Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-22 00:00:00

у липні 2012 року позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON], третя особа: Четверта Київська державна нотаріальна контора про стягнення боргу за договором позики. Свої вимоги обґрунтував тим, що 04 травня 2010 року передав [PERSON] за договором позики грошові кошти в розмірі 5 000,00 доларів США строком на один місяць. В строк [PERSON] вказану суму не повернув, посилаючись на тимчасові фінансові труднощі, на його прохання виконати умови укладеного між ним договору відповідав лише обіцянками. Звернувшись чергового разу у березні 2012 року з приводу повернення грошових коштів, дізнався, що [INFO] [PERSON] помер. Спадкоємцем останнього є відповідач. Відповідач також ігнорувала його звернення щодо повернення коштів. Як наслідок, спочатку систематичні дії [PERSON], а потім і [PERSON], щодо неповернення коштів завдали йому як інваліду другої групи моральних страждань, які були поглиблені дефіцитом коштів у сімейному бюджеті. За таких обставин, з урахуванням уточнень, просив стягнути з [PERSON] суму неповернутої позики в розмірі 39 965,00 грн. з урахуванням інфляційних втрат в розмірі 4 196,33 грн. та 3% річних в розмірі 2 900,47 грн., у відшкодування завданої моральної шкоди - 2 500,00 грн. та 7 800,00 грн., витрачених ним на правову допомогу (а.с. 42-44). Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги з урахуванням їх уточнень та просив суд задовольнити останні в повному обсязі, виходячи з обставин, викладених в позові. Відповідач та її представник в судовому засіданні заявлені вимоги визнали частково, а саме: в розмірі 39 965,00 грн., не заперечували проти задоволення позову в цій частині. В іншій частині позову просили суд відмовити за недоведеністю та безпідставністю, врахувавши при цьому доводи сторони відповідача з даного приводу, викладені в письмових запереченнях (а.с. 173-176). Третя особа - Четверта Київська державна нотаріальна контора, будучи в установленому законом порядку повідомленою про час та місце розгляду справи, явку свого представника в судове засідання не забезпечила, про причини неявки суд не повідомила. Заслухавши пояснення представників сторін, які не заперечували проти розгляду справи за відсутності третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути пред'явлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України). Так, в ході розгляду справи судом встановлено, що 04 травня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується власноручно написаною розпискою [PERSON] (а.с. 5). Отже, судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] виникли цивільні правовідносини на підставі договору позики. На підтвердження укладення договору позики [PERSON] була представлена власноруч написана розписка позичальника. Згідно вказаної розписки відповідач зобов'язався повернути позивачу через один місяць суму боргу у розмірі 5 000,00 доларів США. Проте, як було встановлено судом, а також не заперечувалось сторонами, у встановлений договором строк [PERSON] грошові кошти не повернув. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 06 лютого 2010 року, виданого відділом реєстрації смерті у м. Києві (а.с. 71). Як убачаться з копії спадкової справи № 232/12 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] спадкоємцем після його смерті є відповідач у справі (а.с. 68-91). Як встановлено в ході розгляду справи, про смерть позичальника позивачу стало відомо 12 березня 2012 року. Претензія позивача щодо боргових зобов'язань померлого [PERSON] отримана Четвертою Київською державною нотаріальною конторою про 24 липня 2012 року (а.с. 75). Відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Відповідно до ст. 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов'язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов'язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця; таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов'язанням. Отже з моменту смерті спадкоємця припиняються його зобов'язання за кредитним договором і переходять до спадкоємців. За приписами ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку про те, що якщо доведеним є факт повідомлення кредитора про смерть позичальника і кредитор не використав свого права на вимогу протягом спеціального шестимісячного строку, то такий кредитор позбавляється права вимоги. Проте, з наведеного вище вбачається, що позивачем не пропущено строк, встановлений для пред'явлення вимог до спадкоємця. Відповідно до ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як встановлено в ході розгляду справи відповідач позовні вимоги [PERSON] щодо суми боргу в розмірі 39 965,00 грн. визнала, вважаючи їх обґрунтованими. Тому, суд з урахуванням вищевикладеного та положень ст. ст. 31, 174 ЦПК України приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог [PERSON] в цій частині та у вказаному розмірі. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 4 196,33 грн. та 3% річних в розмірі 2 900,47 грн., у відшкодування завданої моральної шкоди - 2 500,00 грн. та 7 800,00 грн., витрачених ним на правову допомогу, то суд встановив наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Відповідно до ст. 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов'язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов'язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця. Таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов'язанням. Отже, з моменту смерті спадкоємця припиняються його зобов'язання за кредитним договором і переходять до спадкоємців. З урахуванням положення ст. 1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов'язання погасити нарахування в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нарахування фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Зазначена позиція відображена в тому числі і у Постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Як вбачається з матеріалів справи, за життя [PERSON] [PERSON] сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, нараховані не були. З претензією до спадкоємця боржника останній звернувся лише в розмірі 5 000,00 доларів США. Доказів протилежного з боку сторони позивача в розпорядження суду не надано. Тому, суд приходить до висновку про необхідність відмови [PERSON] в задоволенні його вимог щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 4 196,33 грн. та 3% річних в розмірі 2 900,47 грн. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що правовідносини по договору позики припиняються лише після погашення вимог позичальника. Наявність судового рішення про задоволення вимог позичальника, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє позикодавця права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України. Отже, вже після рішення суду, якщо спадкоємець не гасить заборгованість, на неї можуть бути нараховані інфляційні втрати і 3% річних. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 1167 ЦК України (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). Згідно з постановою Пленуму Верховного суду від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» визначено поняття моральної шкоди. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 5 вказаної постанови обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ст. 23 ЦК України відшкодовується моральна шкода, яка полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я (п. 1 ст. 23 ЦК України); у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів (п. 2 ст. 23 ЦК України); у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна (п. 3 ст. 23 ЦК України); у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також її ділової репутації (п. 4 ст. 23 ЦК України). Так, суд приходить до висновку про те, що наявність шкоди, причинного зв'язку між діями відповідача та виникненням моральної шкоди, в ході розгляду справи не встановлені. Звертаючись до суду, позивач просить стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди, що виразилась в неповернення коштів, що завдало йому як інваліду другої групи моральних страждань, які були поглиблені дефіцитом коштів у сімейному бюджеті, 2 500,00 грн. Однак, на думку суду, з боку позивача на обґрунтування вказаного розміру моральної шкоди не було надано доказів з точки зору їх відповідності положенням ст. ст. 57-59 ЦПК України, на які б він посилався як на підставу своїх вимог в даній частині позову. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог позивача і в цій частині позову за їх недоведеністю. Позовна вимога [PERSON] щодо стягнення з відповідача на його користь понесених ним витрат на правову допомогу в розмірі 7 800,00 грн., на думку суду, також задоволенню не підлягає. При прийнятті рішення щодо цієї позовної вимоги суд керується положеннями ст. 84 ЦПК України, відповідно до вимог якої витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Отже, законодавець з метою визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах, визначає лише такі види правової допомоги, як правова допомога у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та адвокатом [PERSON] 29 вересня 2012 року укладено договір № 3 про надання правової допомоги, вартість послуг адвоката за яким становить 7 800,00 грн. (а.с. 28). Згідно платіжного доручення № Р24А441474152941280 від 30 вересня 2012 року позивачем на рахунок [PERSON] переведено особисті кошти в розмірі 7 800,00 грн. (а.с. 45). 01 жовтня 2012 року [PERSON] отримав за платіжною карткою 7 722,00 грн. без комісії (а.с. 46). Проте, з якого рахунку були отримані вказані кошти, суд позбавлений можливості встановити. Наданий позивачем лист (уточнення платежу) ПАТ «Приват Банк» № 03/120-6 від 04 лютого 2013 року щодо уточнення платежу від 29 вересня 2012 року, на думку суду, йде в розріз з вимогами п. 2.29 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою НБУ № 22 від 21 січня 2004 року, згідно якої платник має право в будь-який час до списання платежу з рахунку відкликати з банку, що його обслуговує, платіжні доручення в порядку, визначеному внутрішніми правилами цього банку. Платник може змінити реквізит «Призначення платежу» до списання коштів з його рахунку, оформивши нове платіжне доручення. Після списання коштів з рахунку платника питання щодо уточнення інформації, зазначеної у реквізиті «Призначення платежу», вирішується між сторонами переказу без участі банку. Доказів з боку позивача на підтвердження своєї позиції з даного приводу, як того вимагає ст. 60 ЦПК України, не надано. Отже, суд позбавлений можливості встановити дійсність призначення проведеної оплати позивачем. Надана стороною позивача додаткова угода № 1 від 11 лютого 2013 року до договору № 3 про надання правової допомоги від 29 вересня 2012 року не дає суду можливості достовірно встановити ані витрати по часу, здійснені адвокатом, ані вартість цих витрат, оскільки, по-перше, з даної угоди вбачається, що адвокатом було витрачено 29,5 годин, в той час, як розрахунок здійснено на 23,5 годин, по-друге, вартість цих витрат дорівнює 8 850,00 грн., замість 7 800,00 грн. (а.с. 120). Відповідно до змісту ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Отже, на думку суду, позивач не вказав достатніх правових підстав, необхідних для задоволення його позову і в цій частині. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. З огляду на викладене, ст. ст. 23, 25, 509, 525, 526, 608, 611, 614, 1046, 1047, 1167, 1216, 1218, 1281, 1282 ЦК України,

Outcome: partial