Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-30 00:00:00

У липні 2016 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS], що становить 1 / 2 частину зазначеного будинку. У вказаній квартирі окрім нього також зареєстрована онучка його тітки [PERSON], яка в ній проживала до 2013 року, після чого виїхала в Росію на постійне місце проживання. Вказував на те, що з моменту виїзду за кордон відповідач жодного разу в належній йому квартирі не зявлялась, своїх речей не залишала та зі слів родичів йому відомо, що наміру повертатись в Україну та проживати в його квартирі [PERSON] не має. Таким чином, вважає, що відповідач втратила право користування житлом у звязку з відсутністю в ньому без поважних причин понад один рік. Зазначав, що реєстрація відповідачки у його квартирі створює йому перешкоди у вільному розпорядженні його власністю, а також призводить до збільшення вартості комунальних послуг. На підставі вище викладеного, просив позбавити [PERSON] права користування житловим приміщенням, а саме квартирою №1 в будинку №46 по вул. Л.Кобилиці в м. Чернівці. В судове засідання позивач не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив. В його інтересах діяла представник, від якої до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності. Відповідач в судове засідання не зявилась, направила до суду заяву про розгляд справи у її відсутності в якій вказала, що постійно проживає на території Російської Федерації, повертатись в Україну не планує та позовні вимоги [PERSON] до неї визнає в повному обсязі і не заперечує проти задоволення даного позову. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Суд, дослідивши письмові докази по справі вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, при цьому суд також приймає до уваги визнання позову відповідачем, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін та відповідає вимогам ч. 4 ст. 174 ЦПК України, яка передбачає, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.\~ Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Судом встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 03.03.1992 року на праві власності належить квартира [ADDRESS] (а/с 8-9). У відповідності до довідки КЖРЕП №9 від 21.07.2016 року №1678 у вказаній квартирі окрім позивача в якості піднаймача значиться зареєстрованою [PERSON] (а/с 7). Згідно розяснень, які містяться в п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Зі змісту акту обстеження житла від 21.07.2016 року вбачається, що відповідач не проживає за місцем реєстрації з 2013 року (а/с 10). Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, ст.150 ЖК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що право позивача вільно володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю підлягає захисту, оскільки відповідач не проживає у належній позивачу квартирі понад один рік, не приймає участі в утриманні майна та сплаті комунальних послуг, тим самим чинить позивачу перешкоди у користуванні належною йому квартирою. За таких обставин, враховуючи обставини справи, визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратила право користування квартирою №1 в будинку №46 по вул. Л. Кобилиці в м. Чернівці, у звязку з відсутністю в житловому приміщенні без поважних причин понад один рік. А тому право позивача підлягає захисту в обраний ним спосіб, відповідно до обсягу заявлених позовних вимог, а саме шляхом позбавлення [PERSON] права користування вказаним вище житловим приміщенням, що в свою чергу узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 11 ЦПК України, яка передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved