Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-14 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені. В обґрунтування позову вказала, що позивач в період з 02.06.2014 року по 10.06.2015 року працювала на ПАТ «Азовзагальмаш», де їй перестали виплачувати заробітну плату. 10.06.2015 року позивача було звільнено за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. Після звільнення остаточний розрахунок із позивачем проведений не був. У звязку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України просить стягнути середній заробіток за весь час затримки з наступного дня після звільнення з 11.06.2015 року по день винесення рішення судом із розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 72,30 грн. Позивач у судове засідання не з'явилась, позовні вимоги підтримала, в заяві зазначила про розгляд справи за її відсутності та не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач надав письмові заперечення, в яких позов визнав частково та повідомив, що згідно довідки від 24.11.2015 року заборгованість з заробітної плати перед позивачем становить 7620,59 грн. Крім того згідно табелю обліку робочого часу в день звільнення 10.06.2015 року позивач не працював (цей день у табелі відмічений літерою «М», що відповідно до листа від 24.02.2014 року вих.№529-104 є днем відсутності працівника на роботі), а тому відповідно до вимог статті 116 КЗпП України повинен був предявити відповідну вимогу про розрахунок. Позивач на адресу відповідача з вимогою про розрахунок не звертався. Ухвала суду про відкриття провадження та позовна заява надійшли до відповідача тільки 24.11.2015 року, тому розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку починається саме з 24.11.2015 року. Також відповідач погодився із розрахованим позивачем розміром середньоденної заробітної плати 72,30 грн. На підставі вказаного просив частково задовольнити позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку починаючи з 24.11.2015 року виходячи із середньоденної заробітної плати 72,30 грн. В задоволені інших позовних вимог просив відмовити. Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин, тому за наявності письмової згоди позивача суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач з 02.06.2014 року по 10.06.2015 року працювала у відповідача, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача. 10.06.2015р. позивач була звільнена з підприємства за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України. За період роботи позивача їй нараховувалась заробітна платна. Судовим наказом Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 23.09.2015 року по справі №264/6390/15-ц було стягнуто з ПАТ «Азовзагальмаш» на користь [PERSON] заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 7620,59 грн. Згідно довідки відповідача від 24.11.2015 року №238/ро-2649 станом на день видачі даної довідки розмір заборгованості по заробітній платі становить 7620,59 грн. Тобто заборгованість по заробітній платі перед позивачем погашена не була. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обовязок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок при звільненні проведений не був, що підтверджується довідкою та письмовими поясненнями відповідача. Одночасно з цим, судом також було встановлено, що позивач в день свого звільнення 10.06.2015 року не працював, що підтверджується табелем обліку робочого часу, де в графі за 10 червня 2015 року стоїть позначка «М», яка відповідно до листа ПАТ «Азовзагальмаш» від 24.02.2014 року вих.№529-104 є днем відсутності працівника на роботі. Крім цього в червні 2015 року до дня звільнення позивач перебував на лікарняному (був тимчасово непрацездатним), що також підтверджується графіком роботи та розрахунковим листом за червень 2015 року. В такому випадку відповідно до вимог статті 116 КЗпП України позивач мав обовязок предявити до відповідача вимогу про проведення остаточного розрахунку. Відповідно до змісту статті 116 КЗпП України обовязок працівника звернутися до працедавця із вимогою про здійснення остаточного розрахунку виникає у випадку, якщо працівник в день звільнення не працював. При цьому суд зауважує, що наведена норма не виділяє окремо причин невиконання трудових обовязків працівником в день його звільнення. Такими причинами серед інших можуть бути простій підприємства або перебування працівника на лікарняному (тимчасова непрацездатність). Отже перебування підприємства в режимі простою або тимчасова непрацездатність працівника та не виконання позивачем роботи у даний час, а саме в день свого звільнення, є тим випадком коли, працівник згідно статті 116 КЗпП України має додатково предявити вимогу про розрахунок і лише після предявлення такої вимоги про розрахунок у працедавця виникає обовязок його проведення та можлива відповідальність за статтею 117 КЗпП України. Позивач не надав до суду доказів того, що він звертався із заявою до відповідача про виплату йому суми заборгованості по заробітній платі, а тому такою вимогою про розрахунок слід вважати звернення позивачем 23.09.2015 року до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, яка мається в матеріалах справи. Тому не пізніше ніж 24.09.2015 року відповідач мав провести остаточний розрахунок, чого виконано не було. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За таких обставин з урахуванням положень ст.ст.116, 117 КЗпП України, позивач має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на наступний день після видачі судового наказу, тобто з 24.09.2015 року по день винесення рішення суду. При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно ч.3 п. 3 вказаного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивачем був наданий до суду власний розрахунок середньоденної заробітної плати за останні два календарних місяці роботи, що передували дню звільненню. Згідно розрахунку наведеного позивачем в позові розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 72,30 грн., що відповідає передбаченому Порядку та підтверджується відповідачем. За даними представленого відповідачем графіку роботи №4 для працюючих в безперервному режимі з тривалістю змін 7,67 годин (7 годин 40 хв) на 2015 рік середньостатистична кількість робочих днів за період з 24.09.2015р. по 15.12.2015р. складає 63 дні. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 24.09.2015р. по 15.12.2015р. складає 4 554,90 грн. (63 дні х 72,30 грн.). Законних підстав, передбачених статтею 117 КЗпП України, для зменшення сум середнього заробітку у суду не має, оскільки відсутній спір між сторонами про розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем. За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 4 554,90 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 487,20 гривень.

Outcome: partial