Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON], яким після уточнення своїх вимог просила :-встановити факт належності [PERSON], яка померла [INFO] року Свідоцтва на право власності на будівлю від 16.06.1980 р., р. [NUMBER] на 4/5 частин житлового будинку [ADDRESS] та Договору купівлі-продажу від 06.03.1984 р., р. №1-542 на 1/5 частину житлового [ADDRESS]; -визнати за нею право власності на 1/6 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, який знаходиться за адресою [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO] року ( а.с. 225 ). На обгрунтування заявлених вимог зазначала, що [INFO] року помер її батько, [PERSON] В порядку, встановленому п.2 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР (редак. 1963 року) вона прийняла спадщину , шляхом подання нотаріусу відповідної заяви . Окрім неї, спадкоємцями першої чергни за законом були його дружина [PERSON] та син [PERSON] , які прийняли спадщину , в порядку п.1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР ( редак.1963 року), шляхом вступу у фактичне володіння та управління спадковим майном, так як вони проживали та були зареєстровані за адресою знаходження спадкового майна. Спадкова маса , яка залишилася після смерті [PERSON] складається з 1 /2 частини житлового будинку [ADDRESS] , яке належало йому на праві спільної сумісної власності подружжя. Так, 17.11. 1963 року [PERSON] уклав шлюб із [PERSON], дівоче прізвище якої «[PERSON]». В період перебування в шлюбі ними було придбано зазначений житловий будинок на підставі Договору купівлі-продажу від 06.03.1984 року, р.№1-542 та свідоцтва на право власності на будівлю від 16.06.1980 року, р.[NUMBER] однак право власності було оформлено на [PERSON] -[PERSON], в той же час, у правовстановлюючих документах було зазначено дівоче прізвище власника »[PERSON]» , яка після укладання їх шлюбу не змінила паспорт . Після смерті [PERSON], [PERSON] уклала шлюб із [PERSON], у зв»язку з чим її прізвище змінилося на [PERSON]. Вважає, що [PERSON] належала ? частина спірного житлового будинку, тому оскільки фактично після смерті спадкодавця спадщину прийняли три спадкоємці за законом , її частка у спадковому майні становить 1/6 . Належним чином оформити свої спадкові права не має можливості, так як право власності на будинок зареєстровано на ім»я [PERSON], тому нотаріусу не може бути надано правовстановлюючий документ на будинок , виданий на ім»я спадкодавця. Разом з тим, [PERSON] померла [INFO] року. В судовому засіданні , представник позивача вимоги підтримала, просила задовольнити, та зазначила, що позивачка прийняла спадщину після смерті [PERSON] , шляхом вступу у фактичне володіння та управління спадковим майном , оскільки також проживала та була зареєстрована за адресою знаходження спадкового майна. Наголосила на тому, що строк позовної давності не закінчився , оскільки тільки 16.09.2016 року вона звернулася до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину, але нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва , оскільки будинок зареєстровано на ім»я [PERSON], а не на ім»я спадкодавця. Підставою для звернення до суду із вказаним позовом є той факт, що позивач не може належним чином оформити у нотаріальному порядку свої права, а не той факт, що вони оспорюються або не визнаються відповідачем . Відповідач, його представник в суді позов не визнали, у його задоволенні просили відмовити повністю . У своїх запереченнях зазначали, що заявлений позивачем факт належить розглядати в окремому провадженні , так як нотаріус відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав відсутності правовстановлюючих документів на нерухомість за спадкодавцем , а не з підстав наявності спору щодо спадкового майна ( а.с. 164-167). Щодо вимог про визнання права власності , то ця вимога є передчасною, оскільки частка померлого на час розгляду спору не визначена. Більш того, спірний житловий будинок взагалі не відноситься до права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], так як остання придбала його до шлюбу, тому відповідно він є її особистою власністю. Крім того, спадкодавець [PERSON] помер [INFO] року , отже позивачка мала вчинити дії щодо прийняття спадщини шляхом подачі відповідної заяви нотаріусу до 04 листопада 1990 року, проте вона лише 09 вересня 2016 року подала відповідну заяву . Крім того, позивач фактично і не проживала із спадкодавцем у спірному будинку на час його смерті, оскільки з 1983 року проживає в с. Аджамка\~ Кіровоградського району разом зі своєю сім»єю . Довідки, які надала позивач , про те, що вона на день смерті була зареєстрованою за адресою спадкодавця не можуть бути належними доказами вступу [PERSON] в управління та володіння спірним будинком , оскільки не містять інформації про те, що остання фактично проживала зі спадкодавцем на момент його смерті чи протягом 6 місяців після неї. Крім того, вважають, що є підстави застосування у даній справі наслідків спливу позовної давності , так як позивач пропустила трирічний строк на звернення до суду за захистом свого порушеного права ( а.с. 207). [PERSON], яка була залучена до участі в справі за клопотанням представника позивача ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 травня 2017 року ( а.с. 133, 136, 139), в судове засідання не з»явилася, повідомлялась належно, відзиву на позов не подавала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою батьків сторін у справі, які вже померли, бачила до смерті [PERSON] у будинку [ADDRESS] проживала також і позивачка разом із своїми дітьми. Свідок [PERSON] також дав тотожні свідчення. Свідок [PERSON] зазначав, що в спірному будинку проживали відповідач в справі та його мати [PERSON] -[PERSON], а позивачка проживала в селі з чоловіком . Свідок [PERSON] також пояснювала, що знає сторони з 1992 року. На час смерті батька [PERSON] , у будинку проживав відповідач зі своєю дружиною та мати , позивачка, зі слів відповідача [PERSON], проживала в селі Аджамка з сім»єю . Заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо задоволення вимог частково, з наступного. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Судом встановлено , що згідно свідоцтва про укладення шлюбу, серії [NUMBER] від 29.01.1983 року, дошлюбне прізвище [PERSON] - [PERSON] . Батьками позивача є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] від 06.09.2016 року, виданого повторно Кіровоградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області ( а.с.12-13). [PERSON] [INFO] року помер (свідоцтво про смерть, серії [NUMBER] від 11.12.2013 року, видане повторно Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції ( а.с. 6). Після смерті чоловіка, [PERSON] 23.07.2005 року зареєструвала шлюб з [PERSON] та після реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб ( а.с. 100). Згідно свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] від 19.08.2016 року, виданого Кіровоградським міським відділом державної реєстрації смертей Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, [PERSON] померла [INFO] року, про що складено відповідний актовий запис за № 2148 ( а.с. 7). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається, зокрема, із житлового будинку по [ADDRESS] Вищевказаний житловий будинок належав померлій на підставі договору купівлі-продажу від 06.03.1984 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Кіровоградської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 1-542 ( а.с. 10 ), а також на підставі Свідоцтва про право власності та будівлю від 16.06.1980 року ( а.с. 9). Позивачу було відомо, що приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Корчак Л.В. 25.06.2013 року складено заповіт, який зареєстровано в реєстрі за № 687, за змістом якого [PERSON] за життя на випадок своєї смерті зробила розпорядження, а саме: всі свої права та обов'язки, які їй належали на момент складання цього заповіту, а також ті права та обов'язки які можуть належати їй у майбутньому, а також все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і, взагалі, все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] ( а.с. 107). В зв'язку з чим, [PERSON] 05.09.2016 року звернулася до державного нотаріуса Кіровоградської міської державної нотаріальної контори № 2 із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, [PERSON] ( а.с. 105). Проте, позивачу державним нотаріусом 19.12.2016 року за вих. № 2374/02-14-433/2016 повідомлено, що 06.04.2015 року [PERSON] був складений заповіт на все майно на іншу особу, яким змінено порядок спадкування за законом ( а.с. 114). [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що їй буде належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право, заповіла відповідачу [PERSON], [INFO] ( а.с. 97). Даний заповіт був предметом оскарження [PERSON] в судовому порядку та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області від 18 травня 2017 року , рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 березня 2017 року , яким було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, залишено без змін. Також судом з»ясовано, що 09.09.2016 року [PERSON] звернулася до Кіровоградської міської державної нотаріальної контори №1 із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO] року ( а.с. 66). Постановою №1662/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії 16 вересня 2016 року державним нотаріусом Кіровоградської міської державної нотаріальної контори № 1, [PERSON], було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель, що знаходиться в [ADDRESS] після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] року. Відмова мотивована тим, що з поданих позивачем документів вбачається, що право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS], зареєстроване Кіровоградським бюро технічної інвентаризації за [PERSON], 4/5 частини на підставі свідоцтва про право власності виданого відділом комунального господарства виконавчого комітету Кіровоградської райради 16.06.1980 року, та 1/5 частина на підставі договору купівлі- продажу від 06.03.1984 року за реєстраційним номером 1-542 посвідченого Третьою кіровоградською державною нотаріальною конторою. Але, житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] , померлого [INFO] року та [PERSON], шлюб між якими зареєстрований 17 листопада 1963 року Кіровоградським міським ЗАГС. Згідно даних довідки № 342, виданої Квартальним комітетом №14 Фортечного району [ADDRESS], зареєстрований його дружина, син та дочка. Реєстрація у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на частку у праві спільної сумісної власності подружжя на вищевказаний житловий будинок за [PERSON] відсутня. Таким чином, відсутність правовстановлюючого документа на частку у спільному сумісному майні подружжя, зареєстрованого в БТІ за [PERSON] позбавляє нотаріальну контору можливості видати свідоцтво про право на спадщину за законом після його смерті на частку житлового будинку [ADDRESS], у зв'язку із чим не можливо сформувати склад спадкового майна ( а.с 85). 11.11.2016 року [PERSON] звернулася до суду із заявленим вище позовом, вважає , що вона є спадкоємцем за законом після смерті батька [PERSON], який помер [INFO] року та її частка за законом у спадковому майні, зокрема , житлового будинку по [ADDRESS] складає 1/6 частину, проте належним чином не може оформити свої права , так як не може надати нотаріусу правовстановлюючий документ на будинок, виданий на ім»я спадкодавця. Посилається на ст. 549 ЦК УРСР ( в редак. 1963 року) , зокрема на те, що вона прийняла спадщину , шляхом подання нотаріусу відповідної заяви та те, що вона прийняла спадщину після смерті батька , шляхом вступу у фактичне володіння та управління спадковим майном, була зареєстрована та проживала за адресою знаходженння спадкового майна. Згідно статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором ( стаття 5 цього ж Кодексу). Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. При цьому, слід враховувати, що норми п.5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, згідно з якими цей ЦК України застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.ст. 529 - 531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Оскільки , [PERSON] помер [INFO] року , відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР в редакції 1963 року. Системний аналіз положень Розділу VІІ «Спадкове право» ЦК УРСР в редакції 1963 року свідчить, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.524 ЦК УРСР (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом. У статті 525 ЦК УРСР (1963р.) зазначено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Статтею 526 ЦК УРСР (1963р.) передбачено, що місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. За правилами ст.ст.548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до п.1 ч.1 та ч.2 ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, за ст.549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або користування спадковим майном. Доказом цього може бути наявність у спадкоємця ощадної книжки на ім'я померлого, іменних цінних паперів, квитанцій про оплату комунальних та інших послуг, обов'язкового страхування майна та інших документів, виданих на ім'я померлого, на майно, користування, управління і розпорядження яким можливе тільки після оформлення прав на нього. Окрім того, Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14 червня 1994 р., яка діяла на час відкриття спадщини, передбачала, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців (п. 113 вищевказаної Інструкції). Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України та Постанови Пленуму Верховного Суду України за №5 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, зокрема факт прийняття спадщини (щодо спадкових відносин, що існували до введення в дію Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 р., який прийшов на зміну ЦК УРСР 1963 р.). Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, який набув чинності з 01 січня 2004 року, особа може набувати право власності на всіх підставах, не заборонених законом. У відповідності до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Так, відповідно до ст.529 ЦК України ( у редак.1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Заповіту [PERSON] не залишив, тому спадкування відбувалося б за законом. Встановлено, що заяви про прийняття спадщини після смерті батька [INFO] року до державної нотаріальної контори позивачка не подавала, лише 09.09.2016 року звернулася із відповідною заявою, тому посилання позивача як на підставу заявлених вимог, зокрема п.2 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР ( в редак. 1963 року) про те, що вона прийняла спадщину , шляхом подання нотаріусу відповідної заяви є безпідставними . Представник позивачки, підтримуючи позовні вимоги, крім зазначеного вказувала на те, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті батька шляхом фактичного вступу в управління і володіння спадковим майном. При цьому, судом з»ясовано, що на підтвердження фактичного вступу в управління і володіння спадковим майном , зокрема спірного житлового будинку , позивач надала нотаріусу довідку №342 , видану головою квартального комітету №14 від 03.09.2016 року на ім»я [PERSON] , що остання була зареєстрована за адресою [ADDRESS] на день смерті свого батька [PERSON], померлого [INFO] року ( а.с. 19), та довідку №367 від 14.09.2016 року, про те, що до моменту смерті [INFO] року [PERSON] за адресою [ADDRESS] були зареєстровані: [PERSON].( дружина), [PERSON].(донька), [PERSON] ( син) ( а.с. 20). Відповідач заперечуючи заявленим вимогам пояснював, що позивачка хоч і була зареєстрована на даною адресою , однак там не проживала, в управління і володіння спадковим майном після смерті батька не вступала. Згідно довідки за № 59/02-30 від 09.02.2017 року , виданої Сільським головою Аджамської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області Зайченко Т.А., згідно записів в погосподарській книзі №2 особовий рахунок [NUMBER] по Аджамській сільській раді за 1983-1985 роки , гр.[PERSON] , [INFO] дійсно проживала [ADDRESS] , а згідно домової книги 60 - №536, зареєстрована 11.03.1999 року . Крім того, відповідно довідки №318 від 13.02.2017 року , виданої виконкомом Аджамської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області , згідно записів в погосподарській книзі №17 особовий рахунок [NUMBER] по Аджамській сільській раді за 1986-1990 роки, дійсно за адресою: [ADDRESS], записана [PERSON] , [INFO], а також згідно запису в книзі №7 особовий рахунок [NUMBER] за 1991-1995 роки ( а.с. 172-174). До пояснень свідків [PERSON], [PERSON], які допитувалися судом , за клопотанням позивача , суд ставиться критично, оскільки стверджуючих фактів вступу позивача у володіння та управління спадковим майном не зазначали. До того ж, [PERSON] пояснювала, що позивачка проживала у будинку 1,5-2 місяці після смерті батька , так як посварилася зі своїм чоловіком, а [PERSON] пояснював , що проживала 1,5-2 місяці до смерті [PERSON], а після не проживала. Більш того, було з»ясовано, що [PERSON] , як і до смерті батька , так і після, проживала у селі Аджамка із своєю сім»єю, хоча і була зареєстрована [ADDRESS] проте, сама по собі реєстрація за місцем проживання спадкодавця не є підставою визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, має бути доведено і саме постійне проживання спадкодавця із спадкоємцем на час відкриття спадщини . Крім того, заперечуючи вимогам позивача, відповідач зазначав, що частка із спільного сумісного майна подружжя не виділялась . Так, положеннями Кодексу про шлюб та сім'ю України, що діяв до 1 січня 2004 року, визначалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 22). В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнавались рівними (ч. 1 ст. 28). Батьки позивача та відповідача [PERSON] та [PERSON] , перебували у шлюбі з 17.11.1963 року ( а.с. 8). Під час шлюбу, 06.03.1984 року , вони придбали 1/5 частину спірного будинку по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Третьою Кіровоградською державною нотаріальною конторою , зареєстрованого в реєстрі за №1-542, дана частина була оформлена на [PERSON] ( тобто [PERSON], яка після реєстрації шлюбу не змінила паспорт на прізвище [PERSON]). Щодо 4/5 частини спірного будинку , яка належала [PERSON] ( [PERSON] ) на підставі Свідоцтва про право власності від 16.06.1980 року , яке було видано відділом комунального господарства виконавчого комітету Кіровської райради взамін договору купівлі-продажу від 08.01.1961 року 3/5 частини та перебудови , в результаті чого і збільшилася частка , то суд вважає, що дана частина будинку була придбана [PERSON] ще до шлюбу із [PERSON] , тому не може входити до складу спадкового майна [PERSON] Фактично спадщина після смерті [PERSON] була прийнята його дружиною [PERSON] та сином [PERSON], які на час смерті спадкодавця не лише були зареєстровані у спірному будинку, але і проживали разом з ним, утримували спірне майно , оплачували відповідні послуги. Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування ( стаття 77 ЦПК України). Згідно статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання ( ст. 80 цього ж Кодексу). Таким чином, відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка повинна була довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а саме, щодо прийняття спадщини після смерті батька у встановлений законом строк та виділення частки із спільного сумісного майна подружжя, однак зазначене не було доведено, тому у задоволенні вимог щодо визнання права власності на 1/6 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, який знаходиться за адресою [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO] року, слід відмовити. Заперечення відповідача щодо застосування строків позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки законом не обмежений строк для отримання свідоцтва про право на спадщину. Тим більше, про порушення свого права , позивач дізналася 16.09.2016 року, отримавши постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Згідно п.6 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд вправі встановити факт належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Інколи трапляються випадки, коли громадяни не можуть використовувати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім'я, по батькові, місце чи час народження не відповідають записам у паспорті чи свідоцтві про народження або в інших документах, які хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права. Коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України , громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте , сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Суд вважає, що оскільки у правовстановлюючих документах на будинок , які видані на ім»я [PERSON] є розбіжності , то в судовому порядку та в даному провадженні є необхідність встановити факт належності [PERSON], яка померла [INFO] року Свідоцтва на право власності на будівлю від 16.06.1980 р., р. [NUMBER] на 4/5 частин житлового будинку [ADDRESS] та Договору купівлі-продажу від 06.03.1984 р., р. №1-542 на 1/5 частину житлового [ADDRESS]. Судові витрати вважаються понесеними за рахунок позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial