Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

У листопаді 2014 року [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 07 листопада 2014 року стала власником будинку [ADDRESS]. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] не вчинили дій, спрямованих на зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою, чим порушують права позивача. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час і місце слухання справи була повідомлена належним чином, до суду подала заяву з проханням слухати справу без її участі. Крім того, позивач у заяві вказала про те, що вона підтримує заявлені вимоги по тих підставах, які нею були викладені в позовній заяві (а.с.36-38). Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності позивача [PERSON]. Представник третьої особи - Куйбишевського РС УДМС в судове засідання не з'явився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином, однак його неявка не перешкоджає розгляду справи, що узгоджується із положеннями статті 169 ЦПК України (а.с.41). Відповідачі [PERSON] і [PERSON] в судове засідання не з'явились, хоча про час і місце його проведення повідомлялися належним чином, причини своєї неявки судові не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без їх участі не заявили (а.с.23,25,39,40). За письмової згоди позивача [PERSON] суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, з'ясувавши позицію позивача у справі, викладену у письмовій заяві, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, надавши їм оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого Куйбишевською державною нотаріальною конторою Запорізької області від 14 вересня 2011 року за реєстровим №2726, [PERSON] належав житловий будинок, який розташований по [ADDRESS]. Зазначений житловий будинок з усіма будівлями та господарчими спорудами за договором купівлі-продажу, посвідченого Куйбишевською державною нотаріальною конторою Запорізької області від 07 листопада 2014 року за реєстровим №2026, був відчужений [PERSON] на користь [PERSON] (а.с.9-10). За позивачем [PERSON] зареєстровано право власності на вказаний вище будинок, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07 листопада 2014 року (а.с.11). Після продажу будинку відповідачі [PERSON] і [PERSON], як колишній власник житлового будинку та член сім'ї власника будинку відповідно, добровільно знятися з реєстраційного обліку за адресою вищевказаного будинку не забажали (а.с.12-21,23,25). Стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Права власника житлового будинку, квартири, які визначені ст.383 ЦК України та ст.150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 346 ЦК України право власності припиняється (крім інших випадків) у разі відчуження власником свого майна. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (стаття 405 ЦК України). Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Виходячи із системного аналізу вказаних норм, суд приходить до висновку, що разом з припиненням права власності у самого власника будинку у зв'язку з його відчуженням, припиняється і право користування цим будинком у членів його сім'ї. В даному випадку право користування відповідача [PERSON] об'єктом власності, а саме житловим будинком, розташованим по [ADDRESS], є похідними від прав самого власника, що узгоджується із ч.1 ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України. Згідно статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд дійшов висновку, що у даному випадку перешкодою у використанні придбаного позивачем будинку є небажання відповідачів добровільно знятися з реєстраційного обліку, а тому позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Питання розподілу судових витрат позивачем не порушувалось.

Outcome: approved