Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] звернувся в суд з позовом, в якому зазначає, що 15 липня 2016 року між ним та відповідачкою [PERSON] було зареєстровано шлюб виконавчим комітетом Воєгощанської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області, актовий запис № 8. Від шлюбу дітей немає. Спільне життя з відповідачкою не склалося із-за несумісності характерів внаслідок чого постійно виникали сварки, які унеможливлюють подальше спільне проживання. З 17 вересня 2016 року вони припинили спільне проживання та ведення спільного господарства. В добровільному порядку відповідачка розірвати шлюб не бажає. Збереження шлюбу вважає неможливим, а тому просить шлюб розірвати та стягнути з відповідачки судові витрати. Ухвалою судді від 11 листопада 2016 року у справі відкрито провадження. Ухвалою суду від 21 грудня 2016 року сторонам надано термін на примирення, а провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 17 лютого 2017 року провадження у справі відновлено у зв'язку із закінченням наданого подружжю строку для примирення. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю з викладених у позовній заяві підстав і просили шлюб розірвати. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву, в якій зазначає, що позов визнає і не заперечує проти розірвання шлюбу. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засідання заяву відповідачки [PERSON] підтримав і пояснив, що відповідачка бажала і намагалася зберегти сім'ю, однак її спроби виявилися марними, наслідки визнання позову ним відповідачці були роз'яснені. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що позов належить задовольнити повністю, зважаючи на таке. Згідно зі ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3 та 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 15 липня 2016 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що стверджується свідоцтвом про шлюб, виданим повторно 04 листопада 2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Камінь-Каширського районного управління юстиції Волинської області (а.с. 5). Від шлюбу у них дітей немає. З 17 вересня 2016 року подружжя проживає окремо, шлюбні відносини не підтримує і позивач зберегти сім'ю не бажає та категорично наполягає на розірванні шлюбу. Протягом наданого судом строку для примирення сторони не примирилися та не дійшли згоди щодо подальшого спільного сімейного життя. За таких обставин, суд доходить до висновку, що подальше збереження сім'ї сторін є недоцільним, оскільки суперечить їх інтересам, а тому шлюб належить розірвати. Згідно зі ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідачка висловила бажання відновити своє дошлюбне прізвище, а тому суд змінює їй шлюбне прізвище [PERSON] на [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати, згідно зі ст. 79 ЦПК України, складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, в тому числі витрати на правову допомогу. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно з договором про надання правової допомоги, актом здачі-прийомки наданих послуг та квитанцією до прибуткового касового ордера № 16/03 від 21 грудня 2016 року, позивачем понесені витрати на правову допомогу, що полягала в наданні йому такої допомоги адвокатом у судових засіданнях 05.12.2016 року, 21.12.2016 року у розмірі 1012 грн. 70 коп. Враховуючи обсяг наданої правової допомоги, беручи до уваги, що позовні вимоги задоволено повністю, і представник відповідачки не заперечив щодо задоволення заяви позивача про відшкодування понесених останнім витрат на правову допомогу, з відповідачки належить стягнути на користь позивача понесені ним витрати по оплаті правової допомоги у повному об'ємі, тобто у розмірі 1012 грн. 70 коп. Окрім того, позивачем [PERSON] при подачі позову до суду були понесені витрати по оплаті судового збору у розмірі 551 грн. 20 коп. (а.с. 1), які також підлягають стягненню на його користь з відповідачки. Таким чином, з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] належить стягнути судові витрати у розмірі 1563 грн. 90 коп.

Outcome: approved