Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-16 00:00:00

У липні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування частини витрат на утримання спільного майна сторін. В обґрунтування позовних вимог зазначив, сторони перебували у шлюбі. 06.07.1994 року сторонами було приватизовано житло в якому, вони були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . В 2005 році відповідач переїхала на постійне місце проживання в м.Бердянськ, де проживає до теперішнього часу, однак в реєстраційного обліку не знята. 15.12.2010 року шлюб між сторонами розірвано. Після виїзду на нове місце проживання відповідачка від утримання квартири, сплати комунальних послуг ухиляється. Весь цей час він змушений сам оплачувати нараховані комунальні послуги. В жовтнем 2013 року він звернувся до суду з питанням про відшкодування Ѕ частини фактично сплачених ним коштів на рахунки комунальних підприємств за період з травня 2009 року по жовтень 2013 року. Рішенням від 03.02.2014 позов задоволено частково. В подальшому він звертався з аналогічним позовом, про стягнення коштів за період з жовтня 2013 року по травень 2016 року. Рішенням від 20.12.2016 позовні вимоги задоволено частково. Однак відповідача рішення до теперішнього часу не виконала. У період часу з 01.06.2016 року до 01.07.2019 він сплатив комунальні послуги за утримання квартири, які належить сторонам на праві спільної сумісної власності на користь ТОВ « Житлокомцентр», ДП «Криворізька ТЦ», ТОВ «Екоспецтранс», всього 27 941,82 грн. (8480 +18 497,32+964,50), 50% від вказаної суми складає 13970,71 грн. Відповідачка не сплачує стягнуті кошти за рішенням суду, тому позивач просить провести перерахунок на стягнуті суми понесених збитків від інфляції, що складає 4 025,56 грн. та 3% річних в сумі 1437,80 грн. Ухвалою суду від 01.10.2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні на 18.11.2019 року. 18.11.2019р. у зв`язку з неявкою сторін судовий розгляд справи відкладено на 23.01.2020р. 23.01.2020р. в зв`язку з перебування судді в колегії, розгляд справи відкладено на 02.03.2020 р. 02.03.2020 р. у зв`язку з неявкою відповідача судовий розгляд справи відкладено на 16.04.2020 р. 16.04.2020 р. у зв`язку з неявкою відповідача судовий розгляд справи відкладено на 17.06.2020 р. Позивач [PERSON] звернувся з письмовою заявою, про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх у повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджено поштовим повідомленням про отримання судового виклику, про причини неявки суд не повідомила, на день розгляду справи від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Правом надання відзиву на позов, відповідно до ст.178 ЦПК України не скористалась. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Наявних у справі матеріалів про права та обов`язки сторін, достатньо для її розгляду у відсутності відповідача. Згідно із ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, проаналізувавши обставини справи, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 06.07.1994 квартира [ADDRESS] , належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, актовий запис № 490 від 15 грудня 2010 року. Відповідно до довідки №9113 від 18.07.2019 у квартирі зареєстровані позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] , даний факт також підтверджено довідкою відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Покровської районної в місті ради від 31.07.2019 року. Відповідачка за місцем реєстрації не мешкає з 2005 року, переїхала до міста Бердянськ Запорізької області, належне їй майно не утримує, за комунальні послуги не сплачує. Згідно до ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Тому, суд приходить до висновку, що відповідачка [PERSON] , як співвласник майна зобов`язана брати участь у витратах на комунальні послуги, що сплачуються позивачем на утримання спільного майна у розмірі Ѕ частина. З матеріалів справи вбачається, що позивачем [PERSON] за період з 01.06.2016 року по 01.07.2019 сплачено за комунальні послуги 27 941,82 гривень, а саме: - за послуги ТОВ «Житлокомцентр» по утриманню будинку та прибудинкової території сплачено - 8 480,00 гривень, - за послуги ДП «Криворізька ТЦ» щодо теплопостачання сплачено - 18 497,32 гривень, - за послуги ТОВ «Екоспецтранс» щодо вивозу мусору сплачено 964, 50 гривень, Сплата комунальних послуг, підтверджується наданими позивачем [PERSON] квитанціями, копії яких долучені до матеріалів справи. Зважаючи на вищезазначене, суд приходить до висновку, що з [PERSON] підлягають стягненню Ѕ частина сплачених коштів, тобто 727 941,82 гривень. ((8480 +18 497,32+964,50) :2 =13970,71 гривень), а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Також судом встановлено, що за рішенням суду від 03.02.2014 з відповідачки стягнуто кошти за період з квітня 2009 року по жовтень 2013 року у сумі 7 355,99 гривень. Рішення не оскаржувалося та набрало законної сили 18 лютого 2014 року. За рішенням від 20.12.2016 з відповідачки стягнуто кошти за період з квітня 2009 року по жовтень 2013 року в сумі 7154,75 грн. та нараховані за невиконання рішення суду від 03.02.2014 у сумі 176,54 грн., 3% річних від простроченої суми у розмірі 509,68 грн. та сплачений судовий збір. Рішення не оскаржувалося та набрало законної сили 25 січня 2017 року. На виконанні державного виконавця Бердянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області перебувають виконавчі провадження №55079493 за виконавчим листом №212/3360/16 виданий 21.03.2017 та №54735051 за виконавчим листом №212/9496/13 від 22.04.2014. Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15 березня 2019 року подання головного державного виконавця Бердянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про оголошення розшуку [PERSON] задоволено. Тобто рішення суду від 03.02.2014 та 20.12.2016 не виконано. Щодо стягнення з [PERSON] заявлених позивачем збитків від інфляції та трьох процентів за двома попередніми судовими рішеннями присуджені та несплачені відповідачкою витрати, а саме збитки від інфляції сум - 4025,56 грн. та 3% річних за користування коштами - 1437,80 грн., суд приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, договір про надання послуг є складним зобов`язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов`язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обовязку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати. Беручи до уваги зазначене, правовідносини, які склалися на підставі договору про надання послуг, є грошовим зобов`язанням і, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 14 листопада 2011 року (справа № 6-40цс11) і в силу ст. ст. 214, 360-7 ЦПК Україну він має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин. Крім того, правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання житлово-комунальних послуг, є грошовими зобов`язаннями, у яких, серед інших прав і обовязків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обовязок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК), вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, з огляду на юридичну природу правовідносин як грошових зобов`язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Передбачена п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону від 24 червня 2004 р. № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» норма щодо відповідальності боржника у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування наслідків ч. 2 ст. 625 ЦКУкраїни. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у Постановах від 20 червня 2012 року (справа №6 -68цс12) та від 30 жовтня 2013 року (справі № 6-59цс13), і відповідно до положень ст.214, 360-7 ЦПК Україну він також має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин. Також вирішуючи справи зазначеної категорії, слід мати на увазі, що відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» укладення договору на надання житлово-комунальних послуг визначено як обов`язок, а не право сторін, а тому відсутність договірних правовідносин не є підставою для відмови у стягненні з відповідача коштів за надані житлово-комунальні послуги. Таким чином, за відсутності договірних відносин, але в разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати житлово-комунальних послуг покладають на боржника відповідальність, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК. Ця позиція підтверджується Постановою Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року (справа № 6-59цс13). Як вбачається з матеріалів справи, позивач заявляв вимоги про стягнення з відповідача на його користь 3% річних від простроченої суми та інфляційних витрат, нарахованих на суму збитків за двома попередніми рішеннями суду. Тобто, між сторонами склалися правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди, на які відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, нараховується індекс інфляції за час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Оскільки неправомірними діями відповідача позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, суд приходить до висновку, що підлягають задоволенню й вимоги позивача про стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, що узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України. Таким чином, аналіз приведених вище доказів в сукупності, які суд вважає допустимими, достатніми та достовірними, вивчивши та дослідивши всі надані докази в сукупності та їх належна оцінка, вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог. На підставі ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача витрат на сплату судового збору в сумі 768,40 гривень, що підтверджено оригіналом квитанції. Вимоги позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу та проведення експертизи не підлягають задоволенню, оскільки не підтверджені належними доказами. На підставі викладеного,

Outcome: approved