Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

У липні 2012 року [PERSON] звернулася до суду із позовом, посилаючись на те, що 31 жовтня 2008 року приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис щодо звернення стягнення на нерухоме майно у вигляді вбудованого приміщення літ. А-V загальною площею 62,8 м2, розташованого у будинку [ADDRESS], що належить їй на праві власності на користь публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» у рахунок погашення кредитної заборгованості. Позивачка вважала, що виконавчий напис вчинений нотаріусом з порушенням норм чинного законодавства, оскільки банк її не повідомив про намір вчинити виконавчий напис та, не погоджуючись з безспірністю суми заборгованості, просила визнати його таким, що не підлягає виконанню. Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 29 серпня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 12 листопада 2012 року, позов задоволено. Виконавчий напис приватного нотаріусу Донецького міського нотаріального округу [PERSON] № 1387 від 31 жовтня 2008 року щодо звернення стягнення на нерухоме майно у вигляді вбудованого приміщення літ. А-V загальною площею 62,8 м2, розташованого у будинку [ADDRESS], що на праві власності належить [PERSON] визнано таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2013 року рішення Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 29 серпня 2012 року та ухвалою апеляційного суду Донецької області від 12 листопада 2012 року скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В червні 2013 року позивачка [PERSON] посилаючись на ті ж самі обставини доповнила свої позовні вимоги та просила також визнати недійсними публічні торги з реалізації зазначеного приміщення, визнати недійсним протокол № 0511149-1 проведення публічних торгів та застосувати двохсторонню реституцію до укладеного на публічних торгах договору купівлі-продажу. Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 03 грудня 2013 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено. В апеляційній скарзі позивачка просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення [PERSON] та представника публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», які просили скаргу задовольнити, вивчивши письмові матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарг у необхідно задовольнити частково, а рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог з таких підстав. Відповідно до положень п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що виконавчий напис вчинено нотаріусом у відповідності до вимог закону, а дійсність публічних торгів встановлена рішенням суду. Проте з такими висновками суду погодитися не можна. Як встановлено судом першої інстанції, 16 березня 2007 року між [PERSON] та публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» був укладений кредитний договір №114 pvn-03-07, на підставі якого позивачка отримала кредит в сумі 840 000 доларів США зі сплатою 11,5% річних за користування кредитними коштами строком до 11 березня 2022 року. Цього ж дня між публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] був укладений договір іпотеки, згідно якого остання передала в іпотеку банку нежиле приміщення [ADDRESS], загальною площею 62,8 м2, яке належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 16 березня 2007 року приватним нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1148, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 16 березня 2007 року (витяг №3694452, № правочину1968286). Іпотечний 31 жовтня 2008 року філія «Донецького регіонального управління» публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» звернулася із заявою №01/5979 до приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу [PERSON] про вчинення виконавчого напису на іпотечному договорі з метою забезпечення виконання зобов'язань, взятих [PERSON] за кредитним договором. У заяві зазначено про повідомлення необхідності виконання умов іпотечного договору шляхом надіслання позивачці вимоги про дострокове повернення банку кредитних коштів №04/3915-1 від 12 серпня 2008 року. 31 жовтня 2008 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на майно - вбудоване приміщення літ. «А-V» загальною площею 62,8 м2, розташованого в будинку [ADDRESS], що на праві власності належить [PERSON] Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 282 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Частиною 4 пункту 283 Інструкції передбачено, що вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту одержання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушень. Згідно пункту 284 зазначеної Інструкції нотаріус вчиняє виконавчі написи, зокрема, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Пунктом 283 Інструкції встановлено, що для вчинення виконавчого напису стягувачем або уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, має бути зазначено: відомості про найменування і адресу стягувача та боржника; дата та місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код в ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Пунктом 286 Інструкції передбачено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів. Відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» від 29 червня 1999 року № 1172 для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання. Тобто, вказаними положеннями законодавства встановлено, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки не перевіряє безспірність заборгованості, не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність документів з урахуванням положень Переліку, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку. З матеріалів справи та пояснень представника публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в судовому засіданні апеляційного суду вбачається, що банк вимогу-повідомлення про порушення забезпеченого іпотекою зобов'язання за кредитним договором [PERSON] не надсилав. Таким чином, оскільки позивачкою не була отримана вимога банка про необхідність погашення боргу, апеляційний суд вважає, що нотаріусу не були надані всі необхідні документи для вчинення виконавчого напису, а тому цей напис вчинено неправомірно без дотриманням вимог діючого законодавства. Між тим, 22 квітня 2011 року відбулися прилюдні торги з реалізації зазначеного вбудованого приміщення переможцем яких стала [PERSON] та яка 26 листопада 2012 року отримала свідоцтво про право власності на це приміщення (а.с. 71, 72, 241, 242). Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що оскільки виконавчий напис на час звернення позивачки до суду вже був реалізований шляхом проведення прилюдних торгів, вона обрала неналежний спосіб захисту свого права заявивши позовні вимоги про визнання виконавчого напису нотаріусу таким, що не підлягає виконанню, а тому ці вимоги задоволенню не підлягають саме з цих підстав. З рішення Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 26 лютого 2013 року (а.с. 204-205) вбачається, що суд перевіряв законність прилюдних торгів з реалізації належного позивачці вбудованого приміщення лише з підстав дотримання порядку їх організації та проведення, а тому висновок суду про встановлення судовим рішенням дійсності публічних торгів є необґрунтованим, оскільки у даній справі позивачкою заявлені інші підстави недійсності торгів: їх проведення на підставі незаконного виконавчого напису нотаріусу. Відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 13 лютого 2013 року у справі № 6-174цс12, які згідно із ч. 2 ст. 214 ЦПК України є обов'язковими при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а отже, є правочином. Оскільки відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, то така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3 та 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 цього Кодексу). Підставою для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5. Про такі порушення правил проведення торгів позивачка в своїх позовних вимогах не заявляла, просила визнати ці торги недійсними через проведення їх на підставі недійсного виконавчого документу, а тому позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають. Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-95цс13, за загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно зі ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 зазначеного Кодексу не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Таким чином, апеляційний суд вважає, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 216 ЦК України щодо двосторонньої реституції, а оскільки з позовом на підставі ст. 388 ЦК України позивачка не зверталася, її позовні вимоги про застосування двосторонньої реституції до укладеного на публічних торгах договору купівлі-продажу також задоволенню не підлягають. Тому з урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду необхідно скасувати та в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити із зазначених підстав.

Outcome: partial