Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

У липні 2015 року позивач - [PERSON] звернувся до суду із даним позовом до відповідачки - [PERSON], в обґрунтування якого вказав, що він та відповідачка перебували у шлюбі, від якого вони мають спільного повнолітнього сина. Шлюб між сторонами був розірваний у судовому порядку, а також проведено поділ спільного житлового будинку та визначено порядок користування присадибною земельною ділянкою. У 2013 році між сторонами була досягнута усна домовленість щодо користування присадибною земельною ділянкою, за якою відповідачка передала позивачеві у користування частину подвір'я для будівництва господарських будівель, а позивач за це сплатив їй плату у розмірі 6 000 грн. Відповідно до цієї домовленості, для встановлення межі між земельними ділянками, що перебувають у користуванні сторін, позивач звернувся до Жовтневого виробничого відділу Миколаївської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» за виготовленням земельно-кадастрової документації. Відповідачка у повному обсязі погодилась із виготовленою земельно-кадастровою документацією та підписала її без застережень. В подальшому, у 2015 році відповідачка відмовилась від досягнутої домовленості, знесла побудований позивачем паркан, і встановила бетонний паркан між земельними ділянками, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості користуватися присадибною ділянкою та господарськими будівлям та спорудами. Посилаючись на викладене, позивач просить відновити межу між земельними ділянками [ADDRESS] згідно даних земельно-кадастрової документації. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просили його задовольнити. Відповідачка у судовому засіданні заперечувала проти позову через його необґрунтованість та пояснила, що рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02.02.2007 року був проведений поділ в натурі житлового будинку [ADDRESS] та визначений порядок користування земельною ділянкою, на якій він розташований. Всупереч цьому рішенню суду позивач самовільно захопив частину земельної ділянки, що була надана їй у користування та встановив там паркан. Також відповідачка категорично заперечувала наявність угоди між сторонами з приводу користування присадибною ділянкою та отримання нею будь-яких грошових коштів від позивача. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків та дослідивши зібрані по справі письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із наступного. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина третя статті 10 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судовим розглядом встановлено, що сторони по даній справі є колишнім подружжям, шлюб між якими був розірваний. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02.02.2007 року був проведений поділ в натурі житлового будинку [ADDRESS] та визначений порядок користування земельною ділянкою за цією адресою. Відповідно до цього рішення суду за [PERSON] було визнано право власності на 33/100 частин даного житлового будинку та виділено у користування земельну ділянку загальною площею - 206,36 кв.м., а за [PERSON] було визнано право власності на 67/100 частин житлового будинку та виділено у користування земельну ділянку загальною площею - 314,64 кв.м. Дане рішення суду набрало законної сили і було виконано сторонами самостійно, у добровільному порядку. Відповідно до ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Із копії Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого Реєстраційною службою Миколаївського МУЮ 18.03.2013 р. вбачається, що за позивачем - [PERSON] зареєстровано право власності на 33/100 частин житлового будинку по [ADDRESS]. Рішенням виконкому Миколаївської міськради № 2685 від 20.12.2007 р. належній [PERSON] 67/100 частині житлового будинку по [ADDRESS], була надана нова адреса - [ADDRESS]. Із копії Свідоцтва про право власності від 03.10.2008 р., виданого виконкомом Миколаївської міськради, вбачається, що за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок по [ADDRESS]. Судовим розглядом встановлено, що земельні ділянки, що перебувають у користуванні сторін на даний час є неприватизованими, перебувають у комунальній власності та відносяться до земель житлової та громадської забудови, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру, який наявний у матеріалах даної справи. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 373 ЦК України визначає, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Виходячи із такого, лише власникові майна належить право здійснювати угоди щодо розпорядження цим майном, і будь-які угоди між позивачем та відповідачкою щодо земельних ділянок, що не перебувають у їх власності, суперечать вимогам діючого законодавства. Тому укладення угоди між позивачем та відповідачкою з приводу користування земельними ділянками, не мають юридичної сили. Крім цього, факт укладення між позивачем та відповідачкою угоди та отримання останньою грошових коштів за частину земельної ділянки, взагалі не знайшов свого підтвердження судовим розглядом. Таким чином, після встановлення судовим рішенням порядку користування земельною ділянкою між сторонами, його зміна можлива лише у спосіб та в порядку, що визначений законодавством України. Доказів того, що відповідачка порушила порядок користування земельною ділянкою, що був визначений рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02.02.2007 року, позивач суду не представив. Посилання позивача на матеріали земельно-кадастрової документації суд знаходить такими, що не спростовують вищевикладених висновків суду. З урахуванням викладеного, суд знаходить позов [PERSON] необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, йому не відшкодовуються через те, що суд відмовив у задоволенні його позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed