Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-19 00:00:00

У квітні 2019 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що в період з 15.01.2007 року по 22.12.2018 року він перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Авіакомпанія «Буковина» та наказом №212-К від 22.12.2018 року був звільнений за власним бажанням. За час роботи йому була нарахована проте не виплачена заробітна плата за травень, червень, липень і серпень 2018 року у розмірі 16100 грн. та при звільненні і до часу звернення до суду з даним позовом з ним не було проведено відповідних розрахунків та вказана заробітна плата виплаченою не була. Таким чином, вважає, що відповідачем порушено норми ст.ст. 47,116 КЗпП України, оскільки не проведено розрахунків у день звільнення. На його неодноразові звернення з метою усунення вказаних порушень відповідач не реагував. При цьому, про звільнення та необхідність отримання трудової книжки його офіційно повідомили лише 05.03.2019 року та відповідач відмовився перераховувати необхідні суми на зарплатну банківську картку та вказав, що грошові кошти слід отримати в касі підприємства. У зв`язку з відмовою відповідача нарахувати кошти на картковий рахунок, а також через необхідність отримання трудової книжки по даті, яку вказав відповідач, він змушений був придбати залізничні квитки на потяг «Чернівці-Київ» вартістю 669,62 грн. та вважає, що таку суму слід утримати з відповідача на його користь. З урахуванням затримки розрахунку при звільненні та вимог ст. 117 КЗпП України, вважає, що на якого користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням середньоденної заробітної плати в сумі 238,09 грн., яка розрахована з заробітної плати за два останні місяці роботи в розмірі 10000 грн. та 42 відпрацьовані дні за вказаний період. Вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненю з відповідача на його користь за весь період порушення по день ухвалення судового рішення . Крім того,зазначав, що відповідач не правомірно, без попередження, у березні і квітні 2018 року зменшив йому кількість відпрацьованих годин, через що було не донараховано заробітну плату за вказані місяці, а саме за березень 2018 року в сумі 1446,11 грн. та за квітень 2018 року в розмірі 1525 грн. Посилався на те, що діями відповідача йому завдано моральних страждань, оскільки внаслідок недоотримання належних виплат він опинився у скрутному матеріальному становищі, змушений був брати гроші в борг на придбання залізничних квитків на потяг щоб отримати у відповідача зарплату за серпень-жовтень 2018 року та в подальшому придбати ліки, оскільки в цей період час перебував також на стаціонарному лікуванні, яке змушений був перервати через необхідність знайти кошти на придбання ліків. Наведені вище обставини, а також необхідність пошуку джерел доходів призвело до того, що йому завдано моральної шкоди, розмір якої оцінює в сумі 30000 грн. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, з урахуванням останньої редакції позовних вимог, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за травень, червень, липень, серпень 2018 року в сумі 16100 грн. 51 коп.; зобов`язати відповідача донарахувати та виплатити йому заробітну плату за березень 2018 року в сумі 1446 грн. 11 коп., і квітень 2018 року в розмірі 1525 грн.; стягнути з відповідача на його користь денний середній заробіток 238,09 грн. за весь період затримки виплати зарплати по день ухвалення судового рішення; стягнути з відповідача на йог користь витрати за проїзд потягом маршрутом «Чернівці-Київ» і «Київ-Чернівці» в сумі 669,62 грн.; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 30000 грн., а також судовий збір в розмірі 1536,80 грн. На вказану позовну заяву відповідачем подано відзив в якому відповідач заперечував проти задоволення позову [PERSON] , посилаючись на наступні обставини. Зокрема, вказував на те, що у день звільнення позивача, 22.12.2018 року, відповідач змінив своєї місцезнаходження з м. Чернівці на м. Київ , вул. Зоологічна, 4А / оф. 139 , а тому позивач вчасно не прибув для отримання трудової книжки та належних йому виплат. Будь-яких листів в порядку досудового врегулювання спору з позивачем відповідач не отримував, а 05.03.2019 року направив на його адресу повідомлення про необхідність отримати трудову книжку, при цьому зміст такого повідомлення не вірно трактовано позивачем. Також, вказував, що 04.06.2019 року з позивачем було проведено розрахунок та виплачено йому усі необхідні грошові виплати, при цьому вважає, що до вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід застосувати наслідки спливу строку позовної давності передбаченого ст.. 233 КЗпП України, оскільки про порушення свого права [PERSON] дізнався 22.12.2018 року, а з даним позовом звернувся до суду у квітні 2019 року тобто з пропуском встановленого тримісячного строку звернення до суду. Крім того, вважає безпідставними вимоги про компенсацію вартості залізничних квитків, а також недоведеними вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки доказ на який він посилається обґрунтовуючи таку вимогу, зокрема листок непрацездатності, стосується хвороби, яка мала місце у вересні 2018 року, тобто в період трудових відносин між сторонами, а будь-яких інших належних та допустимих доказів наявності причинного зв`язку між діями відповідача та моральними стражданнями позивача останнім не надано. Щодо вимог позивача про донарахування заробітної плати за березень та квітень 2018 року вказував на те, що заробітна плата позивачу за вказаний період нараховувалась відповідно до табелю обліку робочого часу пропорційно фактично відпрацьованому часу. Таким чином, зменшення кількості відпрацьованих годин відповідає даним фактичного відвідування та виконання обов`язків позивачем. Крім того, в рамках судового розгляду даного спору судом витребувано наступні докази: докази виплати [PERSON] заробітної плати відповідно платіжного доручення №721 від 04.06.2019 року та отримання ним вказаної суми коштів, а також табелі обліку робочого часу за березень та квітень 2018 року; відомості про заробітну плату [PERSON] за останні два місяці, що передували звільненню, а саме за жовтень та листопад 2018 року; розрахунок заробітної плати [PERSON] за жовтень та листопад 2018 року; відомості про фактично відпрацьовані [PERSON] протягом жовтня та листопада 2018 року робочі (календарні) дні; табелі обліку робочого часу за жовтень та листопад 2018 року; відомості про число робочих днів на ПрАТ «Авіакомпанія «Буковина» за період з 22.12.2018 року по 04.06.2019 року. В судовому засіданні [PERSON] свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволені позову з підстав зазначених у відзиві. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем та на підставі наказу №212-К від 22.12.2018 року був звільнений з посади заступника голови правління з авіаційної безпеки за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. У відповідності до вимог ст.ст. 116, 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За наслідками розгляду справи встановлено, що відповідачем не проведено розрахунок з позивачем у день його звільнення як того вимагають положення ст. 116 КЗпП України, зокрема не виплачено заробітну плату за період з травня по серпень 2018 року в сумі 16261 грн., що зумовило звернення останнього до суду з даним позовом. Натомість в ході судового розгляду даного спору, 04.06.2019 року відповідно до платіжного доручення №721 від 04.06.2019 року ПрАТ «Авіакомпанія «Буковина» виплатила [PERSON] заборгованість по заробітній платі за вказаний вище період та позивач в судовому засідання підтвердив надходження вказаної суми коштів на його розрахунковий рахунок (а/с 68). За таких обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь заборгованості по заробітній платі за травень, червень, липень, серпень 2018 року в сумі 16100 грн. 51 коп. задоволенню не підлягають. Натомість, судом встановлено, що виплата належних [PERSON] сум при звільненні була здійснена з порушенням встановлених законодавством строків, у зв`язку з чим на його користь з відповідача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Враховуючи те, що представником відповідача заявлено вимоги про застосування до вказаних спірних правовідносин наслідки пропуску строку позовної давності, варто зазначити наступне. За змістом ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу. Статтею 234 КЗпП України встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. У Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу викладено наступний правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Так, на момент звернення [PERSON] до суду з даним позовом, відповідач з ним фактично не розрахувався, оскільки належні до виплати суми були перераховані відповідачем на рахунок позивача лише 04.06.2019 року. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь період відповідної затримки до моменту фактичного розрахунку, а не станом на час ухвалення судового рішення у даному спорі, як просив позивач згідно його позовних вимог. Відповідно до пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з відповідними змінами (далі - Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема, у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати. Пунктом другим Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з пунктом, 3 та 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата: доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні заробітної плати за останні два місяці, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного число робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Такий порядок обчислення середнього заробітку застосовується незалежно від форми власності підприємства. З матеріалів справи вбачається, що за жовтень 2018 року позивачу нараховано заробітну плату в розмірі 4025 грн., а за листопад 2018 року в розмірі 4105,50 грн., при цьому відповідно до табелів обліку робочого часу за вказаний період він фактично відпрацював 44 робочих дні (по 22 дні кожного місяця). Отже, з урахуванням відомостей про середній розмір заробітної позивача з останні два місяці, що передували звільненню, судом розраховано його середньоденний заробіток як розрахункову величину для нарахування середньої заробітної плати за час затримання розрахунку при звільненні, в розмірі 184,78 грн., який слід помножити на число робочих днів у розрахунковому періоді, зокрема з моменту звільнення позивача до часу виплати йому усіх належних сум, а саме до 04.06.2019 року, у зв`язку з чим відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 20141,02 грн. При цьому, суд не знаходить підстав для задоволення решти позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Так, як вбачається з копії табелю виходу на роботу працівників адміністрації А/К «Буковина» за березень 2018 року позивач в період з 12.03.2019 року по 30.03.2019 року фактично відпрацьовував чотиригодинний робочий день (а/с 88). Разом з тим, наказом відповідача від 27.02.2018 року №22 оголошено простій на підприємстві не з вини працівників у березні 2018 року та згідно додатком до вказаного наказу простій для позивача встановлено з 12.03.2018 року по 30.03.2018 року. З пояснень позивача в судовому засіданні встановлено, що наказ про простій останнім не оскаржувався. Крім того, будь-яких належних та допустимих доказів невірного нарахування чи виплати не в повному обсязі позивачу заробітної плати за березень та квітень 2018 року, таким чином відсутні підстави для задоволення позову в частині зобов`язання відповідача донарахувати та виплатити йому заробітну плату за березень 2018 року в сумі 1446 грн. 11 коп., і квітень 2018 року в розмірі 1525 грн. Відповідно до протоколу позачергових загальних зборів акціонерів Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Буковина» від 26.12.2017 року затверджено місцезнаходження вказаного товариства за адресою м. Київ, вул. Зоологічна, 4А, офіс 139 (а/с 95 -97). Позивачем до матеріалів справи долучено залізничні квитки на його ім`я на потяг сполученням «Чернівці-Київ» та «Київ-Чернівці» на 19 та 20 березня (а/с 27,28). Вважаючи, що придбання вказаних квитків було наслідком порушення відповідачем його прав, просив стягнути з відповідача на його користь вартість вказаних квитків. За змістом ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо). Так, поїздка відповідача в м.Київ у березні 2019 року та його витрати у зв`язку з цим не може вважатись завданою йому шкодою чи збитками, які підлягають відшкодуванню відповідачем на його користь та сам лише факт придбання позивачем залізничних квитків не свідчить про наявність причинного зв`язку між витратами на придбання таких квитків та діями відповідача. Крім того, листом від 05.03.2017 року відповідач повідомив позивача про необхідність отримати його трудову книжку та розрахунок при звільненні за адресою місцезнаходження авіакомпанії «Буковина» в м.Києві (а/с 33). Таким чином, вимоги позивача про відшкодування вартості квитків на потяг задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, суд виходить з наступного. За змістом ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. У відповідності до роз`яснень, які містяться в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості, а також майнового стану цивільного відповідача. З системного аналізу вище наведених норм законодавства вбачається, що при відшкодуванні моральної шкоди необхідно з`ясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, а також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується, обов`язковому з`ясуванню підлягає наявність такої шкоди. З тексту позовної заяви вбачається, що моральні страждання позивач пов`язує з його перебуванням на лікарняному, необхідністю пошуку додаткових джерел доходу в цей період, придбанням квитків на потяг, а також гнів через недотримання відповідачем вимог закону. З матеріалів справи вбачається, що на стаціонарному лікуванні позивач перебував в період з 04.09.2018 року по 14.09.2018 року тобто на момент його перебування в трудових відносинах з відповідачем (а/с 32). Також, за наслідками розгляду справи встановлено, що відповідачем не проведено розрахунок з позивачем при звільненні за травень, червень, липень та серпень 2018 року та пошук позивачем додаткових джерел доходів зумовлений заборгованістю по заробітній платі за цей період, а не у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що є предметом даного спору. Отже, вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди в сумі 30000 грн. задоволенню не підлягають. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 768,40 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial