Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач звернувся з позовом в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договором по нарахованих процентах на прострочену заборгованість по кредиту за період з 24.09.2010 року по 24.09.2015 року у розмірі 12 850,08 грн. та судовий збір. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено за спливом позовної давності. Не погоджуючись з зазначеним рішенням ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення суд першої інстанції дійшов неправильного висновку застосувавши позовну давність. Суд першої інстанції порушив порядок встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду. Висновки суду першої інстанції є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що зявилися, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений пятирічний строк звернення з позовом до суду і відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності. З таким висновком суду, судова колегія погоджується частково, з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При розгляді справи суд першої інстанції не виконав всі вимоги цивільного судочинства, постановив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права. За таких обставин ухвалене судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення з ухваленням нового про часткове задоволення позову. Судовим розглядом встановлено, що 6 березня 2006 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] був укладений договір № НАЕНRK 09770047, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 4 333,35 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом на строк з 06.03.2006 року по 05.03.2008 року. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, сторони мають виконувати зобов'язання належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України. Зобов'язання за кредитним договором відповідач не виконав і не повернув кредит в строки встановлені в договорі. На заборгованість по кредиту нараховані 0,22 % за кожний день прострочення за період з 24.09.2010 року по 24.09.2015 року в сумі 12 850, 08 грн. 22 березня 2016 року до суду першої інстанції звернувся представник відповідача [PERSON] з заявою про застосування позовної давності (а.с. 48). Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про правомірність нарахування процентів за користування кредитними коштами, але помилково застосував позовну давність до позовних вимог за період з 10.11.2012 року по 24.09.2015 року в сумі 7479,74 грн. Відповідно до вимог ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмової формі. Судова колегія не приймає до уваги доводи позивача, що строк позовної давності сторонами був збільшений до 5 років, оскільки письмового договору між сторонами не було укладено. Отже, судова колегія вважає за можливе застосувати загальні строки позовної давності 3 роки. Матеріали справи свідчать, що позивач звернувся до суду з позовом 10 листопада 2015 року і просив стягнути заборгованість по процентах за період з 24.09.2010 року по 24.09.2015 року в сумі 12 850, 08 грн. В межах трирічного строку позовної давності заборгованість по процентах складає за період з 10.11.2012 року по 24.09.2015 року суму 7 479,74 грн. , яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Заперечення представника відповідача, що строк кредитного договору сплинув і позовні вимоги не підлягають задоволенню у звязку зі спливом позовної давності не узгоджуються з вимогами закону. Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (Правова позиція ВСУ у справі за № 6-1412цс16 ). Позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по процентах за користування кредитними коштами за період з 10.11.2012 року по 24.09.2015 року в сумі 7479,74 грн. підлягають задоволенню. В іншій частині в задоволенні позову слід відмовити за спливом позовної давності. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Судом задоволено позовні вимоги в розмірі 7479,74 грн., що складає 58,2% від загальної суми позову 12850, 08 грн. (7479,74 грн. х 100 % / 12850 грн. = 58,2 % ). Матеріали справи свідчать, що позивачем сплачено судовий збір до суду першої інстанції 1218 грн. і до суду апеляційної інстанції 1339,80 грн., всього 2557,80 грн. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1488,64 грн. (2557,80:100х58,2 %).

Outcome: partial