Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

У липні 2015 року прокурор Києво - Святошинськош району Київської області звернувся в суд з зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини. Рішенням виконавчого комітету [PERSON] сільської ради № 58/16 від 28.12.1999 року виділено земельну ділянку [PERSON] для ведення присадибного землекористування та надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку і господарських споруд по вул. Лісна у с. Стоянка Києво-Святошинського району Київської обаласті. Рішенням виконавчого комітету [PERSON] сільської ради № 3/14 від 27.01.2000 року у приватну власність [PERSON] передано земельну ділянку площею 0,2496 га по вул. Лісна у с. Стоянка Києво-Святошинського району Київської області. На підставі вказаного рішення № 3/14 від 27.01.2000 року [PERSON] оформлено державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 070731, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 752 від 05.03.2000 року. У подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 02.11.2001 року № 3-2704 [PERSON] відчужила вказану земельну ділянку площею 0,250 га на користь [PERSON] Рішенням виконавчого комітету [PERSON] сільської ради № 35/52 від 18.12.2001 року у приватну власність [PERSON] передано земельну ділянку площею 0,2800 га по вул. Ліска, 1а с. Стоянка Києво-Святошинського району Київської області для ведення особистого селянського господарства. На підставі рішення сільської ради № 32/52 від 18.12.2001 року та договору купівлі-продажу від 02.11.2001 року № 3-2704 [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-КВ № 000851, площею 0352б га (0,276 га для ведення особистого селянського господарства та 0,250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель), зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1539 від 22.05.2002 року. Пізніше, на підставі договору дарування земельної ділянки від 31.12.04 № 3-4866 [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар вищевказану земельну ділянку, площею 0, 525 га, що знаходиться в с. Стоянка Києво-Святошинського району Київської обаласті. На підставі вказаного договору дарування [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії НА № 383506, площею 0, 526 га (0, 276 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки 3222482000:05:010:0063 та 0, 250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель кадастровий номер земельної ділянки 3222482000:05:010:0062). На думку прокурора передача земельних ділянок у власність громадян відбулась із порушенням норм законодавства, які діяли на той час, а саме рішення про передачу земельних ділянок приймалось органом, який не мав на це повноважень. Водночас, прокурор стверджує, що зазначені земельні ділянки, які передані у приватну власність [PERSON] та [PERSON], а в подальшому відчужені [PERSON], відносяться до земель водного фонду. Вказаний факт на думку прокурора підтверджується листом ДП «УКРНДПІЦИВІЛЬБУД» від 26.02.2015 року № 129, який є розробником генерального плану с. Стоянка Києво-Святошинськош району Київської області, в межах вказаних земельних ділянок передбачений водний об'єкт та встановлено прибережну захисну смугу 25 метрів, викопіюванням з генерального плану с. Стоянка [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, відповідно до якого в межах земельних ділянок з кадастровими номерами 3222482000:05:010:0062, 3222482000:05:010:0063 передбачений водний об'єкт та встановлено прибережну захисну смугу 25 м, а також актом перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами № 442 від 06.06.2013 року Державної екологічної інспекції у Київській області. Також, прокурор обґрунтовує позовні вимоги тим, що при виїзді на місце розташування земельних ділянок з кадастровими номерами 3222482000:05:010:0062, 3222482000:05:010:0063 Державною екологічною інспекцією у Київській області встановлено, що руслова водойма нижче по течії природного джерела «Лісове» розташована в руслі безіменного струмка басейну річки Ірпінь, тобто водойма знаходиться в руслі струмка, що є водним об'єктом загальнодержавного значення, тому, на думку прокурора, водойма розташована на земельній ділянці площею 0, 276 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки 3222482000:05:010:0063 та площею 0, 250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель кадастровий номер земельної ділянки 3222482000:05:010:0062, які належать [PERSON] на праві власності. Загальна площа території, яка відноситься до земель водного фонду становить 0,403 га. Посилаючись на вищевикладене та норми законодавства прокурор Києво-Святошинського району Київської області просив суд ухвалити рішення яким, визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 3/14 від 27.01.2000 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки гр. [PERSON], яка мекає в [ADDRESS]»; визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 32/52 від 18.12.2001 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки гр. [PERSON], який мешкає в с. Стоянка по вул. Лісна, 1 а»; визнати недійсним державний акт серії НА № 383506 на право власності на земельну ділянку площею 0,526 га (0,276 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки 3222482000:05:010:0063 та 0,250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель кадастровий номер земельної ділянки 3222482000:05:010:0062), виданий на ім'я [PERSON]; витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади села Стоянка [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області земельну ділянку з кадастровим номером 3222482000:05:010:0062, яка знаходиться на території Києво-Святошинського району Київської області В судовому засіданні прокурор Києво-Святошинського району Київської області підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] сільська рада Києво-Святошинськош району Київської області в судове засідання свого представника не направила, про причини неявки суду не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зазначив, що відсутні підстави для задоволення позовної заяви. Додатково посилався на недоведеність тих фактів, на які прокурор посилається як на підставу своїх позовних вимог. Просив суд застосувати строки позовної давності. Представник третьої особи [PERSON] в судове засідання не з»явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, звернувся до суду із клопотанням про слухання справи за його відсутності, проти задоволення позову заперечував, просив суд відмовити у задоволенні позову. Третя особа [PERSON] був виключений зі складу третіх осіб у справі у зв'язку із його смертю. Третя особа - Реєстраційна служба Києво- Святошинського районного управління юстиції Київської області в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що прокуратурою Києво-Святошинського району Київської області в червні 2013 року було проведено перевірку дотримання вимог природоохоронного законодавства Державної екологічної інспекції у Київській області, про що складено акт від 06.06.2013 року за № 442 та встановлено порушення вимог земельного законодавства при передачі у власність земельних ділянок в межах [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області . Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 58/16 від 28.12.1999 року виділено земельну ділянку [PERSON] для ведення присадибного землекористування та надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку і господарських споруд по вул. Лісна у с. Стоянка Києво- Святошинського району Київської області. Рішенням виконавчого комітету [PERSON] сільської ради № 3/14 від 27.01.2000 року у приватну власність [PERSON] передано земельну ділянку площею 0,2496 га по вул. Лісна у с. Стоянка Києво-Святошинського району Київської області. На підставі вказаного рішення № 3/14 від 27.01.2000 [PERSON] оформлено державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 070731, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 752 від 05.03.2000 року. У подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 02.11.2001 № 3-2704 [PERSON] відчужила вказану земельну ділянку площею 0,250 га на користь [PERSON] Рішенням виконавчого комітету [PERSON] сільської ради № 35/52 від 18.12.2001 року у приватну власність [PERSON] передано земельну ділянку площею 0,2800 га по вул. Лісна, 1а с. Стоянка Києво-Святошинського району Київської області для ведення особистого селянського господарства. На підставі вищевказаного рішення сільської ради № 32/52 від 18.12.2001 та договору купівлі-продажу від 02.11.2001 № 3-2704 [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-КВ № 000851, площею 0,526 га (0,276 га для ведення особистого селянського господарства та 0,250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель), зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за№ 1539 від 22.05.2002 року. Пізніше, на підставі договору дарування земельної ділянки від 31.12.04 № 3-4866 [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар вищевказану земельну ділянку, площею 0, 525 га, що знаходиться в с. Стоянка Києво-Святошинського району. На підставі вказаного договору дарування [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії НА № 383506, площею 0, 526 га (0, 276 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки 3222482000:05:010:0063 та 0, 250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель кадастровий номер земельної ділянки 3222482000:05:010:0062). Прокурором в обґрунтування факту віднесення спірних земельних ділянок до земель водного фонду до позовної заяви надано копії генеральних планів с. Стоянка за 2008 рік та за 2010 рік, а також лист ДП «УКРНДПІЦИВІЛЬБУД» від 26.02.2015 року № 129, який є розробником генерального плану с. Стоянка Києво-Святошинського району Київської області. Однак, суд критично ставиться до вказаних доказів, оскільки вони жодним чином не підтверджують і не спростовують наявність чи відсутність водних об'єктів на момент передачі спірних земельних ділянок у власність громадян. Беручи до уваги докази у їх сукупності, суд вважає недоведеним факт належності земельних ділянок до земель водного фонду. Відповідно до п. п. 2.6. Інструкції «Про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі» затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 в редакції від 4 травня 1999 року (надалі - Інструкція), діючої на момент видачі державних актів, кадастровий план земельної ділянки складається в масштабі, який забезпечує чітке зображення всіх елементів і написів. На план наносяться: річки, озера, канали, шляхи, лісосмуги, інші елементи рельєфу, що збігаються з межами земельної ділянки; межі угідь та зон обмежень щодо використання земельної ділянки. Згідно із п. п. 2. 8 Інструкції на плані меж земельної ділянки в бланку державного акта показуються всі елементи, вказані в пункті 2.6. План суміжних меж земельної ділянки на бланку державного акта складається в масштабі, що забезпечує їх чітке зображення. Як вбачається з матеріалів справи в Плані зовнішніх меж земельної ділянки відсутні будь-які позначки, які б свідчили про наявність водних об'єктів чи зон обмежень на час виготовлення державних актів, що містяться у матеріалах справи. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу У країни кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Прокурором Києво-Святошинського району Київської області не надано належного доказу, який би підтверджував наявність водного об'єкту на спірних земельних ділянках. Також, з матеріалів справи вбачається, що прокурор звертається із позовом не в інтересах держави, а фактично в інтересах територіальної громади села. За загальним правилом інтереси держави у матеріальних правовідносинах представляють відповідні органи державної влади. Тому від імені саме цих органів прокурорам, власне, і слід подавати позови. Позов в інтересах держави від імені органу місцевого самоврядування може бути поданий, але лише в тому випадку, коли у спірних правовідносинах цей орган виконував делеговані державні повноваження. Такий підхід узгоджується з Конституцією України та Європейською хартією місцевого самоврядування 1985 року. Так, статті 7 та 140 Конституції України вказують, що право на вирішення питань місцевого значення належить територіальній громаді, та гарантують, що жителі міст, сіл, селищ за жодних умов не будуть позбавлені цього права. На основі вказаних положень Конституційний Суд України сформував правову позицію про те, що територіальна громада може мати власні інтереси. Очевидно, ці інтереси за змістом можуть не збігатися з інтересами інших публічно-правових утворень держави Україна, АР Крим. Аналогічного висновку дає змогу дійти й аналіз положень Європейської хартії місцевого самоврядування 1985 року. Цей міжнародний договір передбачає, що органи місцевого самоврядування при вирішенні відповідної частини суспільних справ є цілком автономними від держави. Європейська хартія місцевого самоврядування встановила, що у правовій системі держав учасниць, зокрема у сфері адміністративного контролю за органами самоврядування, має забезпечуватись баланс між самоврядними інтересами, з одного боку, та іншими публічними інтересами з другого (п. 1 ст. 3; п. 3 ст. 8). Самостійність територіальних громад у формулюванні та реалізації власних інтересів знаходить своє продовження у їх самостійності в питанні захисту цих інтересів, у тому числі в питанні подання чи неподання адміністративного позову. За такої обставини «юридична опіка» прокуратури над інтересами органів місцевого самоврядування є недоречною. Держава в особі органів прокуратури має утриматись від втручання до розсуду тієї чи іншої територіальної громади при виборі такою громадою способів захисту своїх прав. Відповідно до статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР, органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування, продавати і купувати тощо. Статтею 71 Закону № 280/97-ВР передбачено, що територіальні громади та органи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм повноваження. Відповідно до ч. 6 ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» обираючи форму представництва, передбачену частиною п'ятою цієї статті, прокурор визначає, в чому полягає порушення або загроза порушення інтересів держави чи громадянина, обґрунтовує необхідність їх захисту. З матеріалів справи не вбачається в чому саме полягає порушення або загроза порушення інтересів держави. Відтак, прокуратурою безпідставною ототожнюються поняття «державні інтереси» та «інтереси територіальної громади», а тому звернення із такого роду позовними заявами не входить до повноважень прокуратури. Щодо позовної вимоги прокурора про витребування з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади с. Стоянка [PERSON] сільської ради Києво-Святошинського району Київської області земельну ділянку з кадастровим номером 3222482000:05:010:0062, яка знаходиться на території Києво-Святошинського району Київської області суд враховує наступне. Як вбачається із змісту п. 23 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності» відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Відповідно до п. 25 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності» набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочносте продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. З матеріалів справи та змісту позовної заяви не вбачається чим саме прокурор обґрунтовує належність спірних земельних ділянок до земель державної власності, також відсутні докази неправомірності дій [PERSON] при набутті ним права власності на земельні ділянки. До спірних правовідносин слід також застосовувати та враховувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини та право [PERSON] на мирне володіння майном. Так, відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична і юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини у справі « Стретч проти Сполученого Королівства» (рішення від 24.03.2003 року, Stretch v.United Kingdom, §§ 36-41) вирішував долю майна, право користування яким набуте приватною особою за договором, що згодом був визнаний недійсним. При цьому, особливістю цієї справи було те, що договір визнаний недійсним також і через перевищення державним органом, що був стороною такого договору, своїх повноважень при його закладанні. В подальшому, вирішувалась доля майна, яке на перший погляд повинно було повернутись до володіння держави, як правовий наслідок визнання договору недійсним. Але, Європейський суд з прав людини зробив висновок, що в цьому разі такий наслідок, як вимога повернути майно, порушує статтю 1 Протоколу 1 до Конвенції (право особи на мирне володіння майном) та не може бути застосований судами. Європейським судом встановлено, що визнання національними судами недійсним договору; за яким особа отримала майко від держави та наступне позбавлення її цього майна на тій підставі, що державний орган діяв із перевищенням повноважень є непропорційним втручанням у право володіння майном. Крім того, Європейський суд зазначив, що в таких випадках позбавлення набувача права на майно є неможливим також з огляду на обставинe, що при укладанні договору із державним органом, останній сам вважав, що має повноваження чинити такі дії. Також, слід зазначити, що у своїй постанові від 14 березня 2007 року Верховний Суд України на підставі статті 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовував рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» та зазначив, «що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизаційного майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого покупця». Як свідчить практика Європейського суду, найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого протоколу до Конвенції забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав особи (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 р., «Новоселецький проти України» від 11.03.2003 р., «Федоренко проти України» від 01.06.2006 р.). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Щодо застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Чинними на час виникнення спірних правовідносин нормами, які регулювали питання позовної давності - статтями 71, 76, 80 ЦК України (1963 року) передбачалося встановлення загального строку для судового захисту прав особи три роки, обов'язкове застосування судом позовної давності, перебіг якої починається з дня виникнення права на позов і сплив якої є підставою для відмови в позові. Позовна давність за статтею 256 ЦК України - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом. Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 року) правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 1 січня 2004 року. У протилежному випадку до правовідносин повинні застосовуватися норми ЦК (1963 року). Крім того, як стаття 76 ЦК України (1963 року), так і стаття 261 ЦК України (2003 року) визначають, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права. Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. За змістом статті 261 ЦК України, для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Оскільки прокурор здійснює свої права і обов'язки виключно на підставі Закону, то його обізнаність про порушення прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин. Відповідно до ч. 2 ст. 45 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції чинній на момент подачі позовної заяви) з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. При цьому прокурор повинен надати суду документи, які підтверджують неможливість громадянина самостійно здійснювати представництво своїх інтересів. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Верховний Суд України, Вищий господарський суд України, у своїх судових рішеннях вказують на необхідність застосування до зазначених вище правовідносин строків позовної давності, якщо сторона в суперечці заявила про їх застосування. Так, позиція Верховного Суду України полягає в тому, що строки позовної давності обчислюються не з моменту виявлення прокуратурою при проведенні перевірки факту порушення державних інтересів, а з моменту прийняття відповідного рішення або укладення відповідного договору, які, на думку прокурора, порушують державний інтерес (постанова ВСУ у справі № 3-194гс14 від 23.12.2014 р., постанова ВСУ у справі № 3-23гс14 від 27.05.2014 р). Крім того, Верховний Суд України у постанові по справі № 6~152цс14 від 29.10.2014 р дійшов висновку, що для визначення початку обчислення позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення його прав, а й об5єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення його прав. Тобто, доводи прокуратури про те, що звернення до суду обумовлене результатами прокурорської перевірки, в ході якої виявлено порушення державних прав та інтересів, не повинні братися до уваги, оскільки прокуратура мала всі права і передбачені можливості дізнатися про порушення державних інтересів в рамках позовної давності (наприклад, провести перевірку раніше). ВСУ вказує, що норма частини першої ст. 261 Цивільного кодексу містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, тому обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Також Верховний суд України у своєму рішенні від 16 вересня 2015 року за наслідками перегляду справи № 6-68цс15, з підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції п. 4 ч. 1 ст. 268 Цивільного кодексу У країни, підпункту 2 п. 2 розділу І ЗаконуУкраїни від 20 грудня 2011 року № 4176»VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» та п. 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону у подібних правовідносинах, зробив правовий висновок: «оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконних правових актів, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право». Відповідно до ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У позовній заяві прокурор вказує, що йому стало відомо про виявлені факти порушення законодавства лише у травні 2015 року, при цьому у позовній заяві необґрунтовується на підставі чого та як саме прокурору стало відомо про порушення законодавства у спірних правовідносинах. Окрім цього у матеріалах справи містяться акт № 442 перевірки вимог природоохоронного законодавства від 27.05.2013 року, а також прокурором робляться посилання на рішення Києво-Святошинського суду Київської області від 22.11.2012 року, Рішення Апеляційного суду Київської області від 02 квітня 2013 року, Ухвалу Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2014 року, при цьому вказані рішення додаються як практика у аналогічних спорах, де предметом виступають рішення Виконкому [PERSON] сільської ради щодо передачі у власність земельних ділянок, які знаходяться поруч із земельною ділянкою [PERSON] Тобто прокурор мав всі необхідні підстави для виявлення порушень, на які він посилається значно раніше ніж у травні 2015 року. Законом України «Про внесення змін до деяких Законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», який набрав чинності 15.01.2012 р. скасовано пункт 4 ст. 268 ЦК України, яким було передбачено, що позовна давність не поширюється на вимогу власника про визнання незаконним акта органу державної влади та акта органу місцевого самоврядування. Пунктом 5 прикінцевих положень вказаного Закону передбачено право особи звернутися з позовом про визнання незаконним акта органу державної влади та акта органу місцевого самоврядування протягом трьох років з дня набрання ним чинності, тобто до 15.01.2015р. такої ж позиції дотримується і Вищий господарський суд України (постанова від 03.10.2012р. у справі № 5023/1164/12). Враховуючи той факт, що прокурором в позовній заяві не зазначено підстави пропуску строку позовної давності, а також не наведено та необгрунтовано момент, з якого прокурору стало відомо про факт порушення, в матеріалах справи відсутня заява про поновлення пропущеного строку позовною давності, у даному випадку позовна давність підлягає застосуванню. На основі повно і всебічно зясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Зважаючи на вищенаведене та відповідно до ст.ст. 3, 13, 14, 41 Конституції України, ст.ст.\~3, 15, 16, 261, 321 ЦК України, Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності», Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР, , Закону України «Про прокуратуру», Інструкції «Про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі» затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 в редакції від 4 травня 1999 року,

Outcome: dismissed