Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

у липні 2016 року позивач звернувся до суду із позовом у якому шляхом збільшення позовних вимог просив стягнути з відповідача борг за договором позики 1 038 365 грн. 90 коп., з яких 600000, 00 грн. - основна сума боргу; 150 000, 00 грн. - проценти від суми позики; 92 946 грн. 72 коп. - інфляційні витрати; 60 000, 00 грн. - штраф за невиконання договірних зобов'язань; 135 419 грн. 18 коп. - пеня та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 890 грн. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 23 квітня 2015 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики. Згідно названого договору позивач передав, а відповідач отримала в строкове користування грошові кошти в сумі 600 000 грн. строком до 01.09.2015 року. Місячний відсоток за позику становить 1,25 %. Після неодноразових телефонних розмов з відповідачем з приводу повернення коштів 27.04.2016 року надала позивачу гарантійний лист в якому зобов'язувалась повернути грошові кошти в сумі 720 000, 00 грн. з урахуванням відсотків в період з 15.05 по 15.06.2016 року. Однак, у встановлений строк [PERSON] борг не повернула. У судове засідання представник позивача не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала та просила про його задоволення. Відповідач у судове засідання не прибув. Про місце, день та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі. Заперечення (пояснення) щодо заявлених позовних вимог від відповідача на адресу суду не надходили. Відповідно до частини 4 статті 169 ЦПК України, у разі повторної неявки у судове засідання відповідача повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до статті 224 ЦПК України, зокрема, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло зави про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. Так, судом встановлено, що 23 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав, а [PERSON] отримала у власність в момент підписання договору гроші в сумі 600 000 грн. Згідно пункту 2 даного договору сторони домовились про те, що місячний відсоток за позику становить 1,25%. Згідно пункту 3 цього ж договору позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві одноразово не пізніше 1 вересня 2015 року в сумі 630 000 грн. Гарантом позичальника виступає [PERSON] (а.с. 4-5). 23 квітня 2015 року [PERSON] отримала від [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 600 000 грн., які зобов'язувалася повернути до 1 вересня 2015 року, про що свідчить відповідна розписка, яка знаходиться в матеріалах справи (а.с. 6). Як вбачається з копії гарантійного листа від 27 квітня 2016 року [PERSON] зобов'язувалась повернути грошові кошти в сумі 720 000, 00 грн. з урахуванням відсотків в період з 15.05 по 15.06.2016 року (а.с. 7). 21 червня 2016 року [PERSON] звернувся до [PERSON] із вимогою про сплату грошових коштів за договором позики, відсотків, інфляційних витрат, штрафу та пені (а.с. 8-9). З огляду на встановлені обставини судом зазначається наступне. Відповідно до статті 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Так, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно частини 2 статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку з суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані збитки. Розмір збитків завданих порушенням зобов'язання доказується кредитором, та визначається з урахуванням ринкових цін що існували на момент добровільного задоволення боржником вимоги кредитора, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи те, що позивачем було надано відповідачу у позику суму грошових коштів, які останній не повернув, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню, а порушене право позивача - захисту. Згідно частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача по справі на користь позивача підлягає до стягнення сума витрат понесених позивачем по справі, а саме: витрати по сплаті судового збору у розмірі 6890 грн. 00 коп.

Outcome: approved