Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

У липні 2016 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] міської ради Полтавської області про тлумачення заповіту та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 14 грудня 2015 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-КЕ №313455, копія якого додається до позовної заяви. Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй нерухоме майно, що складається із квартири за адресою: [ADDRESS]. Право власності [PERSON] на вищевказану квартиру, підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 09 червня 1992 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] міською радою народних депутатів та зареєстрованого [PERSON] міжміським бюро технічної інвентаризації Полтавської області 29 червня 1992 року за реєстровим записом №157. Іншого нерухомого майна за [PERSON] зареєстровано не було, що підтверджується довідкою Комунального підприємства «[PERSON] міжміське бюро технічної інвентаризації Полтавської обласної ради» від 03 лютого 2016 року за №61/283. 05 червня 1992 року [PERSON] було складено заповіт на його імя, який було посвідчено державним нотаріусом Першої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №6-1382. Інших спадкоємців, окрім мене за заповітом і за законом. після померлої [PERSON] не має. 15 червня 2016 року він звернувся до приватного нотаріуса [PERSON] міського нотаріального округу Полтавської області [PERSON] із заявою на оформлення спадщини, проте нотаріусом було відмовлено в оформленні спадщини, у звязку із невідповідністю наданого заповіту вимогам чинного законодавства. Вказана відмова нотаріуса оформлена у вигляді Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії №121/02-31, копія якої додається до позовної заяви. Нотаріусом було розяснено, що під час складання тексту заповіту загальноприйнятим технічним засобом (за допомогою друкарської машинки) нотаріус [PERSON] припустилась технічної помилки, а саме в тексті розпорядження спадкодавця нотаріусом було пропущено номер будинку, в якому знаходиться квартира: «Я, [PERSON], що мешкаю в [ADDRESS], на випадок моєї смерті роблю таке розпорядження: належну мені квартиру №25 (двадцять пять) по проїзду Арсенальному в м. Кременчуці заповідаю [PERSON]». Посилаючись на обставини і підстави викладені в позовній заяві, позивач просив суд: -Витлумачити заповіт [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Першої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №6-1382. -Вважати, що волевиявлення [PERSON] було таке: «Я, [PERSON], що мешкаю в [ADDRESS], на випадок моєї смерті роблю таке розпорядження: належну мені квартиру №25 (двадцять пять) по проїзду Арсенальному, 7 (сім), в м. Кременчуці заповідаю [PERSON]». -Визнати за [PERSON], [INFO] (паспорт серія КН №393117 виданий Крюківським РВ КМУ УМВС У країни в Полтавській області 15 грудня 1999 року, ІПН [NUMBER]) право власності на квартиру №25 (двадцять пять) по проїзду Арсенальному, 7 (сім), в м. Кременчуці, Полтавської області. Позивач [PERSON] та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав зазначених у позові. Представник відповідача [PERSON] міської ради Полтавської області [PERSON] при вирішені спору покладалася на розсуд суду. Суд, давши аналіз та оцінку наданим доказам, встановив наступне. Відповідно до ч. 2\~ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Ст. 328 ЦК України\~передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.\~\~ Судом достовірно встановлено, 14 грудня 2015 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-КЕ №313455, копія якого додається до позовної заяви. Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй нерухоме майно, що складається із квартири за адресою: [ADDRESS]. Право власності [PERSON] на вищевказану квартиру, підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 09 червня 1992 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] міською радою народних депутатів та зареєстрованого [PERSON] міжміським бюро технічної інвентаризації Полтавської області 29 червня 1992 року за реєстровим записом №157. Іншого нерухомого майна за [PERSON] зареєстровано не було, що підтверджується довідкою Комунального підприємства «[PERSON] міжміське бюро технічної інвентаризації Полтавської обласної ради» від 03 лютого 2016 року за №61/283. 05 червня 1992 року [PERSON] було складено заповіт на його імя, який було посвідчено державним нотаріусом Першої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №6-1382. Інших спадкоємців, окрім мене за заповітом і за законом. після померлої [PERSON] не має. 15 червня 2016 року він звернувся до приватного нотаріуса [PERSON] міського нотаріального округу Полтавської області [PERSON] із заявою на оформлення спадщини, проте нотаріусом було відмовлено в оформленні спадщини, у звязку із невідповідністю наданого заповіту вимогам чинного законодавства. Вказана відмова нотаріуса оформлена у вигляді Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії №121/02-31, копія якої додається до позовної заяви. Нотаріусом було розяснено, що під час складання тексту заповіту загальноприйнятим технічним засобом (за допомогою друкарської машинки) нотаріус [PERSON] припустилась технічної помилки, а саме в тексті розпорядження спадкодавця нотаріусом було пропущено номер будинку, в якому знаходиться квартира: «Я, [PERSON], що мешкаю в [ADDRESS], на випадок моєї смерті роблю таке розпорядження: належну мені квартиру №25 (двадцять пять) по проїзду Арсенальному в м. Кременчуці заповідаю [PERSON]». За змістом п. 5.1. глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, при оформленні спадщини за заповітом нотаріус має надати правову оцінку заповіту, перевірити його реєстрацію у Спадковому реєстрі та чинність на момент смерті заповідача. Якщо наданий спадкоємцем заповіт не відповідає вимогам законодавства, нотаріус відмовляє в його прийомі. Відмовляючи в прийомі заповіту, зі змісту якого неможливо встановити дійсну волю заповідача, нотаріус діє в межах наданих йому повноважень. У звязку із вищевказаними наявними недоліками змісту заповіту, що призвели до надання відмови нотаріусом вчинити оформлення спадщини, виникає необхідність застосування механізму тлумачення заповіту, оскільки усунути недоліки в інший спосіб не має можливості. Відповідно до ст. 1256 Цивільного кодексу України, спадкоємці вправі здійснити тлумачення заповіту з дотриманням правил тлумачення правочинів, встановлених ст. 213 Цивільного кодексу України. За відсутності згоди між спадкоємцями, тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до ст. 213 Цивільного кодексу України. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 213 Цивільного кодексу України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін, суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. У частині 3 ст. 213 Цивільного кодексу України, при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги зясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Частина 4 ст. 213 Цивільного кодексу України, визначає, що якщо, за правилами встановленими частиною третьої цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Виходячи із змісту норм ст. 213, 1256 Цивільного кодексу України, при тлумаченні заповіту не допускається внесення змін у сам зміст заповіту, враховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи, щодо належного їй майна, майнових прав і обовязків на випадок своєї смерті (ст. 1233 Цивільного кодексу України). Крім того, необхідно зазначити, що основним правилом тлумачення заповіту є тлумачення його самими спадкоємцями, а при наявності спору між ними - судом. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обовязки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Відповідно до положень ч. ч. 1,5 ст. 1268 та ч. 1 ст. 1269 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкодавцеві з часу відкриття спадщини. Обов'язок спадкоємця, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, встановлений ч. 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі вищевикладених обставин, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: approved