Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Комерційного комунального унітарного підприємства «Фінансова компанія «Житло-інвест» про стягнення коштів. Свої вимоги мотивує тим, що 03 вересня 2010 року вона уклала з комунальним комерційним підприємством «Фінансова компанія «Житло-інвест» договір № КНТР-000648/кв. Договором передбачалась її участь у ФФБ житлового будинку по проспекту Правди, 80-82 у м. Києві. Запланований строк введення вищевказаного житлового будинку в експлуатацію, згідно договору,- грудень 2010 року. Крім того, між позивачкою та відповідачем ККУП «Фінансова компанія «Житло-інвест» 06 жовтня 2010 року було укладено договір ДВМП-000648, відповідно до якого відповідач відступив на користь позивача майнові права на квартиру [ADDRESS]. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року визнано недійсним договір № КНТР-000648/кв про участь у фонді фінансування будівництва від 03 вересня 2010 року, укладений між [PERSON] та Комунальним комерційним унітарним підприємством «Фінансова компанія «Житло-інвест» та визнано недійсним договір № ДВМП-000648 відступлення майнових прав від 06.10.2010 року, укладений між [PERSON] та Комунальним комерційним унітарним підприємством «Фінансова компанія «Житло-інвест». Зазначила, що оскільки договори визнані недійсними, вона відповідно до ст. 216 ЦК України має право на повернення відповідачем грошових коштів у сумі, яка відповідає ціні на момент відшкодування фінансової послуги, що визнана недійсною, тобто з розрахунку 72,29 кв. м.*18000 грн/кв.м. (ціна за 1 кв.м. станом на 26.08.2015 року з продажу двокімнатної квартири по проспекту Правди, 80-82 у м. Києві), що становить 1 301 220 грн. У позовній заяві позивачка вказала, що договори, які були укладені між нею та Комунальним комерційним унітарним підприємством «Фінансова компанія «Житло-інвест» були укладені під впливом обману з боку відповідача, відповідач фактично безпідставно користувався грошовими коштами [PERSON] у сумі 679 526 грн., а тому, останній своїми діями завдав їй збитків, які підлягають відшкодуванню на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та ст. 22 ЦК України з урахуванням вимог ч. 2 ст. 230 ЦК України (тобто сума 3% річних, сума інфляційних витрат, проценти за користування чужими грошовими коштами, упущена вигода мають бути відшкодовані у подвійному розмірі). Уточнивши позовні вимоги, посилаючись на те, що договори визнані недійсними, відповідач незаконно утримує весь час її кошти, внаслідок чого їй було заподіяно збитки, просить стягнути з відповідача на свою користь реституцію вартості фінансової послуги, що визнана недійсною у сумі 1 301 220 грн., 212 570 грн. 62 коп. - подвійна сума 3% річних, 1 181 546 грн. 21 коп. - подвійна сума інфляційних витрат, 803 981 грн. 64 коп. - подвійна сума за користування чужими грошовими коштами, 123 537 грн. 82 коп. - подвійна суми компенсації упущеної вигоди. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з тих же підстав просив його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість (а.с. 60-63). Суд, вислухавши пояснення представника позивачки та представника відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 03 вересня 2010 року між [PERSON] та комунальним комерційним підприємством «Фінансова компанія «Житло-інвест» було укладено договір № КНТР-000648/кв про участь у фонді фінансування будівництва, згідно умов якого позивач передає відповідачу в управління грошові кошти з метою отримання у власність об»єкта інвестування, а відповідач в свою чергу зобов»язався здійснити управління залученими коштами в інтересах позивача. Об»єктом інвестування є квартира №120, поверх 20, кількість кімнат 2, загальна проектна площа 72,29 кв.м, житлова площа 39 кв.м, житлового будинку з вбудовано- прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом на проспекті Правди, 80-82 у м. Києві (п.1.3.Договору) (а.с. 50-52). 06 жовтня 2010 року між позивачкою та ККУП «Фінансова компанія «Житло-інвест» було укладено договір № ДВМП-000648 про відступлення майнових прав, відповідно до якого відповідач відступив на користь позивача майнові права на квартиру №120, які належать відповідачу на підставі договору № 69/А-22 про організацію спорудження об»єкта будівництва від 02 березня 2010 року (а.с. 53). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Виходячи з аналізу процесуальних норм права, преюдиційність фактів, які відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню, ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними (ті самі особи (особа) або правонаступники) і об'єктивними (предмет спору, предмет доказування) межами, за якими сторони чи інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники, не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судом у рішенні в такій справі факти і правовідносини Суд враховує, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року визнано недійсним договір № КНТР-000648/кв про участь у фонді фінансування будівництва від 03 вересня 2010 року, укладений між [PERSON] та Комунальним комерційним унітарним підприємством «Фінансова компанія «Житло-інвест» та визнано недійсним договір № ДВМП-000648 відступлення майнових прав від 06.10.2010 року, укладений між [PERSON] та Комунальним комерційним унітарним підприємством «Фінансова компанія «Житло-інвест» (а.с. 84-89). З тексту вказаного рішення вбачається, що питання про застосування наслідків недійсності зазначених договорів судом не розглядалось. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Згідно роз'яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом ст. 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до ст.11 ЦПК України. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків. У п.п.5,10 вказаної Постанови зазначено, що вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст.216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним, чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Як вбачається з квитанцій від 06.09.2010 року, 10.09.2010 року та 05.10.2010 року (а.с. 54-56) позивачем на виконання договору від 03.09.2010 року № КНТР-000648/кв про участь у фонді фінансування будівництва було перераховано на рахунок відповідача 679 526 грн. Враховуючи, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року визнано недійсним договір № КНТР-000648/кв про участь у фонді фінансування будівництва від 03 вересня 2010 року, укладений між [PERSON] та Комунальним комерційним унітарним підприємством «Фінансова компанія «Житло-інвест» та визнано недійсним договір № ДВМП-000648 відступлення майнових прав від 06.10.2010 року, укладений між [PERSON] та Комунальним комерційним унітарним підприємством «Фінансова компанія «Житло-інвест», суд приходить до висновку, що слід застосувати наслідки недійсності вказаних договорів, стягнувши з відповідача на користь позивача сплачені нею за договором кошти в сумі 679 526 грн. 00 коп. Що стосується вимог про стягнення з відповідача суми 3% річних, суми інфляційних витрат, процентів за користування чужими грошовими коштами та упущеної вигоди у подвійному розмірі, то дані вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Як на підставу позовних вимог, представник позивача вказував на те, що договори, які були укладені [PERSON] та ККУП «Фінансова компанія «Житло-інвест» були укладені під впливом обману з боку відповідача, відповідач фактично безпідставно користувався грошовими коштами позивача у сумі 679 526 грн., а тому, ККУП «Фінансова компанія «Житло-інвест» своїми діями завдав позивачці збитків, які підлягають відшкодуванню на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та ст. 22 ЦК України з урахуванням вимог ч. 2 ст. 230 ЦК України (тобто сума 3% річних, сума інфляційних витрат, проценти за користування чужими грошовими коштами, упущена вигода мають бути відшкодовані у подвійному розмірі). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір проценті не встановлено договором або законом. Пунктом 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» судам роз'яснено, що грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору. Положенням ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому боржник зобов'язаний вчинити на користь кредитора певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникає з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною 5 вищезазначеної статті визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. З огляду на зобов'язання, які виникли між сторонами вбачається, що вони є не грошовими. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав застосовування ст. 625 ЦК України до даних правовідносин, а тому і про відмову у задоволенні позову в частині стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Представник позивача, заявляючи вимоги про стягнення з відповідача упущеної вигоди на підставі ст. 22 ЦК України, посилався на те, що ККУП «Фінансова компанія «Житло-інвест» повинен компенсувати [PERSON] те, чого остання не була б позбавлена, якби відповідач належним чином проінформував її про застереження при укладенні договорів. В даному випадку порушеним правом позивача є її право на отримання у власність проінвестованого нею житла. Так, відповідно до положень ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, серед іншого, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо). Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Важливим елементом доказування наявності упущеної вигоди є встановлення причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Необхідно довести, що протиправна поведінка чи бездіяльність іншої сторони є причиною, а збитки, що виникли у потерпілої сторони, - наслідком такої протиправної поведінки. Крім того, наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання прибутку ще не є підставою для його стягнення. Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Отже, сума яку просить стягнути позивач, визначаючи її як співвідношення частки грошових коштів, внесених позивачем на рахунки відповідача до загальної вартості об'єкту будівництва, не є збитками (упущеною вигодою) у розумінні статті 22 ЦК України, позивачем не доведено та не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та сумою, яку позивач просить стягнути як збитки. Що стосується посилання представника позивача на те, що під час укладення договорів відповідач ввів позивача в оману, а тому до даних правовідносин, крім іншого, повинні бути застосовані вимоги ч. 2 ст. 230 ЦК України, слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У судовому засіданні було встановлено, що договори були визнані недійсними рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року не на підставі ст. 230 ЦК України. Частиною 2 ст.230 ЦК України передбачено, що сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Згідно вимог ст. 230 ЦК України правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Така правова позиція міститься в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року. Представник позивача у судовому засіданні не довів умислу відповідача, щодо приховування від позивачки обставин, які мали істотне значення та не надав доказів того, що договори були визнані недійсними на підставі ст. 230 ЦК України. Оцінивши докази, які наявні у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а з відповідача на користь позивача слід стягнути кошти у розмірі 679 526 грн. 00 коп. Крім того, стягненню з відповідача в дохід держави підлягає судовий збір у розмірі 6 795 грн. 26 коп. На підставі наведеного,

Outcome: partial