Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

У листопаді 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором посилаючись на те, що 10.01.2008 року між сторонами був укладений кредитний договір № DN81AR30040261, на підставі якого банк зобовязався надати відповідачу кредит в сумі 85102,25 грн. на строк до 09.01.2013 року, а відповідач зобовязався щомісячно здійснювати платежі на погашення кредиту, сплачувати проценти та комісійну винагороду за користування кредитом. Банк надав відповідачу кредит, але останній в порушення зобовязань своєчасно не сплачував кредит, проценти та комісійну винагороду за користування кредитом, в результаті чого станом на 06.11.2013 року виникла заборгованість по кредиту в сумі 333960,11 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 81629,38грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 33749,15 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 19573,46 грн., пені у розмірі 199008,12 грн., які позивач просив суд стягнути із відповідача на його користь та судові витрати по справі. У серпні 2014 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання незаконними дій банку із підвищення процентів за кредитним договором посилаючись на те, що протягом періоду дії кредитного договору нею були виконані всі вимоги договору, а саме: підписано договір застави, предмет застави застраховано, кредитні кошти використано за цільовим призначенням (купівля автомобіля), надано до банку відповідні документи, щомісяця здійснювалися відповідні платежі. У лютому 2009 року в односторонньому порядку ПАТ КБ «Приватбанк» було підвищено процентну ставку за користування кредитом із 9,6 % річних до 21 % річних. Згідно до умов п.2.3.1. кредитного договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати процентну ставку за користування кредитом, однак Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12.12.2008 року, який набрав чинності 09.01.2009 року, ЦК України було доповнено ст.1056-1, згідно якої встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Крім того, відповідно до ст.651 ЦК України зміни до договору вносяться лише за згодою сторін. Таким чином, умова п.2.3.1. кредитного договору про право банку збільшувати розмір процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною з 01.02.2009 року і не створює для сторін цієї угоди ніяких юридичних наслідків, а тому процентна ставка за кредитним договором повинна залишатися без змін до повного виконання всіх умов обома сторонами договору. ПАТ КБ «Приватбанк» просить стягнути суму заборгованості за кредитом у розмірі 81629,38 грн., але відповідно до квитанцій [PERSON] сплатила банку платежі на загальну суму 37350 грн., крім того банком не підтверджено, що [PERSON] отримала кредит у розмірі 105713,5 грн. Щодо заборгованості по процентах, комісії за користування кредитом, пені за несвоєчасність виконання зобов'язання, то відповідно до незаконного підвищення процентної ставки та невідповідності суми кредиту ця вимога не підлягає задоволенню. Вважає, що банком пропущений строк позовної давності для звернення до суду, який визначений ч.2 ст.258 ЦК України у стягненні штрафу (неустойки) за кредитним договором, з кінцевим терміном його дії 01 січня 2013 року, оскільки право на позов у кредитора виникло з моменту порушення боржником строку внесення чергового платежу, з часу якого до предявлення позову річний строк збіг. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивач за зустрічним позовом просила суд визнати незаконним збільшення з 01.02.2009 року процентної ставки за кредитним договором (а.с.39-42). Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2015 року первісні позовні вимоги задоволені частково, із відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 46629,03 грн., в іншій частині позову відмовлено, зустрічні позовні вимоги - задоволено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду змінити, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову відмовити, оскільки: - судом не застосована позовна давність до зустрічних позовних вимог зважаючи на те, що відповідач дізналася про порушення свого права у квітні 2009 року; - мало місце прийняття позичальником пропозиції про зміну умов договору, оскільки після підняття процентної ставки 01.02.2009 року позичальник здійснив часткове погашення кредиту за новою процентною ставкою; - кредитним договором передбачається, що кредитні кошти надаються на строк по 09.01.2013 року і саме з цієї дати необхідно відраховувати строк позовної давності за первісним позовом; - судом невірно розраховано розмір заборгованості за період з грудня 2010 року по листопад 2013 року. Справа уже розглядалась у апеляційній інстанції, але ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2015 року була скасована, а справа направлена на новий апеляційний розгляд. Ці висновки суду касаційної інстанції колегія враховує при новому апеляційному розгляді справи. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити. Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» та задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції вказав, що між сторонами укладено кредитний договір; внаслідок порушення банком умов кредитного договору підвищення процентної ставки за кредитним договором з 10.01.2009 року є незаконним, з врахуванням чого розрахунок заборгованості із відсотків слід здійснювати із застосуванням 9,6 % річних, а не 21 % річних. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Матеріалами справи підтверджено, що 10.01.2008 року між сторонами був укладений кредитний договір № DN81AR30040261 (а.с.6-8). Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 06 листопада 2013 року заборгованість становить 333960,11 доларів США, із яких: заборгованість за сумою кредиту 81629,38 доларів США; заборгованість за відсотками 33749,15 доларів США; заборгованість з комісії 19573,46 доларів США; пеня 199008,12 доларів США (а.с.3-5). За умовами п.2.3.1 кредитного договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у випадку: - зміни кон'юнктури ринку грошового ресурсу в Україні, а саме: зміна курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного Договору; зміні облікової ставки НБУ; -зміни розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або середньозваженої ставки по кредитах банків у відповідній валюті (по статистиці НБУ); - під час укладення кредитного договору [PERSON] надала свою згоду на те, що банк має право збільшувати розмір процентної ставки, за умови її письмового повідомлення банком за 7 днів до підвищення процентної ставки. Як встановлено судом першої інстанції, наданий ПАТ КБ «Приватбанк» лист від 25.12.2008 року про збільшення банком із 01.02.2009 року процентної ставки за кредитним договором із 9,6 % річних до 21 % річних направлений банком не за адресою місця проживання чи реєстрації [PERSON], яка зазначена в паспорті (а.с.12) та в кредитному договорі (а.с.6-8) (м. Новомосковськ, вул. Нахімова, 29), а до с. Голубівка Новомосковського району Дніпропетровської області (а.с.10,11). На вимогу апеляційного суду за ухвалою від 16.06.2015 року про витребування доказів (а.с.118-119) будь-яких доказів наявності у кредитній справі відомостей про зміну [PERSON] своєї адреси на адресу, за якою було направлено вказаного листа, банком не надано. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про стягнення із відповідача заборгованості за процентами за користування кредитом із розрахунку 9,6 %, а не 21 % річних, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині не є підставою для скасування рішення суду. Доводам представника банку про визнання позичальником нової відсоткової ставки, у звязку зі сплатою нею відсотків із розрахунку 21 % річних, судом першої інстанції надано правильну оцінку із урахуванням умов договору про направлення коштів в першу чергу на погашення відсотків та припинення відповідачем платежів за кредитним договором із квітня 2009 року. Суд першої інстанції обґрунтовано вважав безпідставними доводи ПАТ КБ «Приватбанк» про те, що [PERSON] фактично погодилася із підвищенням процентної ставки за кредитом, шляхом оплати процентів за новою ставкою 13.02.2009 року та 13.03.2009 року. Матеріали справи свідчать про те, що сума загального платежу, сплачена в зазначені дати, була аналогічною до тих сум, які вносились [PERSON] до підвищення процентів (наприклад 14.01.2009 року, 12.12.2008 року). Збільшення розміру погашених процентів за платежами 13.02.2009 року та 13.03.2009 року, як це видно із наданого розрахунку, пояснюється тим, що загальний щомісячний платіж розподілявся не [PERSON], а саме працівниками банку: спочатку на погашення процентів, комісій, штрафів, винагород банку, а решта на погашення суми кредиту. Вказана умова передбачена у п. 3.3 кредитного договору. Тобто погашення процентів у збільшеному розмірі було здійснено за рахунок зменшення суми погашення тіла кредиту. Саме ці обставини спростовують доводи ПАТ КБ «Приватбанк», оскільки розподіл отриманих платежів на погашення боргу проводить саме банк, а не позичальник. Отже, досліджені у суді докази підтверджують, що банк не дотримався визначеної договором процедури підвищення процентної ставки, а дії позичальника у лютому та березні 2009 року не свідчать про прийняття ним пропозиції кредитора. В зустрічній позовній заяві позивач заявила про застосування строку позовної давності до щомісячних платежів та штрафу (а.с.39-42). Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зважаючи на ухвалені судові рішення суду першої інстанції від 07.09.2011 року та апеляційного суду від 06.12.2011 року, про відмову банку у задоволенні позову про стягнення заборгованості станом на 29.07.2009 року, та умови кредитного договору щодо погашення кредиту та сплату відсотків щомісячними платежами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо застосування спливу строку позовної давності у відповідності з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 року у справі № 6-169. Тому доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції строків позовної давності є безпідставними. Не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги щодо невірного розрахунку судом розміру заборгованості за період з грудня 2010 року по листопад 2013 року, який здійснено судом з розрахунку 9,6 %, не 21 % річних, оскільки такий розрахунок суду першої інстанції банком не спростований. Отже доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині є безпідставними, суд першої інстанції всебічно і повно дослідив обставини справи, надав належну оцінку доказам, які надані суду сторонами, і постановив законне і обґрунтоване рішення про часткове задоволення позову банку. Що стосується доводів апеляційної скарги щодо не застосування судом позовної давності до зустрічних позовних вимог, то вони підлягають задоволенню. Відповідач підтвердила і у суді апеляційної інстанції та визнала ту обставину, що вона дізналася про порушення свого права щодо процентної ставки по кредиту у квітні 2009 року, і саме з того часу перестала погашати щомісячні платежі за новою процентною ставкою. Дії банку в частині підвищення процентної ставки дійсно вчинені без дотримання визначеної договором процедури підвищення процентної ставки та вимог закону, отже зустрічні позовні вимоги є обґрунтованими. Але враховуючи, що банк заявив про застосування строку позовної давності, а тому наявні підстави для відмови у задоволенні зустрічного позову саме у звязку із спливом позовної давності, відповідно до вимог ч.4 ст.267 ЦК України. Отже в цій частині рішення суду підлягає скасуванню із постановленням нового рішення.

Outcome: partial