Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

У липні 2017 року позивач звернулась до суду з даним позовом до публічного акціонерного товариства Ідея Банк про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, - третя особа: приватне акціонерне товариство Страхова компанія ТАС. Вимоги заявленого позову [PERSON] обґрунтовувала тим, що 09.02. 2016 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір № Р23.230.71696. Позивач вказувала, що відповідно до умов укладеного кредитного договору, банк надав їй кредит на поточні потреби в сумі 6 000 грн., включаючи витрати на страховий платіж, а вона взяла на себе зобовязання щодо повернення кредиту із процентними платежами. Строк дії договору склав 36 місяців. Кінцевий термін повернення кредиту було встановлено- 09.02.2019 року включно. За користування кредитом було встановлено процентну ставку у розмірі 20,0000 % річних від залишкової суми кредиту. Позивач зазначала, що відповідач порушив норми, які встановлені ч.2 статті 11 Закону України Про захист прав споживачів, оскільки не ознайомив її з умовами кредитування належним чином, оформлення кредиту проводилось без відповідної затрати часу, після чого позивач отримала кредитний договір із додатками до нього, які неможливо було прочитати через дрібний шрифт, однак підписала договір, сподіваючись на добросовісність працівника банку, при цьому, скориставшись необізнаністю позивача, представник банку не надав їй повної, всебічної, обєктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед та під час його укладання. З посиланням на Закону України Про захист прав споживачів та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, позивач зазначала, що відповідач порушив її права як споживача, оскільки всупереч п. 2.5. вказаних вище Правил не надав довідку чи повідомлення, з передбаченою законом інформацією, і таким чином, ввів позивача в оману. Крім того, позивач вказувала, що вона не тільки не мала часу прочитати кредитний договір, а і оцінити можливі ризики, оскільки текст договору був дуже дрібним. За даних обставин, позивач стверджувала, що недотримання та невиконання відповідачем вимог статті 11 Закону України Про захист прав споживачів є підставою для визнання кредитного договору недійсним, відповідно до статті 215 ЦК України. Також у заявленому позові [PERSON] вказувала на порушення з боку відповідача статті 18 Закону України Про захист прав споживачів, зокрема, встановлення у кредитному договорі сплати щомісячної плати за кредитне обслуговування, яка є послугою, що супроводжує кредит, як компенсація супутніх послуг банку, за рахунок позивача, так як банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь. Позивач також стверджувала, що відповідачем порушено припис п.14 ч.1 статті 6 Закону України Про третейські суди, оскільки на момент укладення договору законом передбачалось, що третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі послуг банку (кредитної спілки). Однак, всупереч вказаній вимозі між сторонами укладалось третейське застереження, а тому ця умова кредитного договору є порушенням ч. 1 статті 203 ЦК України щодо змісту правочину, а також з підстав, передбачених ч.1 статті 215 ЦК України, вказаний пункт є недійсним. [PERSON] у заявленому позові вказує, що ПАТ Ідея Банк при укладанні з нею кредитного договору порушив статтю 55 Закону України Про банки і банківську діяльність, статті 11,18 Закону України Про захист прав споживачів, оскільки визначив, що у разі неукладення позивачем договору страхування життя, кредит вона не отримає, тобто, дана умова кредитного договору щодо послуг страхування із визначеною відповідачем страховою компанією є несправедливою, оскільки позивач не отримувала від відповідача коштів для оплати такої страховки. Крім того, як вказує позивач, оскільки страхування у спірних правовідносинах є добровільним, тому відповідач не мав права жодним чином навязувати такі послуги та включати їх до кредитного договору, і за даних обставин п.1.7. укладеного між сторонами спору кредитного договору є недійсним. Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 23.08.2017 року позовні вимоги [PERSON] до публічного акціонерного товариства Ідея Банк про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, - задоволено частково. Судом визнано недійсним пункт 5.4. кредитного договору № Р23.230.71696 від 09.02.2016 року, укладеного між публічним акціонерним товариством Ідея Банк та [PERSON] У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого позову. Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалено при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, при цьому має місце недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано при вирішення даного спору по суті норми матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції не звернув уваги на невідповідність оскаржуваного позивачем кредитного договору нормам, які встановлені ч.2 статті 11 Закону України Про захист прав споживачів. [PERSON] у доводах апеляційної скарги стверджує, що перед укладенням кредитного договору їй не було надано повної та достовірної інформації щодо умов кредитування, при цьому будь-яку довідку чи повідомлення, як окремого документу із інформацією, встановленою відповідно до ч.2 статті 11 Закону України Про захист прав споживачів, вона не отримувала , і не ставила, відповідно, свого підпису, в усній формі також вказана інформація до відома не наводилась. [PERSON] вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на п.2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, не перевірив, чи дійсно доводилась така інформація у вигляді довідки чи іншого документу, а зазначив лише у оскаржуваному рішенні, що позивач власноручно підтвердила отримання нею інформації щодо умов кредитування. [PERSON] стверджує, що недотримання та невиконання відповідачем вимог статті 11 Закону України Про захист прав споживачів є підставою, відповідно до статті 215 ЦПК України, для визнання даного кредитного договору недійсним, у звязку з недотримання банком вимог закону щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення. [PERSON] у доводах апеляційної скарги також вказує, що суд першої інстанції при розгляді даного спору по суті не звернув уваги на невідповідність кредитного договору нормам статті 18 Закону України Про захист прав споживачів. При цьому [PERSON] зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано не врахував правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі №6-1746цс16 щодо сплати комісії за послуги, які обслуговують кредит, а саме, компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. [PERSON] вважає, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь. Доводи апеляційної скарги зазначають, що при розгляді даного спору по суті суд першої інстанції не звернув уваги на невідповідність кредитного договору нормам, які встановлені статтею 55 Закону України Про банки і банківську діяльність та статтями: 11,18 Закону України Про захист прав споживачів. При цьому [PERSON] вказує, що з метою отримання кредиту вона уклала договір страхування життя №Р23.230.71696 від 09.02.2016 року та сплатила страховий платіж, що суперечить вимогам ч.3 статті 55 Закону України Про банки і банківську діяльність. [PERSON] зазначає, що при вирішенні спору у вказаній частині суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що хоча кредитний договір і було укладено, але основною умовою укладання даного договору було підписання не потрібного позивачу договору страхування життя №Р23.230.71696 від 09.02.2016 року, що є порушенням Закону України Про банки і банківську діяльність. [PERSON] вказує, що за даних обставин суд першої інстанції мав би задовольнити вимоги заявленого позову у вказаній частині, оскільки страхування у спірних правовідносинах є добровільним, відповідач не має права жодним чином навязувати такі послуги та включати їх до кредитного договору, тому п.1.7. кредитного договору є недійсним. В судове засідання апеляційного суду позивач, представники відповідача та третьої особи, належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи, відповідно до повідомлень про вручення поштових відправлень (а.с.90-93), не зявились. Згідно приписів ч.2 статті 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів п.4 ч.1 статті 309 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції від 23.08.2017 року необхідно скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] до публічного акціонерного товариства Ідея Банк про визнання недійсним п.1.4. кредитного договору № Р23.230.71696 від 09 лютого 2016 року, укладеного між публічним акціонерним товариством Ідея Банк та [PERSON], задовольнивши позовні вимоги [PERSON] у вказаній частині. За даних обставин, у вказаній частині позовних вимог [PERSON] апеляційний суд вважає за необхідне ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним п.1.4. кредитного договору № Р23.230.71696 від 09 лютого 2016 року, укладеного між публічним акціонерним товариством Ідея Банк та [PERSON] В іншій оскаржуваній частині рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 23.08.2017 року апеляційний суд вважає за необхідне залишити без змін. Відповідно до п.6 ч.1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 09.02.2016 року між публічним акціонерним товариством Ідея Банк та [PERSON] було укладено кредитний договір № Р23.230.71696 (а.с.9). Згідно п.1.1. даного кредитного договору, банк надає позичальнику кредит на поточні потреби у сумі 6 000 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобовязується одержати кредит і повернути його разом із процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) і комісіями згідно з умовами цього договору. Відповідно до п.1.2. вказаного кредитного договору, банк надає кредит у день підписання даного договору строком на 36 місяців. Датою видачі кредиту, є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок. Пунктом 1.3. укладеного між сторонами спору кредитного договору передбачено, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти у розмірі 20,0000 % річних від залишкової суми кредиту. Згідно п.1.4. кредитного договору, за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у розмірі 2,1000 % від початкової суми кредиту. Прийнявши до уваги фактичні обставини справи, а також виходячи із правового аналізу приписів статей:203, 204, 215, 626,627,628,629,1054,1055 ЦК України, статті 11, статті 15 Закону України Про захист прав споживачів, розяснень п.7, п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06.11.2009 року №9, суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення вимог заявленого позову. У доводах апеляційної скарги [PERSON] стверджує, що положення оспорюваного нею кредитного договору не відповідають вимогам ч.2 статті 11 Закону Українни Про захист прав споживачів (у редакції, яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин), що є підставою, згідно статті 215 ЦК України, для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним, у звязку з недотримання банком вимог закону щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення. Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи. Відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову у вказаній частині, суд першої інстанції виходив з наступного. Відповідно до п.5.1. укладеного між сторонами спору кредитного договору №Р23.230.71696 від 09.02.2016 року, позичальник заявляє та гарантує, що: уся інформація, відомості та документи (у тому числі, ті, що містяться у даному договорі та кредитній справі позичальника у банку), які повідомлені та надані ним банку з метою одержання кредиту, є достовірними і відповідають дійсності; кредит одержується ним на поточні потреби та не повязаний із підприємницькою діяльністю; банк перед укладанням кредитного договору повідомив йому в належній формі, в повному обсязі інформацію, передбачену ч.2 статті 11 Закону України Про захист прав споживачів, зазначена інформація йому відома та зрозуміла, з вказаним Законом він ознайомлений; банк надав йому інформацію, передбачену ч. 2 статті 12 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг; він ознайомився з тарифами банку і згоден з ними; належний йому примірник оригіналу даного договору йому було вручено банком при підписанні даного договору; умови даного договору він вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам, а також надає свою згоду на збір, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій інформації про нього, а також третім особам, у випадку невиконання позичальником взятих на себе зобовязань. Згідно п. 5.5. укладеного між сторонами спору кредитного договору визначено, що згідно постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року, реальна процентна ставка складає 106,2000 %. Абсолютне значення подорожчання кредиту складає 6604,4600 гривень. Вказані показники діють за умови своєчасного погашення позичальником грошових зобовязань відповідно до п. 2.1. цього договору. За даних обставин суд першої інстанції прийшов до висновку, що посилання позивача на ті обставини, що при укладенні кредитного договору відповідач порушив її право на отримання достовірної інформації є безпідставними, оскільки позивач [PERSON] підтвердила факт ознайомлення з умовами кредитування своїм особистим підписом у кредитному договорі, при цьому жодних зауважень з її боку станом на час підписання кредитного договору не було. Також судом першої інстанції зазначено у оскаржуваному рішенні, що матеріали даної цивільної справи (а.с.41) містять в собі заяву за підписом позивача на видачу кредиту та довідку-повідомлення, в якій зазначена вся необхідна інформація щодо кредитного договору, яка була представлена позивачу до хронологічного моменту його підписання [PERSON] Приймаючи до уваги наведене, доводи апеляційної скарги щодо невідповідності вищезазначеного висновку суду першої інстанції фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи. Судом першої інстанції визнано недійсним пункт 5.4. кредитного договору № Р23.230.71696 від 09.02.2016 року, укладеного між публічним акціонерним товариством Ідея Банк та [PERSON] У пункті 5.4. кредитного договору № Р23.230.71696 від 09.02.2016 року, укладеного між сторонами спору, викладено третейське застереження, відповідно до якого всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у звязку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невідємною частиною даної третейської угоди. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення договору. Позичальник підписанням цього договору засвідчує, що він ознайомлений з регламентом вищевказаного третейського суду. При визнанні недійсним пункту 5.4. кредитного договору № Р23.230.71696 від 09.02.2016 року, укладеного між публічним акціонерним товариством Ідея Банк та [PERSON], суд першої інстанції у відповідності до приписів статті 360-7 ЦПК України, яка регламентує обовязковість судових рішень Верховного Суду України, прийняв до уваги правову позицію, висловлену Верховним Судом України при розгляді справи №6-64цс15 у постанові Верховного Суду України від 20.05.2015 року. У вказаній частині рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 23.08.2017 року апеляційним судом не переглядається, відповідно до приписів ч.1 статті 303 ЦПК України, яка регламентує межі розгляду справи апеляційним судом. Доводи апеляційної скарги стверджують, що судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено у задоволенні вимог заявленого позову щодо визнання недійсним п.1.7. укладеного між сторонами спору кредитного договору. [PERSON] у апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що хоча між сторонами спору і було укладено кредитний договір, але основною умовою його укладання було підписання не потрібного позивачу договору страхування життя №Р23.230.71696 від 09.02.2016 року, що є порушенням Закону України Про банки і банківську діяльність. Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості висновків рішення суду першої інстанції від 23.08.2017 року у вказаній частині не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи. Відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову у вказаній частині, суд першої інстанції виходив із наступного. Згідно положень п.1.7. укладеного між сторонами даного спору кредитного договору, позичальник надає свою згоду на укладення за рахунок позичальника як страхувальника (застрахованої особи) договору добровільного страхування життя. Цим договором позичальник доручає та дає розпорядження банку: переказати в безготівковій формі кредитні кошти страховику в частині суми страхового платежу, належного страховику через транзитний рахунок банку. Позичальник погоджується на страхування майнових інтересів, що не суперечать чинному законодавству України, повязані із життям застрахованої особи згідно даного договору. Вигодонабувачем виступає банк. Детальна інформація щодо страхування міститься у заяві на страхування, яка долучається до даного договору. Як вбачається із матеріалів справи (а.с.10), 09.02.2016 року між ПрАТ Страхова компанія ТАС, від імені якого діяв ПАТ Ідея Банк на підставі договору доручення №20140306 від 06.03.2014 року та [PERSON] було укладено договір страхування життя № Р23.230.71696. Відповідно до п.3 даного договору, страховими випадками є: смерть застрахованої особи, яка настала під час дії договору страхування; смерть застрахованої особи внаслідок нещасного випадку, що відбувся під час дії договору страхування. Пунктом 3.4. вказаного договору страхування життя № Р23.230.71696 від 09.02.2016 року визначено, що страховий платіж у розмірі 1021,58 грн. повинен бути сплачений до 09.02.2016 року. У оскаржуваному рішенні суду першої інстанції судом зазначено, що договір страхування життя №Р23.230.71696 від 09.02.2016 року є підписаним сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконала його умови. Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності вказаного висновку суду першої інстанції нормам матеріального права, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції у вказаній частині, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи. На думку апеляційного суду, висновки суду першої інстанції у вказаній частині узгоджуються із фактичними обставинами справи та нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. Відповідно до приписів ч.1, ч.4 статті 60 ЦПК України, яка регламентує обовязки доказування і подання доказів, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що в ході апеляційного розгляду даної цивільної справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 23.08.2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] до публічного акціонерного товариства Ідея Банк про визнання недійсним п.1.4. кредитного договору № Р23.230.71696 від 09.02.2016 року, укладеного між публічним акціонерним товариством Ідея Банк та [PERSON], не узгоджується з нормами матеріального права, які регламентують спірні правовідносини. За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу [PERSON] задовольнити частково. Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 23.08.2017 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] до публічного акціонерного товариства Ідея Банк про визнання недійсним п.1.4. кредитного договору № Р23.230.71696 від 09.02.2016 року, укладеного між публічним акціонерним товариством Ідея Банк та [PERSON], задовольнивши позовні вимоги [PERSON] у вказаній частині. За даних обставин, у вказаній частині позовних вимог [PERSON] апеляційний суд вважає за необхідне ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним п.1.4. кредитного договору № Р23.230.71696 від 09.02.2016 року, укладеного між публічним акціонерним товариством Ідея Банк та [PERSON] Як вбачається із п.1.4. укладеного між сторонами спору кредитного договору, за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у розмірі 2,1000 % від початкової суми кредиту. Відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову у вказаній частині, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що позивачем не представлено відповідних доказів відносно того, що оспорюваний нею п.1.4. укладеного між сторонами спору кредитного договору, є несправедливим до неї, оскільки при підписанні даного договору [PERSON] ознайомилась та погодилась із його умовами, плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена у договорі, при цьому її розмір визначено відповідною процентною ставкою. Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи вимоги заявленого позову у вказаній частині, суд першої інстанції необґрунтовано не прийняв до уваги правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 16.11.2016 року у справі №6-1746цс16, обовязковість якої регламентована приписами статті 360-7 ЦПК України. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 09.02.2016 року, що укладений між сторонами спору, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України Про захист прав споживачів. За положеннями Закону України Про захист прав споживачів, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України Про банки і банківську діяльність, відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України Про захист прав споживачів з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, які діяли на час виникнення спірних правовідносин (в подальшому втратили чинність 10.06.2017 року, підстава v0049500-17), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Необхідно зазначити, що вирішуючи вимоги заявленого позову у вказаній частині, зокрема, щодо визнання недійсним п.1.4. оспорюваного позивачем кредитного договору від 09.02.2016 року, суд першої інстанції не звернув уваги на вищезазначені приписи норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 16.11.2016 року у справі №6-1746цс16, обовязковість якої регламентована приписами статті 360-7 ЦПК України : Положення пунктів 22,23 статті 1, статті 11 Закону України Про захист прав споживачів з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Суди, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає за необхідне рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 23.08.2017 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] до публічного акціонерного товариства Ідея Банк про визнання недійсним п.1.4. кредитного договору № Р23.230.71696 від 09.02.2016 року, укладеного між публічним акціонерним товариством Ідея Банк та [PERSON], задовольнивши позовні вимоги [PERSON] у вказаній частині. За даних обставин, у вказаній частині позовних вимог [PERSON] апеляційний суд вважає за необхідне ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним п.1.4. кредитного договору № Р23.230.71696 від 09.02.2016 року, укладеного між публічним акціонерним товариством Ідея Банк та [PERSON]

Outcome: partial