Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-17 00:00:00

У квітні 2019 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Преміум актив» до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх вимог представник позивача у позовній заяві посилався на те, що 21 серпня 2018 року між ТОВ «ФК є гроші» та [PERSON] був укладений договір №3191211975-034667 надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту шляхом реєстрації відповідачки на інтернет-сайті ТОВ «ФК є гроші» і виконанням нею певних дій, які свідчать про укладення договору. За умовами зазначеного договору ТОВ «ФК є гроші» надало, а відповідач отримав позику у розмірі 2500 грн., які було перераховано на картковий рахунок відповідача строком на 16 днів з кінцевою датою повернення не пізніше 23 год. 00 хв. 05 вересня 2018 року включно. Сума процентів за користування позикою становить 135 грн. за 16 днів, проценти за користування позикою становлять 2% за кожен день користування (що становить 730% річних). Відповідно до умов укладеного договору, у разі невиконання позичальником зобов`язань, позикодавець має право стягнути пеню у розмірі 3% від залишку суми за кожен день прострочення, починаючи з першого дня прострочення. Відповідач свої зобов`язання у визначені договором строки не виконав, чим порушив умови договору, через що заборгованість [PERSON] станом на 15 січня 2019 року складає 16966,67 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 2500 грн., заборгованості за процентами у розмірі 6700 грн., пені за порушення строків виконання грошового зобов`язання у розмірі 7766,67 грн. 15 січня 2019 року між ТОВ «ФК є гроші» та ТОВ «ФК «Преміум актив» було укладено договір про надання фінансових послуг факторингу №1501/1 відповідно до якого ТОВ «ФК є гроші» відступило ТОВ «ФК «Преміум актив» свої права грошової вимоги до [PERSON] Тому вищевказану суму заборгованості позивач просив стягнути з відповідача на свою користь. Представник позивача у позовній заяві просив суд розглянути справу без його участі. Відповідач [PERSON] клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надала, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Перевіривши надані докази, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 21 серпня 2018 року між ТОВ «Фінансова компанія є гроші» і [PERSON] був укладений договір №3191211975-034667 про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на інтернет-сайті https://e-groshi.com. За умовами зазначеного договору позивач надав, а відповідач отримав позику у розмірі 2500 грн., які було перераховано на картковий рахунок відповідача строком на 16 днів з кінцевою датою повернення не пізніше 23 год. 00 хв. 05 вересня 2018 року включно. Сума процентів за користування позикою становить 135 грн. за 16 днів, проценти за користування позикою становлять 2% за кожен день користування (що становить 730% річних). Відповідно до умов укладеного договору, у разі невиконання позичальником зобов`язань, позикодавець має право стягнути пеню у розмірі 3% від залишку суми за кожен день прострочення, починаючи з першого дня прострочення. Викладене підтверджується копією зазначеного кредитного договору (а.с. 12-18). Факт отримання відповідачем грошових коштів, визначених укладеним між сторонами договором, підтверджується платіжним дорученням № 6239 від 21 серпня 2018 року про перерахування позивачем на картковий рахунок відповідача № [NUMBER] (а.с. 25). Правовідносини, що виникли між сторонами урегульовано Законом України «Про споживче кредитування», Законом України «Про електронну комерцію», Цивільним Кодексом України. Частиною 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування»; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 Закону України «Про споживче кредитування»; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, про зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 Закону України «Про споживче кредитування» регламентуються вимоги до підпису сторін договору. Так, згідно ч.1 ст.12 Закону, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до п. 12 ч.1 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Таким ідентифікатором є СМС повідомлення з кодом [NUMBER], який зазначений у тексті договору у розділі «Місцезнаходження та реквізити сторін» (а.с. 18). Таким чином, між ТОВ «ФК Є Грош» та [PERSON] був укладений договір позики на умовах фінансового кредиту. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором, а якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 610, ч.1 ст.612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Судом встановлено, що грошові зобов`язання за договором №3191211975-034667 від 21 вересня 2018 року відповідач належним чином не виконав та відповідно до заявлених позивачем позовних вимог станом на 15 січня 2019 року складає 16966,67 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 2500 грн., заборгованості за процентами у розмірі 6700 грн., пені за порушення строків виконання грошового зобов`язання у розмірі 7766,67 грн. Відповідний розмір заборгованості позивачем визначений згідно з розрахунком заборгованості за договором №3191211975-034667 від 21 вересня 2018 року, який долучений до позовної заяви (а.с. 20-24). 15 січня 2019 року між ТОВ «ФК є гроші» та ТОВ «ФК «Преміум актив» було укладено договір про надання фінансових послуг факторингу №1501/1 відповідно до якого ТОВ «ФК є гроші» відступило ТОВ «ФК «Преміум актив» свої права грошової вимоги до [PERSON] (8-11). Між тим, визначаючи розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з [PERSON] , суд виходить з наступного. Згідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України). Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України встановлено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. На підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Як вбачається з розрахунків, наданих позивачем, розмір пені складає 7766,67 грн., що у три рази перевищує розмір кредиту у 2500 грн., тому суд вважає, що позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню, а з відповідача слід стягнути пеню у розмірі заборгованості за тілом кредиту у сумі 2500 грн. Відповідачем не надано суду належних доказів, які б свідчили про наявність підстав для звільнення її від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до ст.617 ЦК України. Оцінюючі всі докази, досліджені судом у їх сукупності під час розгляду справи у судовому засіданні, і приймаючи до уваги те, що у [PERSON] перед позивачем існує заборгованість, яка відповідачем добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню і стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за договором №3191211975-034667 від 21 вересня 2018 року про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту станом на 15 січня 2019 року в розмірі 11700 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 2500 грн., заборгованості за процентами у розмірі 6700 грн., пені у розмірі 2500 грн. Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. ст. 133, 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1921 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial