Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-05 00:00:00

У липні 2019 року позивач звернулася в суд з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] , в якому просить визнати останніх разом із їхнім сином [PERSON] такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, яким є будинок [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона є власником будинку та зареєстрована за вказаною адресою. Разом із нею у будинку з листопада 2015 року значаться також зареєстрованими відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їхній малолітній син [PERSON] , проте вони фактично за місцем реєстрації ніколи не проживали та не проживають, а місце їх фактичного проживання є невідомим. З огляду на наведене, посилаючись на норми ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України, позивач просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування вказаним будинком. Ухвалою судді від 17.07.2019 року відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, надано відповідачам строк для подання відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив. Відповідачі у встановлений судом строк без поважних причин відзив на позов не надали, тому суд вирішив справу за наявними матеріалами у відповідності до ч.8 ст. 178 ЦПК України. В судове засідання позивач не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги підтримала, не заперечуючи щодо ухвалення заочного рішення. Крім того, будучи присутньою у підготовчому засіданні 02.10.2019 року, вона позовні вимоги підтримала та просила суд задоволити їх в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідачі на повторні виклики в судове засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином та викликалися в судове засідання через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України, у відповідності до ст. 128 ЦПК України. Про причини неявки вони суд не повідомили. Представник третьої особи без самостійних вимог Служби у справах дітей Деражнянської райдержадміністрації в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, будучи присутнім у підготовчому засіданні 02.10.2019 року, не заперечила щодо задоволення позовних вимог. З огляду на наведене та при відсутності заперечень позивача, суд постановив ухвалу про розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Як встановлено судом, позивач [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями, які знаходяться по [ADDRESS] , відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно [NUMBER], виданого Реєстраційною службою Деражнянського районного управління юстиції Хмельницької області 03.12.2014 року. Право власності позивача на означений будинок підтверджується також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №30416644 від 03.12.2014 року. Згідно з довідкою виконкому Загінецької сільської ради Деражнянського району Хмельницької області №252 від 02.07.2019 року, у будинку [ADDRESS] значаться зареєстрованими [PERSON] , 1966 р.н., її чоловік [PERSON] , 1966 р.н., донька [PERSON] , 1987 р.н., зять [PERSON] , 1984 р.н., внуки [PERSON] , 2015 р.н. та [PERSON] , 2011 р.н. Крім того, за означеною адресою зареєстровані: з 02.11.2015 року - [PERSON] , 1981 р.н.; з 05.01.2016 року - [PERSON] , 2015 р.н.; з 16.05.2016 року - [PERSON] , 1984 р.н. В обґрунтування позовних вимог позивач стверджує, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їхній малолітній син [PERSON] за місцем їх реєстрації фактично ніколи не проживали та не проживають та участі в утриманні будинку не приймають, що позбавляє її можливості у повній мірі реалізувати права щодо володіння, користування та розпорядження нерухомим майном та у зв`язку з чим наявні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням. Суд вважає обґрунтованими такі доводи позивача, оскільки вони підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а будь-яких належних та допустимих доказів на їх спростування відповідачами не подано. Так, факт непроживання відповідачів у будинку позивача підтверджується актами обстеження проживання зареєстрованих осіб від 07.11.2017 року, 07.12.2018 року, 30.05.2018 року та 02.07.2019 року, складеними комісією за участю Загінецького сільського голови, секретаря та депутатів Загінецької сільської ради, із яких вбачається, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в будинку [ADDRESS] фактично не проживають, місцезнаходження їх є невідоме. Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування вищенаведених встановлених судом обставин відповідачами не надано. З огляду на наведене, суд вважає доведеним факт непроживання відповідача [PERSON] , його малолітнього сина [PERSON] та відповідача [PERSON] за місцем їх реєстрації, тобто у будинку [ADDRESS] . У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У відповідності до ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом статей 317, 319 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ч.1 ст. 391 цього Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Крім того, судом враховуються положення ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України, згідно з якими член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, а також пункт 39 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року, згідно з яким члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Враховуючи наведене, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного вищевказаного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, реєстрація відповідачів у будинку [ADDRESS] обмежує права позивача та позбавляє її можливості у повній мірі реалізувати її права щодо володіння, користування та розпорядження належним їй нерухомим майном. При цьому, судом також враховуються положення ч.3 ст. 29 Цивільного кодексу України, згідно з якими місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. З огляду на вказане, суд вважає, що право малолітньої особи [PERSON] не буде порушеним, оскільки на спірне житло він набув лише право користування та втратив його після переїзду батьків до іншого місця проживання. В силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів [PERSON] та [PERSON] підлягають стягненню на користь позивача понесені останньою витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved