Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

У липні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, яким просив суд стягнути 20200 гривень внаслідок нікчемності укладеного 23.03.2018 року договору фінансового лізингу. На обгрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 23.03.2018 року [PERSON] уклала з ТОВ «Максус Лізинг» договір № 01829 фінансового лізингу, за яким ТОВ «Максус Лізинг» зобов`язалось набути у власність предмет лізингу - автомобіль RAVON R2 Comfort, та передати його у користуванні [PERSON] у строк, який складає 90 календарних днів з моменту сплати лізингоотримувачем авансового платежу, відповідно до умов цього Договору. 23.03.2018 року [PERSON] сплатила на рахунок ТОВ «Максус Лізинг» 20000 грн. як авансовий внесок згідно договору № 01829 від 23.03.2018 року. Проте, як стверджує позивач, ТОВ «Максус Лізинг» запропонувало лізингоотримувачу прийняти зовсім інший автомобіль ніж той, що був передбачений Договором. [PERSON] направила ТОВ «Максу Лізинг» листа про розірвання договору лізингу. ТОВ «Максу Лізинг» повідомило на адресу [PERSON] про те, що договір розірваний з 01.04.2018 року. [PERSON] просить суд стягнути з відповідача сплачені нею грошові кошти з підстави нікчемності договору, недійсності договору, несправедливості умов договору. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 18 липня 2018 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання. У підготовчі судові засідання 19.11.2018 року, 20.02.2019 року, 14.05.2019 року, 15.07.2019 року представник ТОВ «Максус Лізінг» не з`явився, повідомлявся судом за адресою державної реєстрації юридичної особи (м. Київ, вул. Бориспільська, 11а, офіс. 404-3), проте поштові конверти повернуті з відміткою «за відсутністю адресату». Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 15.07.2019 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. Адвокат Гречко І.О. в інтересах [PERSON] подав письмове клопотання про розгляд справи у свою відсутність. Представник ТОВ «Максус Лізинг» у судові засідання 23.10.2019 року, 04.11.2019 року не з`явився, поштові конверти повернуті з відміткою «за відсутністю адресату». У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (ст. 128 ч.7 ЦПК України). Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться (ст. 131 ч. 1 ЦПК України). В матеріалах справи наявний витяг з ЄДР на підтвердження юридичної адреси відповідача. Таким чином в силу наведених процесуальних норм діючого закону судовий виклик у судові засідання вважається доставленим відповідачу. Дослідивши матеріали справи суд дійшов до наступного висновку: Судом встановлено, що 23.03.2018 року між ТОВ «Максус лізинг» (Лізингодавець) та [PERSON] (лізингоотримувач), у простій письмовій формі було укладено договір фінансового лізингу № 01829, за умовами якого лізингодавець зобов`язався передати лізингоотримувачу у користування протягом 90 календарних днів автомобіль RAVON R2 Comfort. 23.03.2018 року [PERSON] сплатила на рахунок ТОВ «Максі Лізинг» 20000,00 грн., що встановлено судом зі змістом квитанції № 35 від 23.03.2018 року. Судом встановлено, що 200,00 грн. [PERSON] сплатила згідно квитанції № 35/К3 від 23.03.2018 року як комісію банку за перерахування коштів. Відносини, які виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Так, згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). У частині першій статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Суд дійшов до висновку про те, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу від 23.03.2018 року в силу закону є нікчемним. Отже вказане виключає визнання вказаного договору недійсним (ч.2 ст. 215 ЦК України). Визнання недійсним нікчемного в силу закону договору не є належним способом захисту. Тому суд не вважає необхідним надавати оцінку іншим доводам позову щодо недійсності умов договору, який є нікчемним в силу закону, через несправедливість його умов, порушення правил Закону України «Про захист прав споживачів». Подібну правову позицію висловлено Великою Палатою ВС від 04.06.2019 року. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.1 ст. 216 ЦК України). Суд дійшов до висновку, що існують всі підстави для стягнення з відповідача заборгованості (всього отриманого) за нікчемним договором фінансового лізингу у зв`язку із недотриманням сторонами вимог чинного законодавства України щодо його нотаріального посвідчення. Цей висновок суду повністю узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16 та від 22 листопада 2017 року у справі № 6-428цс17. Разом із тим, з заявлених у позові правових підстав, не підлягають стягненню з відповідача 200,00 грн. які сплачені [PERSON] в якості комісії банку при перерахуванні коштів відповідачу в якості авансового внеску. Вирішуючи питання судових витрат, суд враховує, що позивач сплатив судовий збір до подання позову, однак не просив стягнути судовий збір з відповідача у своєму позові. На підставі наведеного,

Outcome: partial