Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], за участі третіх осіб: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON], приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], Комунальне підприємство «Дніпропетровське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, яка була передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2014 року позовну заяву [PERSON] було залишено без розгляду. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2015 року ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2014 року скасовано, справу передано для продовження розгляду до суду першої інстанції. У подальшому указана цивільна справа була передана для розгляду судді Наумовій О.С. У звязку з перебуванням судді Наумової О.С. у відпустці по вагітності і пологам 14 травня 2015 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], за участі третіх осіб: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON], приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], Комунальне підприємство «Дніпропетровське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна розподілено судді Демидовій С.О. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2015 року позовну заяву [PERSON] повторно залишено без розгляду. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2015 року скасовано та передано справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2016 року суддею Демидовою С.О. було заявлено самовідвід у звязку із чим було проведено повторний автоматичний розподіл судової справи між суддями та згідно протоколу указана цивільна справа передана для розгляду судді Черновському Г.В. У звязку з відставкою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Черновського Г.В., в провадженні якого перебувала вказана цивільна справа, 04 жовтня 2016 року згідно з автоматизованою системою документообігу в загальному суді указана цивільна справа була передана судді Ходаківському М.П., яким ухвалою від 10 січня 2017 року була прийнята до свого провадження. В обґрунтування доводів позову позивач посилається на те, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 жовтня 2008 року, а також свідоцтва про право власності на житло від 13 серпня 1998 року належить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS]. 30 грудня 2010 року приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] було посвідчено укладення договору купівлі-продажу указаної квартири, за яким покупцем виступив [PERSON], а у якості продавця фактично виступив [PERSON], який надав підроблений паспорт та всі необхідні документи, викрадені у позивача, увівши нотаріуса та відповідача [PERSON] в оману. Будучи обізнаним про наявність спору щодо права власності на квартиру, [PERSON] 24 травня 2013 року уклав договір купівлі-продажу спірної квартири із [PERSON], увівши в оману останнього про відсутність спору щодо майна. З огляду на викладене позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON], а також визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON] Представник позивача [PERSON]у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON]та відповідач [PERSON] у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявилися, про день, час ті місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Треті особи приватні нотаріуси Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, у матеріалах справи містяться заяви про розгляд справи без їх участі (а.с. 92, 93). Представник КП «ДМБТІ» ДОР в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 27 жовтня 2008 року, а також свідоцтва про право власності на житло виданого виконкомом міської ради народних депутатів 13 серпня 1998 року належала квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10-11). 30 грудня 2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 15). Згідно письмових пояснень приватного нотаріуса ДМНО [PERSON], що містяться у матеріалах справи на а.с. 92, для посвідчення договору останній були надані оригінали правовстановлюючих документів на вищевказану квартиру, а також довідку про реєстрацію та склад сімї. Окрім того, нотаріусом за наданими оригіналами паспортів [PERSON] та [PERSON] були встановлені особи, які звернулися. Судом також встановлено, що вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2012 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.ст. 358 ч.1, 358 ч. 3, 190 ч. 2, 190 ч. 3 КК України, а також [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ст.ст. 190 ч. 2, 190 ч. 3, 309 ч. 1 КК України. Указаним вироком було встановлено наступні обставини. 03 грудня 2010 року приблизно о 13 год. [PERSON], перебуваючи за місцем проживання раніше знайомого [PERSON] за адресою: [ADDRESS], спільно з [PERSON], маючи злочинний намір на заволодіння чужим майном шляхом обману, отримав від останнього згоду на пропозицію отримання грошових коштів під залог квартири, що належить [PERSON], взявши у останнього паспорт громадянина України на імя [PERSON], а також інші документи. [PERSON] вклеїв свою фотокартку до указаного паспорта, таким чином підробивши його. Далі [PERSON] прибув за місцем проживання [PERSON], представляючись [PERSON], зобовязався продати указану квартиру за грошові кошти у розмірі 25000 доларів США. Після цього [PERSON], будучи впевненим у тому, що [PERSON] є [PERSON], передав йому передоплату у розмірі 10\~000 доларів США. У подальшому [PERSON] звернувся до КП «ДМБТІ» з усіма необхідними документами, у тому числі і підробним паспортом, та отримав витяг з реєстру прав на нерухоме майно для продажу квартири. [PERSON] разом із [PERSON] 30 грудня 2010 року прибули до приватного нотаріуса ДМНО [PERSON], надавши останній всі необхідні документи, на підставі яких нотаріусом було посвідчено укладення договору купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], покупцем якої виступив [PERSON] Згідно із висновком судово-почеркознавчої експертизи підписи від імені [PERSON] в ескізі планів поверхні будинку від 17 грудня 2010 року, заяві від 16 грудня 2010 року, договорі купівлі-продажу квартири від 30 грудня 2010 року, які були видані на імя [PERSON] виконані [PERSON] (а.с. 50-57). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 12 липня 2012 року було задоволено клопотання [PERSON] та скасовано арешт, що був накладений на спірну квартиру у ході досудового розслідування (а.с. 58). У подальшому 24 травня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Указаний договір посвідчено приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1483 (а.с. 17). Звертаючись із позовом до суду, [PERSON]О, посилався на те, що відповідач [PERSON] увів в оману відповідача [PERSON] під час укладання договору купівлі-продажу від 30 грудня 2010 року, подавши підробний паспорт та інші документи, а також відповідач [PERSON] увів в оману відповідача [PERSON] під час укладення договору купівлі-продажу від 24 травня 2013 року, а тому вважає, що дані факти є підставою для визнання договорів купівлі-продажу недійсними як таких, що укладені внаслідок обману. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та двохсторонніми, багатосторонніми (договори). Згідно із ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частина 3 ст. 203 ЦК України передбачає, що волевиявлення учасника правочину на його вчинення має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Так, частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203цього Кодексу. Так, стаття 230 ЦК України передбачає, що у разі, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої\~\~сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Обман це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При чому наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. З сукупного аналізу зазначених положень закону та наданих роз'яснень варто зробити висновок, що обман як підстава недійсності правочину може мати місце, якщо сторона правочину не заперечує факт його вчинення, проте посилається на введення її іншою стороною в оману щодо обставин, які мають істотне значення і впливають на вчинення правочину. У даному випадку [PERSON] правочин по відчуженню спірної квартири шляхом її продажу не вчиняв та договір не підписував, а тому обману з боку іншої сторони правочину в розумінні ст. 230 ЦК України\~в даному випадку бути не може. До того ж, згідно із даними встановленими у вказаному вироку суду [PERSON] був обізнаний про обставини продажу належної йому квартири. У п. 10 постанови Пленуму Верховний Суд України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що норма частини першої статті 216 ЦК України не може бути застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Верховний Суд України у постанові від 29 березня 2017 року, справа №6-3104цс16, виклав правову позицію, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. У звязку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину. Положення частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Разом з тим відповідно, до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. За таких обставин позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 30 грудня 2010 року та 24 травня 2013 року задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed