Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-25 00:00:00

У листопаді 2014 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності. Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що в жовтні 2013 року Позивач вирішив створити сім'ю та вступив у шлюбні відносити з [PERSON] При цьому, в період часу з жовтня 2003 року по 10 серпня 2010 року вони з Відповідачем перебували у фактичних шлюбних відносинах, тобто проживали разом як чоловік та дружина, вели спільне господарство та побут, разом створювали, володіли та користувалися спільним майном, мали спільні права та обов'язки. 10 серпня 2010 року сторони по справі офіційно зареєстрували шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції було здійснено відповідний актовий запис № 1218. Проте, з 2013 року сторони почали проживати окремо, в подальшому було офіційно розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.04.2014 року. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, [PERSON] зазначив, що в серпні 2005 року Відповідач отримала від своєї двоюрідної сестри належну їй частку грошей, отриманих від продажу квартири що по [ADDRESS] в м. Києві - в сумі 55 тис. доларів США. Позивач зазначив, що сторони спільно вирішили вкласти ці кошти в нерухомість для будівництва їх житла та спеціально підшукали для цього підходящий для них варіант будівництва нового житлового масиву в м. Вишневе. 10 серпня 2005 року Відповідачем було укладено з комунальним підприємством «Білоцерківський домобудівний комбінат» відповідний договір на придбання загальної площі житла в порядку дольової участі, на виконання якого 15.08.2005 року нею було сплачено 262 119,00 (еквівалент 51 900 дол. США). 27.11.2006 року на ім'я Відповідача було оформлено свідоцтво про право власності на житлову квартиру [ADDRESS], загальною площею 55,8 кв.м. Як зазначив Позивач, вищевказана квартира була введена в експлуатацію з мінімальним оздобленням, з використанням низько вартісних матеріалів поганої якості, то перш ніж вселитися в цю квартиру сторони вирішили за власні кошти здійснити якісний дизайнерський ремонт з сучасних матеріалів та на сучасний лад. Зокрема, було здійснено повний капітальний ремонт з розширенням житлової площі, перепланування та утеплення балконів, повною заміною системи електрифікації, опалення і водопостачання, повною перетяжкою стін з їх художнім оформленням, встановлення підвісних стель, ламінованої підлоги, заміни всієї сантехніки та оздоблення санвузлів, заміною усіх міжкімнатних дверей та вікон, тощо. Як зазначив [PERSON], ремонт тривав з вересня 2006 року по березень 2007 року, все було проведено за його безпосередньої участі, оскільки він за фахом є будівельником та має відповідну вищу освіту і досвід. Підбором та придбанням усіх будівельних матеріалів і виробів займався особисто, всі наймані ремонтні та інженерні роботи оплачувалися ним особисто. Позивач вказав, що сторонами також було придбано усе необхідне сантехнічне обладнання, меблі та техніку, переважна частина з чого виготовлялася на замовлення та є вбудованою (вмонтованою) в квартиру, внаслідок чого не може бути відокремлена від цієї квартири без пошкодження їх цілісності та призначення. Загальна вартість проведеного ремонту квартири з урахуванням вбудованого обладнання, меблів та техніки, що не можуть бути відокремлені від квартири становить 137 097,60 грн. Більш того, Відповідач на той час була студенткою, доходи якої складали лише стипендія та соціальна пенсія по втраті годувальника. Як зазначив Позивач, всі витрати по здійсненню ремонту квартири були покладені на нього. Також, значну частину грошей на цей ремонт він позичив у своїх знайомих та близьких, а також був змушений оформлювати відповідні банківські кредити. Позивач просив суд поділити майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], шляхом визнання за [PERSON] права власності на ? частку двокімнатної квартири [ADDRESS] В судовому засіданні представник Відповідача подала письмові заперечення проти позову, відповідно до якого зазначила, що з 2003 року по 2007 рік Відповідач навчалась в Київському національному педагогічному університеті, отримувала пенсію по втраті годувальника, соціальну та академічну стипендії та займалась репетиторством. Крім цього, станом на 2003 рік Відповідач мала частину квартири [ADDRESS], на яку в 2005 році було оформлено за нею право власності на 67/100 частин вищезазначеної квартири. 12 серпня 2005 року вона разом зі співвласницею зазначеної квартири [PERSON] продала вищезазначену квартиру за 100 000 (сто тисяч) дол. США, з яких вона отримала 60 000 дол. США. За кілька днів до отримання коштів від продажу частки своєї квартири, а саме 10 серпня 2005 року Відповідач уклала договір № 541 на придбання загальної площі житла в порядку дольової участі з колективним підприємством «Білоцерківський домобудівний комбінат», предметом якого була квартира [ADDRESS] Київської області, мікрорайон «Південний» (на даний чач вулиця Святоюріївська). Згідно п.2.2 договору ціна квартири складає: 262 119 (двісті шістдесят дві тисячі сто дев'ятнадцять) грн. Зазначена сума на той час складала 51 904, 00 дол. США. 15 серпня 2005 року Відповідачем була сплачена вартість квартири та внесена сума 262 119 (двісті шістдесят дві тисячі сто дев'ятнадцять) грн. згідно договору № 541 від 10.08.2005 року, що підтверджується квитанцією № 267207 від 15.08.2005 року. Кошти, за які була придбана квартира були особистою власністю Відповідача. Право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] після закінчення будівництва 27 листопада 2006 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом серії ЯЯЯ № 773620. Відповідач зазначила, що квартира була передана Відповідачу Будівельником в повній відповідності до п.4.1 «в» договору, тобто в стані придатному до експлуатації, відповідно до діючих будівельних норм і правил, а саме: в квартирі були пластикові вікна, всі міжкімнатні двері, лінолеумні покриття підлоги, поклеїні шпалери, квартира була обладнана ванною, умивальником, унітазом, лічильниками, системою опалення та водопостачання високої вартості, мала електрозабезпечення та електролічильник, газову плиту. З метою покращення житлових умов, Відповідачі здійснила певні ремонтні роботи, за які розраховувалась тими коштами, які залишились у неї після продажу квартири. 07 травня 2014 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про встановлення факту перебування в шлюбних відносинах та проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Рішенням у справі № 369/4265/14-ц від 12 серпня 2014 року в задоволенні позову було відмовлено в повному обсязі. 04 грудня 2014 року Апеляційним судом Київської області було скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. Колегія суддів апеляційної інстанції встановила, що Позивач не заперечував той факт, що у спірний період Відповідач придбала квартиру у м. Вишневе за власні кошти, отримані від продажу частини спадкової квартири у м. Києві. Колегія суддів вважала безпідставними твердження позивача про набуття в спірний період майна у спільну власність, виходячи із встановлених у справі даних про те, що сторони не були пов'язані спільним побутом, не мали взаємних обов'язків та прав, окремо вирішували питання утримання, а також кожна із сторін окремо набувала право власності на майно, відповідно визначаючи його особистою приватною власністю. 10 серпня 2010 року сторонами було укладено шлюб. В квартиру додатково придбані дрібні речі та деяке оздоблення за рахунок коштів, подарованих сторонам на весілля. 04 квітня 2014 рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області шлюб між сторонами було розірвано. Відповідач та її представник просили суд відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні представник Позивача просив задовольнити заявлені позовні вимоги. Представник Відповідача заперечувала проти задоволення позову. Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як встановлено в судовому засіданні, що 10 серпня 2005 року між КП «Білоцерківський домобудівний комбінат» та [PERSON] був укладений договір №541 на придбання загальної площі житла в порядку дольової участі, відповідно до якого будівельник приймає дольовика у дольове будівництво 115-ти квартирного житлового будинку м. Вишневе Київської області, [ADDRESS] поверх, 3 під'їзд, загальною площею 55,77 кв.м, житлова площа 29,30 кв.м. 15 серпня 2005 року [PERSON] сплатила вартість квартири за договором у сумі 262119 грн. 27 листопада 2006 року на підставі рішення Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 29.08.2006 року Відповідач отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] 10 серпня 2010 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] у відділі реєстрації актів цивільного стану Чернігівського управління юстиції. За рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.04.2014 року шлюб між сторонами розірваний. Відповідно до вимог ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ст. ст.70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Отже, законодавство передбачає, що при вирішенні питання поділу майна подружжя суду необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання,його вартість та можливість поділу майна в натурі. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед інших, є : майно, набуте нею, ним до шлюбу. В судовому засіданні Позивачем та його представником не було надано належних та допустимих доказів щодо проведення капітального ремонту у квартирі [ADDRESS], яка є особистою власністю [PERSON] на підставі ст. 57 СК України, за власні кошти [PERSON]. Так, в матеріалах справи відсутні будь-які чеки, квитанції, товарні накладні, розписки, що підтверджують проведення ремонту за рахунок [PERSON] в результаті якого значно збільшилась вартість квартири. Суд приходить до висновку, що доводи Відповідача про те, що вона мала власний достатній дохід, особисто себе забезпечувала, сторони не мали спільного бюджету і будь-яких спільних прав та обов'язків з відповідачем не спростовані матеріалами справи, ніяких доказів щодо існування у сторін в спірний період прав і обов'язків подружжя Позивачем не надано. Тому у даному випадку відсутні підстави для задоволення позову, оскільки позивач не довів свого позову, що є його обов'язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.10 ЦПК України. При цьому суд створив всі умови для змагального процесу. Більш того, суд не приймає до уваги письмові пояснення [PERSON] надані до матеріалів цивільної справи про розірвання шлюбу щодо фактичного визнання спірного факту проживання однією сім'єю з жовтня 2003 року по 2005 року, оскільки її пояснення у справі про розірвання шлюбу щодо предмету спору в даній справі не були предметом дослідження в суді, тому не звільняють Позивача від доказування у даній справі. Так, позивачем не було надано суду належних доказів того, що за рахунок його грошових та трудових затрат істотно збільшилась вартість спірної квартири. Також Позивач не надав суду належних доказів, що за рахунок саме його особистих коштів проводився саме капітальний ремонт квартири. Відтак, Позивачем не доведено, що квартира істотно збільшилася у своїй вартості саме внаслідок здійснених за період шлюбу поліпшень, проведення переобладнання та ремонтних робіт у ній. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається Позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, що за час шлюбу спірна квартира, яка є особистою власністю [PERSON], істотно збільшилася у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат Позивача, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності слід відмовити. На підставі ст. ст. 3, 21, 36, 57, 60, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», та

Outcome: dismissed