. Разовий виїзд не буде перешкодою для позивачки для повторного звернення до суду в разі заперечення відповідачем виїзду дитини для проходження другого та наступних курсів лікування дитини та одночасно, дасть йому можливість змінити свою поведінку щоб узгодити з матір'ю дитини питання лікування поза судом. З наведених вище підстав суд відхиляє позовні вимоги про надання дозволу на виїзд протягом певного календарного періоду. Позовні вимоги про надання дозволу виїзду дитини за межі України до Греції, суд відхиляє, оскільки вони не обумовлені інтересами дитини та суперечать інтересам відповідача як батька не позбавленого батьківських прав. Доводи відповідача щодо можливості неправомірного неповернення (утримання) матір'ю дитини в Російській Федерації, суд відхиляє також. Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, набула чинності для України з 01 вересня 2006 р., а для Російської Федерації з 14 червня 2011 р. Крім того, ці доводи відповідача ґрунтуються на припущеннях і спростовуються сукупністю зв'язків дитини з лікувальними та навчальними закладами в м. Миколаєві, можливістю за рахунок держави отримувати лікування. Правила оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231, втратили чинність з 01 квітня 2015 р. на підставі Постанови КМ № 682 від 26 листопада 2014 р. Діючим Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою КМ України № 152 від 07 травня 2014 р. у п. 20 передбачено, що оформлення, видача для виїзду за кордон здійснюється особі, яка не досягла шістнадцятирічного віку на підставі заяви-анкети одного з батьків (якщо батьки не перебувають у шлюбі - на підставі заяви-анкети того з батьків, з ким проживає особа). Отже вимога позивачки про надання дозволу оформлювати документи доньці для виїзду за кордон без згоди батька є безпідставною, оскільки дитина вже має паспорт для виїзду за кордон. Вимога про допуск рішення суду до негайного виконання задоволенню не підлягає, оскільки вирішений спір не відноситься до вичерпного переліку установленого законом де таке можна дозволити (ст. 367 ЦПК України) Згідно ст. 88 ЦПК України судовий збір 487,20 грн. позивачці слід відшкодувати за рахунок відповідача.

Outcome: partial