Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

У липні 2014 року [PERSON] звернулася до Печерського районного суду міста Києва з позовом та просила суд зняти арешт, накладений згідно постанови старшого слідчого з ОВС СУ ПМ ДПА України Пасюкова В.В. з квартири та усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] та належить позивачу на праві приватної власності згідно договору дарування від 25 листопада 2011 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в провадженні слідчого знаходилася кримінальна справа по обвинуваченню [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ст. 27 п. 5, ст. 191 ч. 5 КК України. 14 січня 2011 року старшим слідчим Пасюковим В.В. була винесена постанова про накладення арешту на рухоме та нерухоме майно, яке зареєстроване на ім'я позивача, а зокрема, на квартиру [ADDRESS]. [PERSON] не має жодного відношення до кримінальної справи, порушеної щодо її чоловіка та до кримінальної відповідальності не притягувалася. Накладення арешту на вказану квартиру порушує право власності позивача. Накладення арешту на майно мотивоване тим, що вказана квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Однак, спірна квартира є особистою власністю позивача, оскільки належить їй на підставі договору дарування, який ніхто не оспорював. Представник позивача подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність та позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача та третьої особи проти задоволення позову заперечували та просили відмовити у його задоволенні. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що постановою старшого слідчого з ОВС Слідчого управління податкової міліції ДПА України Пасюкова В.В. від 14 січня 2011 року в рамках кримінальної справи № 69-107 по обвинуваченню директора ДП «Укррезерв» [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ст. 27 ч. 5, ст. 191 ч. 5 КК України накладено арештна рухоме та нерухоме майно, яке зареєстровано на ім'я громадянки [PERSON], [INFO], де б це майно не знаходилося. З 01 грудня 2001 року [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 25 листопада 2011 року. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Так, за правилом ст. 126 КПК України від 28 грудня 1960 року, у редакції чинній на момент накладення арешту на рухоме та нерухоме майно позивача, в процесі розслідування кримінальної справи арешт може бути накладений на майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії лише з метою забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] зазначає, що постанова слідчого, винесена в рамках кримінальної справи, порушеної відносно чоловіка позивача, порушує право власності останньої на належну їй квартиру. Однак, з наявних у матеріалах справи постанови про накладення арешту на майно та договору дарування вбачається, що 14 січня 2011 року, тобто на момент винесення постанови слідчим, [PERSON] не являлася власником квартири [ADDRESS]. Будь-які докази того, що слідчим вчинялися дії щодо накладення арешту на вказану квартиру після вчинення 25 листопада 2011 року договору дарування у матеріалах справи відсутні. Враховуючи зазначене, позивач не надала жодних доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed