Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

У липні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 24 лютого 2018 року він позичив [PERSON] грошові кошти в розмірі 400 доларів США, що на дату отримання становило 10\~704,60 грн.. Відповідач власноруч написав розписки, відповідно до яких зобовязався повернути грошові кошти до 01 липня 2018 року, виплачуючи по 100 дол. США щомісяця, починаючи з 01 березня 2018 року. Однак, відповідач почав уникати зустрічі і станом на липень 2018 року грошові кошти не повернув. Вказав, що відповідач має повернути борг з врахуванням відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 760,82 грн. та трьох відсотків річних в розмірі 90,96 грн. Просив суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 10\~704,60 грн. 3% річних - 90,96 грн., відсотків за користування коштами - 760,82 грн., судові витрати покласти на відповідача. При розгляді справи, позивачем подавались заяви про збільшення розміру позовних вимог, через збільшення строку неповернення грошових коштів. Остаточно просив суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 11 234 грн. 3% річних - 160,65 грн., відсотків за користування коштами 1192,87 грн., судові витрати покласти на відповідача. У судове засідання представник позивача не зявився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність позовні вимоги підтримав у повному обсязі. У судове засідання відповідач не зявився. Про час, день та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Письмових клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (сума позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неподаткового мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. При розгляді справи судом встановлено, що 04 лютого 2018 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] - 400 доларів США, що станом на 04 лютого 2018 року за офіційним курсом НБУ складало 10\~704,60 грн. Отримані в борг кошти [PERSON] зобовязувався повернути до 01 липня 2018 року, виплачуючи по 100 дол. США щомісяця, починаючи з 01 березня 2018 року, що підтверджується власноручно написаною розпискою. За ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що строк повернення позики настав. За ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Оскільки [PERSON] отримав у борг кошти в розмірі 400 дол. США, що станом на день розрахунку 08 жовтня 2018 року рішення за офіційним курсом Національного Банку України становить 11 234 грн., кошти не повернув, суд вважає за можливе стягнути заборгованість в розмірі 411\~234,00 грн. Ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Перевіривши подані суду розрахунки щодо стягнення трьох відсотків річних та нарахування відсотків за користування коштами, суд вважає, що до стягнення підлягає сума в розмірі 160,65 грн. та 1192,87 грн. відповідно. Згідно ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Ст. 526 КЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, ЦК України,інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок. Порушення зобовязання у розумінні ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). На підставі наведеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики в розмірі 12\~328,74 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи наведене, з відповідача слід стягнути витрати повязані зі сплатою судового збору в розмірі 704,80 грн., що підтверджується квитанцією № 11597 від 29 липня 2018 року.

Outcome: approved