Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

У квітні 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини. В обґрунтування позовних вимог зазначила що перебувала у шлюбі з відповідачем у справі, який за рішенням суду від 09.04.2021 року, розірвано. Від шлюбу сторони у справі мають повнолітню дитину, сина - [PERSON] , який є студентом 2 курсу денної форми здобуття освіти Донбаського державного коледжу технологій та управління. В даний момент сторони у справі проживають за однією адресою. Позивач вказує, що з 2011 року вона є людиною з інвалідністю другої групи, має онкологічне захворювання, хворіє на цукровий діабет типу 2, багато супутніх захворювань, тому потребує особливого типу харчування та постійного лікування для підтримки свого здоров`я на належному рівні. Один раз на місяць позивач робить внутрішньо венозне вливання еритроцитів, маючи при цьому рідку групу крові, у зв`язку з чим змушена за власні кошти купувати кров для медичних маніпуляцій у інших лікарнях Донецької області за 300-500 грн. за пакет. Крім того, ліки для її повноцінного лікування коштують 200-300 грн. на день. Позивач є непрацездатною особою, позбавлена можливості одержати будь-які додаткові джерела доходу та її матеріальне становище є вкрай нужденним. У зв`язку з навчанням син не може надавати позивачу матеріальної допомоги. В центрі занятості на обліку позивач не перебуває, страхових виплат та жодного виду пенсійних виплат позивач не отримує. В свою чергу відповідач є пенсіонером та отримує щомісячні пенсійні виплати в розмірі 9274,97 грн. Крім того, [PERSON] працює оператором АЗС та отримує заробітну плату в розмірі 6000 грн., у зв`язку з чим позивач вважає, що він може надавати їй матеріальну допомогу, тож в позові просить про стягнення з [PERSON] на користь позивача аліментів на її утримання в розмірі ј частини з усіх видів заробітку. Ухвалою суду 17.05.2021 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Відповідно до ухвали суду від 09 липня 2021 року, судом витребувано з Управління соціального захисту населення Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області інформацію щодо отримання чи не отримання [PERSON] [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , державної соціальної допомоги особам які не мають права на пенсії, та людям з інвалідністю (із зазначенням її розміру). Також, витребувано з відділу обслуговування громадян № 13 (сервісний центр м.Торецьк) Головного управління ПФУ в Донецькій області інформацію щодо того, чи зверталася [PERSON] [INFO] , РНОКПП [NUMBER] до уповноважених органів Пенсійного фонду із заявою про призначення їй пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Позивач в судове засідання не прибула, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, наполягала на задоволенні вимог. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення. В обґрунтування такої позиції зазначив, що позивач отримує щомісячні соціальні виплати, які дорівнюють прожитковому мінімуму, встановленому законодавством України, та дана обставина у відповідності до ч. 4 ст. 75 СК України не надає позивачу права отримувати аліменти, як непрацездатній особі. Крім того, вважає, що позивач навмисно не звертається до органів Пенсійного фонду України з метою оформлення пенсійних виплат, та не вчиняє дій щодо працевлаштування на роботу, яка не потребує фізичних навантажень, чим свідомо поставила себе у становище, що потребує матеріальної допомоги, що свідчить про відсутність гострої необхідності в отриманні додаткових коштів для забезпечення належного харчування та лікування. Разом з цим, звернув увагу на те, що відповідач [PERSON] сплачує аліменти в розмірі 1/8 частини на утримання сина, який продовжує навчання. Таким чином, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідач у судове засідання не з`явився. Належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання. Вислухав пояснення представника відповідача, дослідив матеріали справи, з`ясував обставини, що мають значення для вирішення спору та перевіривши їх доказами, наданими сторонами, визначившись із правовими нормами, які слід застосувати до спірних відносин, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав: Так, судом встановлено, що з 07.11.2011 позивач [PERSON] перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] , який за рішенням від 09.04.2021 Дзержинського міського суду Донецької області розірвано. Ці обставини не заперечувалися сторонами у справі. Згідно з довідкою МСЕК № 221680 від 03.03.2021 року, [PERSON] є людиною з інвалідністю другої групи, яка встановлена строком до 01 січня 2023 року, може виконувати роботу без фізичних навантажень (а.с.17). Відповідно до інформації, наданої на адресу суду заступником начальника управління соціального захисту населення Торецької міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області, [PERSON] отримує соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю з 13.05.2021 року по 30.06.2021 року - 1769,00 грн. щомісячно; з 01.07.2021 року по 30.11.2021 року - 1854,00 грн. щомісячно; з 01.12.2021 року по 31.12.2022 року - 1934,00 грн. щомісячно (а.с.76). Згідно з інформацією відділу обслуговування громадян № 13 (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління пенсійного фонду України в Донецькій області, [PERSON] за призначенням пенсії по інвалідності не зверталась, рішення про відмову не приймалось (а.с.77). В центрі занятості на обліку позивач не перебуває, страхових виплат в Торецькому міському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, не отримує (а.с.18). Згідно зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1769 гривень, з 1 липня - 1854 гривні, з 1 грудня - 1934 гривні. Отже, суд доходить висновку, що на дату розгляду справи, дохід позивача з 13.05.2021 у виді соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю, дорівнює прожитковому мінімуму, встановленому законом. Відповідно до копій медичних документів, наявних в матеріалах справи (а.с. 25 - 47), [PERSON] потребує постійного медикаментозного лікування. На доведеність проходження такого лікування, нею надано фіскальні чеки аптек по оплаті вартості медичних препаратів у квітні місяці 2021 року, з яких убачається, що місячний розмір витрат на ліки значно перевищує прожитковий мінімум, встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» (а. с. 56-57). Поряд із цим, відповідач у справі [PERSON] отримує пенсію за віком, середній розмір якої становить 8355 грн. (а.с. 23) та працює оператором АЗС, де отримує заробітну плату, середній розмір якої складає 5500 грн. (а.с. 24). Відповідач за рішенням суду сплачує аліменти у розмірі 1/8 частини від доходу на утримання сина, який продовжує навчання. З огляду на викладене суд зазначає таке: Відповідно до ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю І, II чи III групи. Чинне законодавство у частині другій статті 75 СК України надає перелік загальних умов для надання утримання одному з подружжя: 1) його непрацездатність; 2) потреба у матеріальній допомозі; а також здатність другого з подружжя надавати матеріальну допомогу. В даному випадку мова йде про юридичний склад, який містить юридичні факти, що є підставою для набуття одним з подружжя права на утримання і створення обов`язку для іншого з подружжя таке утримання надавати. При цьому відповідно до частини четвертої статті 75 СК України один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. У даному випадку можна вести мову про кореляцію нужденності із розміром прожиткового мінімуму, яка неодноразово критикувалась в доктрині сімейного права з огляду на саме визначення прожиткового мінімуму, наведене у статті 1 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року. Тобто цей мінімум можна визнати допустимим у випадках лише нормального життєзабезпечення людини, але він не є достатнім у разі, якщо мова йде про непрацездатну особу, зокрема, яка позбавлена можливості працювати. Необхідні потреби непрацездатної людини, як правило, не обмежені тими звичайними потребами, які має здорова людина, тому вимагають додаткових витрат на лікування, оздоровлення, харчування, що зумовлено іншим, відмінним способом життя такої людини. Аналіз норм СК України свідчить, що четвертою істотною умовою виникнення права одного із подружжя на утримання є відсутність зловживання правом з її боку. Форми такого зловживання визначені у частині першій статті 83 СК України, згідно з якою рішенням суду може бути позбавлено одного з подружжя права на утримання або обмежено його строком, якщо: 1) подружжя перебувало в шлюбних відносинах нетривалий час; 2) непрацездатність того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, виникла в результаті вчинення ним умисного кримінального правопорушення; 3) непрацездатність або тяжка хвороба того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, була прихована від другого з подружжя при реєстрації шлюбу; 4) одержувач аліментів свідомо поставив себе у становище такого, що потребує матеріальної допомоги. Таким чином, за умови відсутності зловживань, визначених у частині першій статті 83 СК України, або передумов обмеження права одного із подружжя на утримання з боку іншого подружжя, які передбачені частиною 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, непрацездатна особа має право на матеріальну допомогу в сенсі статті 75 СК України. В розумінні положень частини четвертої статті 75 СК України один із подружжя, який є особою з інвалідністю, не є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо його доходи у виді соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю забезпечують йому встановлений законом прожитковий мінімум, однак, внаслідок наявності у нього інвалідності (онкологічного захворювання) така особа обтяжена необхідністю несення додаткових витрат на своє лікування. З цієї точки зору факт отримання одним із подружжя соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю, яка формально забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум, слід тлумачити змістовно, виходячи із реального розміру цієї допомоги, а також витрат, які несе ця особа на лікування й на потреби із забезпечення свого життя. Також варто враховувати обов`язок подружжя із забезпечення (утримання) іншого подружжя, який визначений як в частині першій статті 75 СК України, так і в низці інших приписів СК України. Згідно з частинами першою, другою статті 77 СК України утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі. Таким чином, зміст частини четвертої статті 75 СК України слід тлумачити системно, враховуючи встановлений іншими статтями СК України обов`язок подружжя утримувати інше подружжя й міжнародні стандарти правового захисту осіб з інвалідністю, яким у даній справі є подружжя, яке потребує матеріальної допомоги. Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Останній, зокрема, полягає у визнанні людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції). Конституція України в статті 1 проголошує, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Згідно з Основним законом України ознаками України як соціальної держави є соціальна спрямованість економіки, закріплення та державні гарантії реалізації соціальних прав громадян. Одним з найважливіших соціально-економічних прав людини є право на достатній життєвий рівень для особи та її сім`ї (стаття 48), між тим поняття «достатній життєвий рівень» в Конституції України не розкривається і не визначається, як він співвідноситься із прожитковим мінімумом. В той же час у Рішенні Великої палати Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року зазначено, що «у державі, яку проголошено соціальною, визначений законодавцем розмір прожиткового мінімуму має реально забезпечувати гідний рівень життя людини» (речення друге абз.1 пп. 2.3 п. 2 мотивувальної частини). Це зобов`язує державу створити ефективну систему соціального захисту різних категорій осіб, яка сприяла б узгодженню рівня їхнього життя з реалізацією права на достатній життєвий рівень для них та їхніх сімей шляхом надання відповідного соціального забезпечення (абз.4-5 пп.2.3 п. 2 мотивувальної частини Рішення Великої палати Конституційного Суду України). Отже, призначення особі з інвалідністю відповідної соціальної виплати не може знаходитися у зв`язку із виплатами, які здійснює подружжя на утримання іншого подружжя, яке є особою із інвалідністю. Факт призначення державою соціальної допомоги не може впливати на факт призначення судом аліментів на утримання подружжя або ж виключати його. Окрім Конституції України, права та свободи людини знаходяться під захистом міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. При цьому останні є частиною національного законодавства України (стаття 9 Конституції). Зокрема, невід`ємною частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції ратифіковані Верховною Радою України 17 липня 1997 року (далі - Конвенція). Вищезазначені міжнародні документи та відповідне законодавство України, включаючи її Конституцію, становлять концептуальний каркас розуміння принципу верховенства права. Відповідно до статті 2 Конвенції про захист прав і основних свобод людини право кожного на життя охороняється законом. Згідно зі статтею 12 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права на Державах-підписантах лежить обов`язок створення умов, які б забезпечували всім медичну допомогу і медичний догляд у разі хвороби. В свою чергу Конвенція про права осіб з інвалідністю, визнаючи важливою доступність охорони здоров`я, зобов`язує Держави-учасниці Конвенції вживати усіх належних заходів для забезпечення доступу осіб з інвалідністю до послугу сфері охорони здоров`я (стаття 12 Конвенції). Таким чином, державні органи України, в тому числі судової гілки влади при розгляді питань, пов`язаних з правом особи на охорону життя і здоров`я, повинні керуватися вищезазначеними положеннями Конституції України та міжнародних документів як основоположних нормативно-правових актів, в яких знаходить своє втілення принцип верховенства права. Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилалась на те, що за станом здоров`я її майновий стан є вкрай нужденним, у зв`язку з чим просила стягнути з [PERSON] , аліменти на її утримання. Між тим, аналіз матеріалів справи свідчить про те, що вартість лікування позивача перебільшує розмір прожиткового мінімуму, гарантованого державою, та фактичного розміру соціальної допомоги, який вона отримує. В результаті цього, право позивача на достатній життєвий рівень для себе, гарантований статтею 48 Конституції України, буде порушене і обов`язок держави щодо створення умов, які б забезпечували всім медичну допомогу і медичний догляд у разі хвороби, буде невиконаний (стаття 12 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права). Зазначене випливає з того очевидного факту, що позивач вимушена робити вибір між можливою загибеллю від відсутності відповідного лікування, або від відсутності достатнього харчування, що прямо порушує принцип верховенства права щодо визнання в Україні людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки найвищою соціальною цінністю, утвердження і забезпечення прав і свобод якої є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України). До аналогічного висновку, аналізуючи правовідносини, які подібні правовідносинам, що встановлені у цій справі, дійшов Верховний Суд (Постанова Верховного Суду від 24 червня 2021 року, справа № 759/6629/19). При цьому Верховний Суд зазначив, цитата: «У частині 4 статті 75 СК України не передбачено можливості визнання особою з інвалідністю такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо її пенсія забезпечує встановлений законом прожитковий мінімум. Тому колегія суддів вважає, що приписи частини четвертої статті 75 СК України, відповідно до якої один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом, не відповідають нормам статей 3, 8 та 48 Конституції України, тому суд її не застосовує». Суд звертає увагу, що на дату подання до суду цього позову (22.04.2021), позивачу пенсія та соціальна допомога не були призначені, також відсутні будь-які відомості щодо отримання позивачем будь-якого іншого доходу станом на дату подання позову. Як було встановлено судом у судовому засіданні, соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю позивачу призначено з 13.05.2021 року, вже після її звернення до суду з цим позовом. Суд не погоджується з доводами представника відповідача про те, що одержувач аліментів свідомо поставив себе у становище такого, що потребує матеріальної допомоги. Так, дійсно, позивач не зверталася до органів Пенсійного фонду України для оформлення пенсійних виплат. Однак, право на пенсію не є безумовним. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону. Крім того, отримання пенсії є правом особи, а не обов`язком. Також, й працевлаштування є правом особи, а не обов`язком, при цьому, суд підкреслює, що відповідно до висновків МСЕК, позивач може виконувати не будь-яку роботу, а роботу без фізичних навантажень, що також є певним обмеженням у працевлаштуванні позивача. Суд зазначає, що у судовому засіданні не встановлено обставин здійснення позивачем дій майнового характеру, які можуть свідчити про зловживанням правом з її боку, зокрема, судом не встановлено понесення позивачем необґрунтованих витрат на придбання товарів та послуг, які не є необхідними для позивача, також не встановлено обставин вчинення позивачем дій, які спрямовані на штучне погіршення існуючого матеріального стану позивача. З урахуванням наведеного, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання непрацездатної дружини. При визначенні розміру аліментів суд бере до уваги матеріальний та сімейний стан платника та одержувача аліментів, їх стан здоров`я, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних осіб. Відповідач є працездатною особою, отримує пенсію, працює, може сплачувати аліменти, обставин незадовільного стану здоров`я відповідача не встановлено. Суд враховує, що відповідно до рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 12 квітня 2021 року, яке згідно з постановою від 23.06.2021 Донецького апеляційного суду залишено без змін, з відповідача стягнуто аліменти у розмірі 1/8 частини від доходу на утримання сина, який продовжує навчання. Обставин перебування на утримання відповідача інших осіб судом не встановлено. Також, суд враховує матеріальний стан позивача, зокрема, ту обставину, що позивач отримує соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю з 13.05.2021 року. З урахуванням наведеного вище, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, та з відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти на утримання позивача, в розмірі 1/10 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 22.04.2021 року та продовжувати протягом всього строку інвалідності позивача. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Крім цього суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з викладеним, ураховуючи, що позов підлягає задоволенню частково, а позивач звільнена від сплати судового збору, суд вважає необхідним у виконання вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 363,20 грн. ((908х1/4)/1/10).

Outcome: partial