Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , посилаючись на те, що йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 27 березня 2019 року належить квартира [ADDRESS] , яку він придбав у [PERSON] 23 березня 2019 року право власності [PERSON] на вказану квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Позивач зазначав, що на момент придбання даної квартири, в ній залишився зареєстрованим член сім`ї колишнього власника, [PERSON] , відповідач у справі, який повинен був знятися з реєстрації відразу після укладення договору купівлі-продажу квартири. Вказував, що він вважав, що відповідач самостійно звернеться до органу реєстрації та скасує свою реєстрацію, однак останній посилаючись на свою зайнятість відмовляється знятися з реєстрації. Посилаючись на порушення своїх прав, а також на те, що право користування відповідача спірною квартирою було похідним від права власності колишнього власника, позивач просив суд винести рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та визначити порядок виконання рішення суду за яким, в разі набрання чинності, воно стане підставою для зняття відповідача з реєстрації. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надав заяву про підтримання позовних вимог та просив суд слухати справу за його відсутності (а.с. 4). Представник відповідача, діючий за ордером від 08 травня 2019 року, в підготовчому судовому засіданні визнав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Раніше відповідач надав через канцелярію суду заяву про визнання позову (а.с. 20, 30). Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки відповідач на стадії підготовчого провадження звернувся до суду із заявою, в якій зазначив про визнання позовних вимог, тому суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в зв`язку з чим є підстави для ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення по справі. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Цивільним Кодексом України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Встановлено, що [PERSON] придбав у власність у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27 березня 2019 року квартиру [ADDRESS] (а.с. 7-8). 23 березня 2019 року право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 9). Судом встановлено, що відповідач, як онук колишнього власника квартири, зареєстрований з 16 квітня 2008 року в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї та реєстрації та довідкою з відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області від 12 квітня 2019 року (а.с. 10, 13). Факт не проживання відповідача в квартирі [ADDRESS] , підтверджується поясненнями сторін в судовому засіданні. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Тому, суд при винесенні рішення не з`ясовує обставин справи, які підтверджують факт не проживання відповідача у спірній квартирі. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 2 статті 64 Житлового кодексу УРСР встановлено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Тобто, членом сім`ї [PERSON] був також її онук, відповідач [PERSON] Суд вважає, що чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої він вселився, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування житлом. Права відповідача, який не є власником квартири, на користування нею були похідними від прав колишнього власника цієї квартири, а з припиненням його права власності, припинилося і право користування житлом відповідача. Згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки позивач є новим власником квартири, який не давав згоди на вселення та реєстрацію у ній відповідача, а останній вселився та проживав у квартирі зі згоди колишнього власника, суд приходить до висновку про задоволення вимог в частині усунення перешкод позивачу у реалізації його прав власника, шляхом визнання [PERSON] втратившим право користування квартирою [ADDRESS] , оскільки після того, як особа, до якої він вселився, позбулась права власності, він став тимчасовим мешканцем і у нього припинилося право користування спірною квартирою. Відповідно до ст. 98 ЖК України тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення-підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. За таких обставин, суд вважає доведеним факт того, що на момент розгляду справи відповідач втратив право користування квартирою [ADDRESS] , оскільки колишній власник цієї квартири її продав. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Таким чином, рішення суду, яке набрало законної сили є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку місця проживання. Отже, виходячи з вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» суд вважає, що в задоволенні вимог щодо визначення порядку виконання рішення суду, за яким, в разі набрання чинності, воно стане підставою для зняття відповідача з реєстрації слід відмовити. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 768,40 грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду (а.с. 22). Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи те, що відповідач до початку розгляду справи по суті повністю визнав позовні вимоги позивача, суд вважає за необхідне повернути позивачу 50% судового збору, сплаченого ним при поданні позову та стягнути з відповідача інші 50% - в рахунок відшкодування понесених судових витрат. На підставі ст.ст. 15, 16, 391 ЦК України,

Outcome: partial