Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням- [ADDRESS] , та зобов`язання зняття з реєстраційного обліку. Позов обгрунтований тим, що позивач є власником даного будинку. Відповідач є сином позивача і має зареєстроване місце проживання у даному будинку. Відповідач веде аморальний спосіб життя, поводить себе неадекватно, вчиняє насильство в сім`ї, спричиняє тілесні ушкодження, систематично руйнує та псує будинок, чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю, не сплачує комунальні послуги. Відповідач не проживає у даному будинку понад один рік, має своє житло за договором дарування в с.Липів Ріг, де постійно проживає. Просить позов задовольнити. Згідно ст.ст.19, 274 ЦПК України дана справа, яка є малозначною, підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвала про відкриття провадження у справі вручена сторонам, відповідачем не подано: заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, відзиву, заперечення. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, пояснивши, що відповідач постійно вчиняє домашнє насильство, постійно живе у подарованому будинку, у спірному будинку його майно відсутнє, пошкоджує спірний будинок, вирубав сад. Дана позиція підтримана в судовому засіданні представником позивача [PERSON] , яка пояснила, що відповідач систематично вчиняє домашнє насильство, щодо останнього винесений обмежувальний припис, який ним порушений, спільне проживання з відповідачем не можливе. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що відповідач [PERSON] не проживає у буд. [ADDRESS] з літа 2018 року, останній вчиняє щодо своїх батьків сварки, тілесні ушкодження, псує та руйнує будинок, незважаючи на обмежувальний припис проникає до будинку і викрадає матеріальні цінності, відповідач постійно проживає у подарованому будинку своєї бабусі. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, відповідно до заяви від 10 вересня 2019 року просить відкласти судовий розгляд у зв`язку з лікуванням. Докази на підтвердження лікування у встановленому порядку до даної заяви не додані, доказування не може грунтуватись на припущеннях, при цьому судові засідання 05 липня 2019 року, 28 серпня 2019 року згідно клопотання вже були відкладені. Також судом враховується, що згідно ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожній фізичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Із врахуванням доказів по справі суд приходить до слідуючих висновків. Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Підстави звільнення від доказування визначені статтею 82 ЦПК України, зокрема, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно копій довідок Липоворізької сільської ради від 04 квітня 2019 року, 07 травня 2019 року (на запит суду щодо зареєстрованого місця проживання відповідача) відповідач [PERSON] зареєстрований у буд . [ADDRESS] з 14 грудня 2000 року, але фактично не проживає у ньому. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 червня 2019 року, яке набрало законної сили згідно постанови Чернігівського апеляційного суду від 21 серпня 2019 року, відносно відповідача [PERSON] видано обмежувальний припис із встановленням заборони перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалими особами [PERSON] та [PERSON] у буд. [ADDRESS] на строк шість місяців та заборони наближатися на відстань менше 300 м до місця вказаного проживання (перебування) постраждалих осіб на строк шість місяців. Даними рішеннями суду першої та апеляційної інстанції встановлено наступне. Позивач є батьком [PERSON] , [INFO] , який має зареєстроване місце проживання в буд . [ADDRESS] і є власником з 23 червня 2018 року буд. [ADDRESS] . Згідно копії акту з`ясування обставин вчинення насильства в сім`ї або реальної загрози його вчинення від 15 травня 2019 року, винесеного за участі представників Ніжинської РДА, в період з січня-квітня 2019 року [PERSON] вчиняє фізичне та психологічне насильство до своїх батьків, у зв`язку з чим направлено лист до Ніжинського ВП ГУНП та здійснене оперативне інспектування сім`ї, проведено бесіду з [PERSON] .. Відповідно до повідомлення Липоворізької сільської ради Ніжинського району Чернігівської області від 10 червня 2019 року [PERSON] має позивні характеристики за місцем проживання, при цьому з минулого року не припиняється сімейний конфлікт, [PERSON] постійно вчиняє сварки, погрожує розправою, побиттям, його мати [PERSON] перебуває у постійному стресі, страху, не може спокійно почуватися, проживати, спати в своїй хаті. Фактично [PERSON] проживав у своєї бабусі [PERSON] в [ADDRESS] , але з 28 квітня 2019 року вдень [PERSON] знаходиться у бабусі, а ночувати йде за адресою- [ADDRESS] . Постановою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 березня 2019 року, яка набрала законної сили, [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП за вчинення 01 лютого 2019 року домашнього насильства щодо своїх батьків [PERSON] , [PERSON] у буд. [ADDRESS] , з накладенням стягнення у виді 170 грн. штрафу. Дана постанова згідно ч.6 ст.82 ЦПК України враховується судом в питанні щодо вчинення [PERSON] домашнього насильства стосовно своїх батьків. Будинок 14 [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння від 13 липня 1990 року, що зареєстроване в реєстровій книзі Ніжинського МБТІ. Відповідач [PERSON] на праві приватної власності належить буд. [ADDRESS] згідно договору дарування від 23 червня 2018 року. Вказані обставини враховуються судом в порядку частини четвертої статті 82 ЦПК України. Положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які набрали чинності для України з 11 вересня 1997 року та є частиною національного законодавства відповідно до вимог статті 9 Конституції України, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема, нормами статей 16,386, 391 ЦК України. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Частиною четвертою статті 3 СК України передбачено, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з частиною другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно з частиною першою статті 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] , як власник буд. [ADDRESS] , в якому проживає, систематично протягом тривалого часу здійснює домашнє насильство по відношенню, зокрема, до свого батька [PERSON] , щодо відповідача судом видано обмежувальний припис відповідно до ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», який відповідачем не дотриманий, що підтверджується копіями довідок Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області від 09 липня 2019 року, позивач, як власник будинку і особа, яка постраждала від домашнього насильства, заперечує проти проживання в ньому відповідача, ніяких обов`язків щодо користування будинком позивач перед відповідачем не має, а тому проживання відповідача у спірному житловому будинку порушує його права та перешкоджає у здійсненні права власності на нерухоме майно у зв`язку із систематичним порушенням зі сторони відповідача правил співжиття, що відповідно до положень статей 319, 383, 386 ЦК України та статей 150, 155 ЖК Української РСР є підставою для захисту права власності позивача та визнання відповідача таким, що що втратив право користування житловим примішенням-буд [ADDRESS] . В даній частині позов підлягає задоволенню. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв`язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку), у зв`язку з чим позов в частині зняття з реєстраційного обліку задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Із врахуванням задоволених позовних вимог та сплати позивачем 768 грн. 40 коп судового збору, вказана сума судового збору підлягає стягненню із відповідача на користь позивача.

Outcome: partial