Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач - [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15 травня 2014 року він надав відповідачу в борг грошові кошти в сумі 2000 доларів США. Відповідач зобов'язався повернути кошти в строк до 01 травня 2015 року, однак до теперішнього часу борг не повернув. Просив стягнути з відповідача 2000 доларів США, що становить 43880 грн., а також судові витрати. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, однак подав суду заяву від 30 листопада 2015 року, в якій зазначив, що позов підтримує повністю, проти заочного розгляду справи не заперечує, справу просить розглянути без його участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, заяву про розгляд справи за його відсутності не подавав. Зі згоди позивача та відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України суд проводить заочний розгляд даної справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. При цьому суд виходив з наступного. Відповідач [PERSON] отримав у борг в позивача [PERSON] 2000 доларів США із зобов'язанням повернути вказану суму, що стверджується розпискою від 15 травня 2014 року (а. с. 6). Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, на підтвердження вимог названого закону відповідач надав позивачеві розписку про позичені гроші, яка ніким не оспорюється. Така форма надана договору за бажанням сторін. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим до виконання сторонами. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, в такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідач зобов'язувався повернути борг до 01 травня 2015 року, однак станом на день розгляду справи його не повернув, не надав суду доказів сплати боргу в сумі 2000 доларів США позивачу [PERSON] Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність в даному випадку передбачених законом підстав для стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в сумі 2000 доларів США. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 14 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Таким чином, сума заборгованості відповідача, що підлягає стягненню, становить 2000 доларів США, що відповідно до встановленого Національним банком України офіційного курсу гривні до долара США станом на 30 листопада 2015 року (100 доларів США - 23.88 грн.) еквівалентно 47760 грн., та підлягає до стягнення з відповідача 43880 грн. - в межах пред'явлених позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача 487.20 грн. витрат по сплаті судового збору. На підставі викладеного, ст.ст. 526, 530, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України та

Outcome: approved