Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 01 березня 2005 року на підставі наказу № 20-к його було прийнято на роботу до ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» на посаду інженера 2 категорії бригади № 14 з підготовки вихідних даних та погодження проектів. 07 березня 2015 року його було звільнено з підприємства за скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, про що підприємством було видано відповідний наказ № 45-к/ос. На день його звільнення з ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект», останнє повинно було виплатити йому заборгованість по заробітній платі, але виплата суми заборгованості по заробітній платі внаслідок невідомих причин, на день звільнення з підприємства не відбулася, у звязку з чим він був вимушений неодноразово звертатися до суду із заявами про видачу судових наказів, позовними заявами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, які набрали законної сили та по день звернення з позовом до суду не виконані. Посилаючись на вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпП України, просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за період з 01 червня 2016 року по 31 липня 2016 року, тобто за 327 робочих годин, в сумі 33808,53 грн. (103,39 грн. (середній заробіток за робочу годину) х 327 робочих годин). В процесі розгляду справи [PERSON] не змінюючи предмету та підстав позову, уточнив свої позовні вимоги та остаточно просив суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за період з 01 червня 2016 року по 31 липня 2016 року, тобто за 327 робочих годин, в сумі 11268,40 грн. (34,46 грн. (середній заробіток за робочу годину) х 327 робочих годин). Позивач [PERSON] в судовому засіданні уточнений позов підтримав та просив суд його задовольнити у повному обсязі, посилаючись на те, що позовні вимоги базуються на встановлених попередніми судовими рішенням фактах, розрахункових листах підприємства та вимогах діючого законодавства. Додатково зазначив, що представником відповідача в письмових запереченнях на його первісну позовну заяву фактично визнано, що його середньогодинний заробіток на підприємстві до звільнення складав 34,46 грн., а тому зазначений факт не підлягає доказуванню. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог позивача заперечувала, посилаючись на те, що на сьогоднішній день на ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» має місце складна фінансова ситуація. 07 червня 2013 року постановою державного виконавця № 1340/4 за зведеним виконавчим провадження на всі розрахункові рахунки підприємства було накладено арешт, який підприємство в судовому порядку намагалося зняти для можливості виплатити заробітну плату працівникам, проте зняття арешту з рахунків підприємства не відбулося. Вважає, що внаслідок накладення на рахунки підприємства арешту, підприємство не в змозі розпоряджатися грошовими коштами, а тому вважає, що в діях підприємства відсутня вина по невиплаті заробітної плати працівникам підприємства. Крім того зазначила, що з 2010 року припинилася виплата коштів підприємству у звязку з політичною та фінансовою кризою в країні, внаслідок якої утворився дефіцит бюджету створив фінансові труднощі. Значну роль відіграли і ті факти, що такими контрагентами, як ТОВ «Контанта», Токмакською міською радою, Василівською міською радою, Куйбишевською сільською радою, ТОВ «Укргарантбуд», ПАТ «Запорізький домобудівний комбінат», ТОВ «Веста Март», ВАТ «ЗД БК», ПП «Гріг» та іншими, не були виконані фінансові зобовзання перед ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» за виконану роботу, та як результат підприємство опинилося у складному матеріальному становищі та не могло виконувати свої зобовязання перед в тому числі працівниками. Також зазначила, що в період звільнення [PERSON] на виконанні у Відділі примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Запорізькій області знаходилося зведене виконавче провадження ВП № 34040904, боржником якого є ДП «Запоріжцивільпроект» щодо стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 2614095,87 грн. та заборгованість на користь УПФУ та ДПС у сумі 7330978,00 грн. Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Запорізькій області від 15.10.2013р. було накладено арешт на майно боржника та оголошена заборона його відчуження. Наявність такого обтяження позбавляла підприємство можливості виконання своїх зобовязань, а тому у діях підприємства відсутні порушення законодавства по виплаті заробітної плати. Крім того, звернула увагу суду, що [PERSON] вводить суд в оману, посилаючись на те, що його середньогодинна заробітна плата становить 103,39 грн., оскільки в листопаді-грудні 2014 року згідно встановленого на підприємстві режиму неповного робочого часу - 10 годинна 5-ти денна робоча неділя та наказу «Про простій», тобто за вказаний період [PERSON] відпрацював всього 6 годин, а тому його середньогодинний заробіток на підприємстві до звільнення складав 34,46 грн.. (206,77 грн. : 6 годин роботи). Виходячи з зазначеного середьогодинного заробітку [PERSON] та встановленого на підприємстві режиму неповного робочого часу - 10 годинна 5-ти денна робоча неділя та наказу «Про простій», середньогодинний заробіток [PERSON] за період з 01 червня 2016 року по 31 липня 2016 року складає всього 2527,80 грн., а не як зазначено в первісній та уточнених позовних заявах. На підставі викладеного, просила суд у задоволенні позову відмовити. Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги пояснення представників позивача та відповідача, приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що 01 березня 2005 року на підставі наказу № 20-к [PERSON] було прийнято на роботу до ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» на посаду інженера 2 категорії бригади № 14 з підготовки вихідних даних та погодження проектів. (а.с. 6) 07 березня 2015 року [PERSON] було звільнено з підприємства за скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, про що підприємством було видано наказ № 45-к/06 від 06 березня 2015 року. (а.с. 7) Згідно ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст. 2 Закону основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Згідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган повинен в день звільнення видати працівнику належним чином оформлену трудову книжку та зробити з ним розрахунки в строки визначені законодавством. На день звільнення [PERSON] з ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект», останнє повинно було виплатити йому заборгованість по заробітній платі, але виплата суми заборгованості по заробітній платі внаслідок невідомих причин, на день звільнення з підприємства не відбулася, у звязку з чим він був вимушений звернутися до суду із заявами про видачу судових наказів, які набрали законної сили, та по день звернення з позовом до суду не виконані. Як вбачається із матеріалів справи, заборгованість по заробітній платі стягнута на користь позивача судовими наказами Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15.11.2013р., справа № 2-н/331/726/13, від 23.05.2014р.№ 2-н/331/590/14, від 30.09.2014р.№ 2-н/331/1293/14, від 13.02.2015р.№ 2-н/331/117/15, від 13.08.2015р.№ 2-н/331/1221/15. Крім того, внаслідок невиконання ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» судових наказів та обовязку по виплаті заборгованості по заробітній платі, він був вимушений звернутися до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя із позовами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з моменту звільнення по 31 травня 2016 року (включно), які розглянуті по суті та за зазначений період стягнуто на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені рішеннями Жовтневого районного суду м. Запоріжжя та апеляційного суду Запорізької області, зокрема від 28.09.2016 року, яким стягнуто з ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 12510,19 грн. (за період з 01.02.2016р. по 31.05.2016р.). (а.с.. 12-13) Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, судовими наказами та рішеннями Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, апеляційного суду Запорізької області встановлено, що ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» не здійснило повного розрахунку з звільненим працівником [PERSON] Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. При нарахувані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в ст. 116 КЗпП України підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відповідно до ч. 1 ст. 617 ЦК України підставою звільнення від відповідальності є випадок або не переробна сила. Не вважається випадком відсутність у боржника необхідних коштів, форс мажорні обставини (не переробну силу) підтверджує Торгово-промислова палата України. Згідно ч. 1 ст. 614 ЦК України, особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання. Стороною відповідача не надано суду будь-якого належного чи допустимого доказу того, що підприємством вживаються залежні від нього заходи щодо належного виконання покладеного на нього зобовязання, а тому суд приходить до висновку, що повний розрахунок при звільненні [PERSON] з підприємства не проведений з вини роботодавця. Згідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 Відповідно до п. 8 Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число календарних днів. Розмір середнього заробітку за термін затримки виплати заробітної плати з 01.06.2016 р. по 31.07.2016р. за розрахунком позивача становить: (34,46 грн. (середній заробіток за робочу годину) х 327 робочих годин) = 11268,42 грн. (а.с. 60) Суд приходить до висновку, що наданий позивачем розрахунок сум є вірним, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, як беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як вбачається з письмових заперечень представника відповідача в листопаді-грудні 2014 року згідно встановленого на підприємстві режиму неповного робочого часу - 10 годинна 5-ти денна робоча неділя та наказу «Про простій», тобто за вказаний період [PERSON] відпрацював всього 6 годин, а тому його середньогодинний заробіток на підприємстві до звільнення складав 34,46 грн.. (206,77 грн. : 6 годин роботи). (а.с. 43-46) Згідно ст. 97 КзПП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. При перевірці складеного позивачем розрахунку середньогодинної заробітної плати вивчена та проаналізована копія довідки про середню заробітну плату (дохід) [PERSON] за листопад-грудень 2014 року, з якого вбачається, що у листопаді-грудні 2014 року [PERSON] відпрацював 6 годин, за які підприємством було встановлено оклад у розмірі 206,77 грн., таким чином сума середньогодинної заробітної плати [PERSON]. складає (206,77 грн. / 6 години) 34,46 грн. (а.с. 8) Аналізуючи зазначені норми матеріального права, надані докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За ст. 10 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічним чином питання обов»язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно абзацу 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» від 12.06.2009 року встановлено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами. Згідно з ч. 1 ст. 179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Аналізуючи зазначені представником відповідача підстави її заперечень проти позову, які не підтверджені належними та допустимими доказами, а навпаки спростовані наданими стороною позивача доказами та встановленими в судовому засіданні фактами, суд приходить до висновку, що вони є не спроможними та до уваги їх не приймає. Також, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивач, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання фізичною особою позовної заяви не майнового характеру для фізичних осіб встановлена в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімального заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Оскільки мінімальна заробітна плата на 1 січня 2016 року становить 1378,00 грн., то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру в розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved