Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

У листопаді 2017року [PERSON] звернулась до суду з даним позовом до Маріупольської міської ради, третя особа Управління державного архітектурно- будівельного контролю Маріупольської міської ради , у якому просила визнати за нею право власності на самочинно збудоване нерухоме майно, а саме баню літера Б на земельній ділянці №34, площею 0,0256га по [ADDRESS]. В обґрунтування свого позову зазначила наступне - на підставі договору куплі-продажу від 12 серпня 2008року позивачці належить нерухоме майно, а саме домоволодіння з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою : [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,1000кв.м, що належить позивачці на підставі вказаного договору купівлі-продажу від 12.08.2008року та державного акта на право власності на земельну ділянку від 19.11.2009року з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Право власності на будинок зареєстровано в КП Маріупольське БТІ за №6423979 від 19.08.2008року. За час мешкання в будинку, позивачкою без належного дозволу та затвердженого проекту, з метою поліпшення житлових умов в 2010році за межами земельної ділянки, що належить позивачці на праві приватної власності, була збудована баня літера Б. 15.08.2017року між позивачкою та Маріупольською міською радою терміном на 10 років був укладений договір оренди земельної ділянки [ADDRESS], площею 0,0256га з цільовим призначенням для іншої житлової забудови (обслуговування існуючої господарської будівлі-бані, самовільно збудованої). Таким чином, після закінчення самовільного будівництва відповідачем була виділена в оренду земельна ділянка для обслуговування самовільно побудованої бані. З посиланням на ст.ст. 376,328, 331 ЦК України, ст.121 ЗК України, правові позиції ВСУ у постановах від 28 січня 2015року справа №6-225цс14 та від 02.12.2015року справа №6-1328цс15 просила суд задовольнити її позов. Позивачка [PERSON] до суду з'явилась, надала пояснення у відповідності до заявлених вимог, також в додаток до заявлених вимог надала до суду Звіт про проведення технічного обстеження об'єкту - господарської будівлі бані, яка розташована за адресою [ADDRESS]. Звіт був складений експертом з технічного обстеження будівель і споруд [PERSON] за її замовленням. За результатами проведеного технічного обстеження споруди - бані, встановлено можливість її надійної та безпечної експлуатації. Вважає, що побудовою бані на землі, яка належить Маріупольській міській раді, і яка на даний час знаходиться у неї в оренді, не порушує чиїх небудь прав. Просила позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідач Маріупольської міської ради та третьої особи Управління державного архітектурно- будівельного контролю Маріупольської міської ради - Лаврік Д.В., який діє на підставі довіреності, заперечував проти задоволення позову [PERSON], надав письмові заперечення, згідно яких надав пояснення, також вважає, що не має підстав вважати, що самовільно побудована баня відповідає санітарним, будівельним та протипожежним нормам. Просив відмовити у задоволенні позову. Суд заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи доказами, якими вони обґрунтовують свої вимоги та доводи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, 12 серпня 2008року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу за умовами якого [PERSON] придбала у власність житловий будинок з усіма спорудами загальною площею 236,4 кв.м, в тому числі житловою 68,4кв.м, і земельну ділянку площею 0,1000га, що знаходяться [ADDRESS] (а.с.4) 19 серпня 2008року Міським комунальним підприємством «Маріупольське БТІ» було зареєстровано право власності [PERSON] на будинок [ADDRESS] (а.с.10) 19 листопада 2009року позивачці було видано Державний акт серія [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,1000га, розташованої за адресою [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(а.с.11-12) 15 серпня 2017року між позивачкою та Маріупольською міською радою терміном на 10 років був укладений договір оренди земельної ділянки [ADDRESS], площею 0,0256га з цільовим призначенням для іншої житлової забудови (обслуговування існуючої господарської будівлі-бані, самовільно збудованої)(а.с.13-26) 19 жовтня 2017року [PERSON] КП «Міське архітектурне бюро» було видано технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок (а.с.6-9) 02 листопада 2017року, на звернення [PERSON] до Управління державного архітектурно- будівельного контролю Маріупольської міської ради, останні роз'яснили вимоги ст..376 ЦК України, п.10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою КМУ №461 від 13 квітня 2011року та рекомендували звернутись до суду з позовом про визнання права власності на самочинно збудований об'єкт (а.с.27) 24 листопада 2017року експертом з технічного обстеження будівель і споруд [PERSON] було складено Звіт про проведення технічного обстеження об'єкту - господарської будівлі бані, яка розташована за адресою [ADDRESS]. За результатами проведеного технічного обстеження споруди - бані, встановлено можливість її надійної та безпечної експлуатації.(а.с.39-46). Відповідно до ст.. 392 ЦК України - власник майна може пред'явити позов до суду про визнання за ним права власності, якщо це право оскаржується чи не визнається іншими особами. Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування. Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку. Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України. Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним. Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником. Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду. При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості. Суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленому порядку, зокрема, у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину із земель державної або комунальної власності (стаття 121 Земельного кодексу України); набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки, що надана для даної цілі іншій особі, у власність; укладення договору оренди, іншого цивільно-правового договору, що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо. Саме таких правових висновків щодо застосування статей 331,376 ЦК України дійшов Верховний Суд України у постановах від 28 січня 2015року справа №6-225цс14 та від 02.12.2015року справа №6-1328цс15

Outcome: approved