Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

У листопаді 2012 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про витребування майна. Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що [PERSON] на праві власності на підставі державних актів від 04 липня 2005 року серії ЯА № 461276 та серії ЯА № 461278 належать земельні ділянки площею 0,1152 га та 0,0528 га, відповідно, розташовані по [ADDRESS]. 05 лютого 2007 року на підставі підробленої довіреності [PERSON] від імені позивача уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу вказаних вище земельних ділянок, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстровим № 93. 02 жовтня 2007 року на підставі договорів дарування, посвідчених приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстровими № № 2357 та 2361, [PERSON] подарував спірні земельні ділянки [PERSON], який у подальшому побудував на них житловий будинок не введений в експлуатацію. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 жовтня 2011 року договір купівлі-продажу земельних ділянок від 05 лютого 2007 року визнано недійсним. Рішенням апеляційного суду Київської області від 20 січня 2012 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 жовтня 2011 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу залишено без змін. Під час розгляду позову [PERSON] судами різних інстанцій, на спірні земельні ділянки був накладений арешт. Між тим, за цей період на цих земельних ділянках був збудований жилий будинок. Листом від 08.06.2012 року Гореницька сільська рада Києво-Святошинського району Київської області повідомила, що будинок за вказаною адресою в експлуатацію не приймався, але одночасно було повідомлено, що в Гореницькій сільській раді Києво-Святошинського району Київської області зареєстровані договори дарування земельних ділянок, посвідчені приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області від 02.10.2007 року . З наданих Гореницькою сільською радою Києво-Святошинського району Київської області копій договорів позивач дізнався, що 02.10.2007 року за договорами дарування, посвідченими приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] і зареєстрованими в реєстрі за №№ 2357, 2361, спірні земельні ділянки подаровані [PERSON] відповідачу [PERSON], при цьому земельні ділянки були оцінені відповідно в 1800,00 грн. і 511,00 грн., а всього - в 2311 грн. 00 коп. Під час судового розгляду представник позивача неодноразово змінював заявлені позовні вимоги, в кінцевому результаті просив суд витребувати від [PERSON] земельні ділянки, площею 0,1152 га і 0,0528 га, по [ADDRESS], кадастрові номера 3222482001:01:008:0018 і 3222482001:01:008:0019, шляхом звільнення земельних ділянок від належного [PERSON] майна; визнати недійсними, видані на ім'я [PERSON] державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЛ № 388348 від 27.03.2012 року, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 322240001001271 та серії ЯЛ № 388349 від 27.03.2012 року, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 322240001001270; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 214 (двісті чотирнадцять) грн. 60 коп. В судовому засіданні представник позивача підтримав вищезазначені позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач заперечував проти задоволення позову у повному обсязі. Треті особи в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені, причини неявки суду не відомі. Вислухавши думку учасників процесу, розглянувши подані документи та матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги первісної та зустрічної позовної заяви, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. У ст. 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] на праві власності на підставі державних актів від 04 липня 2005 року серії ЯА № 461276 та серії ЯА № 461278 належать земельні ділянки площею 0,1152 га та 0,0528 га, відповідно, розташовані по [ADDRESS]. 05 лютого 2007 року на підставі підробленої довіреності [PERSON] від імені позивача уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу вказаних вище земельних ділянок, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстровим № 93. 02 жовтня 2007 року на підставі договорів дарування, посвідчених приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстровими № № 2357 та 2361, [PERSON] подарував спірні земельні ділянки [PERSON], який у подальшому побудував на них житловий будинок не введений в експлуатацію. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 жовтня 2011 року договір купівлі-продажу земельних ділянок від 05 лютого 2007 року визнано недійсним. Рішенням апеляційного суду Київської області від 20 січня 2012 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 жовтня 2011 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу залишено без змін. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарські або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Статтею 41 Конституції України, ст. ст.317,321 ЦК України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За положеннями ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Зазначений спосіб захисту права власності застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває з його володіння. Позивачем за таким позовом може бути неволодіючий власник або особа, у якої майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою. Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника. Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача тощо). З позицій процесуального права ці та інші обставини становлять предмет доказування. Частина 1 ст. 388 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Оскільки, договір купівлі-продажу від 05.02.2007 року, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 93, за яким [PERSON] придбав належні позивачу земельні ділянки рішенням суду визнаний недійним, то суд приходить до висновку, що [PERSON] не мав права відчужувати спірні земельні ділянки, у зв'язку із чим зазначене нерухоме майно вибуло із володіння позивача поза його волею, тому підлягає поверненню в порядку ч. 3 ст. 388 ЦК України, а видані відповідачу, на підставі договору дарування, державні акти мають бути визнані недійсними. Крім того, слід зазначити, що згідно п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права є відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Оскільки судом встановлено, що на спірній земельній ділянці збудовано будинок, якій не прийнято в експлуатацію, що підтверджується листом від 08.06.2012 № 8-485 Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, суд задовольняє позов щодо витребування спірних земельних ділянок шляхом звільнення їх від належного відповідачу майна. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У зв'язку із вищевикладеним, суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у сумі 214 (двісті чотирнадцять) грн. 60 коп. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved