Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-07 00:00:00

У липні 2016 року позивач звернувся до суду із зазначеним вище позовом. В обґрунтування позову позивач послався на те, що 21 квітня 2016 року між ним та ТОВ «Прогрес» був укладений договір купівлі-продажу посівів, який був нотаріально посвідчений та внесений до реєстру правочинів за № 1396. Відповідно до п.1.3 договору право власності на придбані посіви та вирощений з них врожай у нього виникло з моменту підписання акту приймання-передачі, який був підписаний сторонами 26 квітня 2016 року. Разом з тим, право власності продавця на посіви в момент укладення договору відповідно до п.1.2 договору підтверджена балансовою довідкою продавця та довідкою Приазовської селищної ради. Відповідно до п.1.6 договору відсутність заборони відчуження предмету договору (посівів) підтверджена витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 49453446 від 21.04.2016 року. Виходячи з викладеного вважає себе належним власником придбаних посівів та вирощеного з них врожаю з 26 квітня 2016 року і ці обставини підтверджуються належними документами: нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу посівів та актом приймання-передачі посівів. 04 липня 2016 року йому стало відомо, що відносно ТОВ «Прогрес» відкрите виконавче провадження. У зв'язку з цим він звернувся до директора ТОВ «Прогрес», який на його прохання з метою уникнення непорозумінь з державною виконавчою службою офіційно повідомив ВДВС про те, що посіви сільськогосподарських культур належать тільки йому, а не боржнику (лист № 64 від 01.07.2016 року, отриманий Приазовським районним ВДВС 04.07.2016 року) та надав копію договору купівлі-продажу посівів. Не дивлячись на зазначені обставини та на те, що начальник Приазовського районного ВДВС достовірно знав про належність йому посівів сільськогосподарських культур за договором від 21.04.2016 року, який був йому наданий також і ним оригінали для ознайомлення 05.07.2016 року, дав вказівку державному виконавцю Бабак Х.А., яка 06.07.2016 року винесла постанову про арешт майна боржника (ТОВ «Прогрес») та оголошення заборони його відчуження ВП № 50886293. Вказаною постановою накладений арешт саме на належні йому на праві власності посіви, зазначені в договорі купівлі-продажу від 21.04.2016 року. Однак, в постанові державним виконавцем без жодних правових підстав зазначено, що арештовані посіви належать боржнику. Вказані дії посадових осіб Приазовського районного ВДВС вважає незаконними, оскільки відповідно до ст.57 ЗУ «Про виконавче провадження» для забезпечення виконання рішення застосовується арешт майна боржника. Тобто, до майна, яке не належить боржнику, арешт не може бути застосований. При винесенні постанови ВП № 50886293 посадовим особам Приазовського районного ВДВС було відомо не тільки про те, що арештоване майно не належить боржнику, а й достовірно було відомо про те, що майно належить йому на підставі наданих документів. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. У разі прийняття судом рішення про звільнення майна з-під арешту або сплати боржником повної суми боргу за виконавчим документом до реалізації арештованого майна боржника, майно звільняється з-під арешту за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про звільнення майна з-під арешту надсилається боржнику та до органу (установи), якому була надіслана постанова про накладення арешту на майно боржника на виконання. Оскільки його право власності на арештоване майно і так підтверджене відповідними документами, тому вимога про визнання права власності на майно ним не заявлена. Тому просив суд звільнити з-під арешту, накладеного державним виконавцем Приазовського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізької області Бабак Х.А., майнові права на майбутній врожай сільськогосподарських культур 2016 року на земельних ділянках: - пшениця озима площею 149,41 га (поле № 2, № 3, № 11, № 16, № 18 згідно Плану посіву озимих та ярових культур); - насіння гірчиці площею 108,00 га (поле № 7, № 20 згідно Плану посіву озимих та ярових культур); - горох площею 97,96 га (поле № 15 згідно Плану посіву озимих та ярових культур); - насіння соняшнику площею 319,23 га (поле № 6, № 14, № 19, № 23 згідно Плану посіву озимих та ярових культур); - ячмінь площею 108,36 га (поле № 4, № 5 згідно Плану посіву озимих та ярових культур); - просо площею 282,5639 га (поле № 1, № 8, № 9, № 10, № 12, № 13, № 17, № 21, № 22 згідно Плану посіву озимих та ярових культур). Позивач [PERSON] в судове засідання не прибув, хоча належним чином був сповіщений про день і час слухання справи. Представник позивача адвокат Ковальов Д.В. підтримав позов та просив його задовольнити, пославшись на ті підставі, які викладені в позовній заяві. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» проти позову не заперечував, пославшись на те, що договір купівлі продажу посівів від 21.04.2016 року був укладений та виконаний, тому ТОВ «Прогресс» ніякого відношення до майна немає, у зв'язку з тим, що воно товариству не належить, воно є чужим та передано покупцю. Представник відповідача Командитного товариства «Желєв С.С. і компанія »Комиш - Зорянського елеватора» проти задоволення позовних вимог заперечував в обґрунтування чого надав суду письмові заперечення проти позову. Представник третьої особи Приазовського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізької області заперечував проти позову, мотивуючи тим, що рішення Господарського суду Запорізької області від 21.08.2015 року боржник ТОВ »Прогресс» не виконав, тому немає підстав щодо звільнення майна з-під арешту. Під час розгляду справи Командитне товариство «Желєв С.С. і компанія »Комиш - Зорянського елеватора» до початку розгляду по суті звернувся із зустрічним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес», [PERSON], третя особа: Приазовський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізької області про визнання правочину недійсним та вважає зазначений договір є фіктивним правочином, вчиненим між ТОВ «Прогрес» та [PERSON] з метою приховання майна ТОВ «Прогрес» від арешту та опису з наступних підстав: Так, рішенням господарського суду Запорізької області від 10.08.2015 року стягнуто з ТОВ «Прогрес» на користь Командитного товариства «Желєв С.С. і компанія »Комиш - Зорянського елеватора»суму відсотків у розмірі 1474200,00 грн., втрати від інфляції у суму 687 051,08 грн., 43225,02 судового збору. До теперішнього часу боржник не розрахувався в добровільному порядку. На виконання рішення виданий наказ господарського суду Запорізької області від 21.08.2015 року, який переданий на виконання і 20.04.2016 року відкрите виконавче провадження за зазначеним наказом. На тепер у боржника мається на полях вищезазначена сільськогосподарська продукція. Стягувач 01.07.2016 року звернувся до ДВС з клопотанням про арешт майна. Постановою Приазовського ВДВС 06.07.2016 року накладено арешт на майнові права та майбутній врожай. Предметом договору купівлі-продажу посівів від 21.04.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом є виключно посіви сільськогосподарських культур. Однак вважає, що посіви є незавершеним виробництвом, яке обліковується на 23 ст. балансу сільськогосподарських підприємств і є невід'ємною частиною орендованої земельної ділянки. Таким чином передати у власність посіви без передачі права користування земельною ділянкою неможливо. Передати право користування земельною ділянкою можливо шляхом укладання договору суборенди земельної ділянки згідно ст.7 Закону України «Про оренду землі» або шляхом відчуження права користування земельної ділянки згідно ст..411 ЦК України у випадках ст.6,8-1Закону України «Про оренду землі». В обох випадках перехід права землекористування відбувається за згодою орендодавця і підлягає державній реєстрації. Однак оспорюваний договір не містить положень про передачу земельних ділянок у встановлений законодавством спосіб. Відповідно до ч.3 ст.331 ЦК України ТОВ «Прогрес»( при умові наявності посівів на дату продажу)міг бути тільки власником насіння, витраченого дизельного палива, сільськогосподарських робіт по посіву. Однак ці речі також не є предметом договору купівлі-продажу від 21.04.2016 року. ТОВ »Прогрес» не надано балансів нотаріусу при посвідченні договору, в яких було в наявності незавершене виробництво на обліку ст.23 балансу. Також відсутні статистичні Ф-37 сг ( місячні про посів культур). Це свідчить про відсутність значної частини посівів на момент укладання договору. Розрахунки між сторонами ТОВ «Прогрес» та [PERSON] не проводились відповідно до п.2.2,де зазначено про зарахування вартості посівів у сумі 1136662,71 грн. в рахунок виконання рішення Приазовського районного суду. Відповідно до вимог Податкового кодексу України при відсутності зазначення суми ПДВ від суми продажу в податковій декларації ТОВ «Прогрес» за квітень 2016 року свідчить про фіктивність взаєморозрахунків між сторонами. Тобто єдиною метою укладання цього правочину є бажання уникнути відповідальності за прийнятим рішенням суду перед КТ «Желєв СС. І компанія Комиш-Зорянського елеватора». [PERSON]І 06.07.2016 року скосив вже 40 га пшениці, а боржник ТОВ «Прогрес» також є особою, яка має багато боргів і немає власного майна і незважаючи на постанову ДВС Приазовського РУЮ від 13.06.16 року про розшук майна боржника до теперішнього часу нічого не знайдено. Тобто умисел обох відповідачів є скористатись врожаєм без бажання розрахуватися з іншими кредиторами. Тому просить суд відповідно до ст. 234 ЦК України визнати недійсним договір купівлі-продажу посівів, укладений між ТОВ »Прогрес» та [PERSON] 21.04.2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Чудською О.О., р. № 1396 з актом приймання-передачі посівів від 26.04.2016 року. Представник відповідача ТОВ «Прогрес» проти зустрічного позову заперечував мотивуючи тим, що договір був укладений для досягнення певної господарської мети для передачі майна покупцю в рахунок часткового погашення боргу. Представник відповідача [PERSON] адвокат Ковальов Д.В. проти зустрічного позову заперечував пославшись на те, що викладені позивачем обставин щодо предмету оспорюваного договору купівлі - продажу не відповідають умовам самого договору та фактичним обставинам справи. Пунктом 1.2 договору за цим договором покупець отримує у власність від продавця посіви, засіяні з майбутнім врожаєм. А відповідно до п.1.3 договору покупець стає власником посівів та вирощеного з них врожаю, а також несе пов'язані з цим ризики (втрати, пошкодження) із моменту підписання сторонами акта приймання-передачі посівів. Після приймання-передачі посівів покупець самостійно здійснює необхідні технологічні операції щодо подальшого вирощування посівів, збору вирощеного врожаю і його реалізації Відповідно до ч.ч.1,2 ст.656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладання договору або буде створений( придбаний, набутий)продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовується загальні положення при купівлі-продаж, якщо не випливає із змісту або характеру цих прав. Таким чином, предмет договору визначений сторонами як посіви та вирощений з них в майбутньому врожай, що повністю відповідає вимогам чинного законодавства. Розрахунок за придбаний товар здійснений сторонами відповідно до положень ст.601 ЦК України, про що зазначено в п.2.2 договору. Посилання позивача на відсутність визначення в ціні товару сум ПДВ жодним чином не може свідчити про фіктивність правочину, по-перше, [PERSON] не є платником ПДВ взагалі. По-друге, ТОВ «Прогрес» є сільськогосподарським виробником та використовую спеціальний режим сплати ПДВ.У будь-якому випадку, навіть за умови невірності розрахунків чи сплати ПДВ ця обставина може свідчити тільки про порушення ТОВ «Прогрес» податкового законодавства в частині правильності нарахування чи сплати певного виду податку, однак жодним чином не може бути підставою недійсності правочину. Відповідно до ч.1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин,який вчинено без наміру створення правових наслідків. Правовими наслідками договору купівлі-продажу є отримання покупцем товару у власність та отримання продавцем плати за товар. Правові наслідки правочину сторонами досягнуті, [PERSON] отримав товар у власність, а ТОВ «Прогрес» отримало плату за товар відповідно до п.2.2договору.Правові наслідки оспорюваного правочину сторонами досягнуті і жодним доказом ці обставини не спростовані. Крім того представник відповідача [PERSON] адвокат Ковальов Д.В. добавив про те, що у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. За оспорюваним договором купівлі-продажу майно передане покупцю відповідно акту приймання-передачі від 26.04.2016 року і тому [PERSON] захищає своє право на володіння, користування та розпорядження отриманим за договором майном в судовому порядку. Представник третьої особи Приазовського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізької області проти зустрічного позову не заперечував зазначивши, що договір купівлі-продажу посівів від 21.04.2016 року був укладений після відкриття провадження 20.04.2016 року. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи встановив наступні фактичні обставини: Згідно договору купівлі-продажу посівів від 21 квітня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області, зареєстровано в реєстрі за № 1396 з урахуванням плану посівів озимих та ярових культур (а.с.8-12) видно, що [PERSON] отримує у власність посіви, засіяні, з майбутнім врожаєм 2016 року; Згідно з актом приймання-передачі посівів сільськогосподарських культур по договору купівлі-продажу б/н від 21.04.2016 року, ТОВ «Прогресс» в особі директора Тарана С.В. передав, а [PERSON] прийняв посіви сільськогосподарських культур і стає їх власником з моменту підписання Сторонами Акту приймання - передачі, а саме з 26.04.2016 року (а.с.13); Згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія ВП № 48489862 від 06.07.2016 року ( а.с.16-17) видно, що державним виконавцем ДВС Приазовського РУЮ Бабак Х.А. при примусовому виконанні документу, а саме наказу № 908/4292/15,виданого21.08.2015 року Господарським судом Запорізької області щодо стягнення з ТОВ «Прогрес» на користь КТ «Желєв С.С. і компанія Комиш -Зорянського елеватора» заборгованості в розмірі 2204476,10 гривень, накладено арешт на майнові права та майбутній врожай сільськогосподарських культур 2016 року на земельних ділянках що належить боржнику ТОВ «Прогрес» у межах суми звернення стягнення 3298241,20гривень, а також заборонено користуватись боржнику вищезазначеними земельними ділянками та здійснювати відчуження врожаю сільськогосподарських культур 2016 року, що належить ТОВ «Прогресс». Позивач [PERSON] вважає себе власником посівів сільськогосподарських культур, засіяні, з майбутнім врожаєм, тому просив зняти арешт на майнові права та майбутній врожай сільськогосподарських культур 2016 року на земельних ділянках. При розгляді даного позову слід керуватися нормами цивільного кодексу України. Спори про право цивільне, пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15,16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа. Відповідно до статті 41 Конституції України, частини 1 статті 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. ч.1 статті 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За частиною 1 статті 60 Закону України «про виконавче провадження та роз'яснень наданих у п.16 постанови Пленуму Верховного суду України від 26.12.2003 року № 14«Про практику розгляду судам скарг надії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на це майно і про зняття з нього арешту. Отже позивач має доказати належними і допустимими доказами, що арештоване майно належить саме йому ,а не боржнику. Оскільки право власності на арештоване майно і так підтверджене відповідними документами вимога про визнання права власності на майно позивачем не заявлена. Згідно роз'яснень, викладених в п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 27.08.1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описано майно або на праві володіння ним. У п.16 постанови Пленуму ВСУ від 26.12.2003 року № 14»Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» також зазначено, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна ,на яке накладено арешт, вирішується шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. У п.2 постанови № 5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року «Про практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику. Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках-особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. А у п.8 даної постанови зазначено, якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна. Згідно до п.1.3 договору право власності на придбані посіви та вирощений з них врожай у [PERSON] виникло з моменту підписання акту приймання-передачі, який був підписаний сторонами 26 квітня 2016 року. Таким чином, [PERSON] правомірно набув право власності на посіви, засіяні, з майбутнім врожаєм 2016 року. Наявність у матеріалах справи договору купівлі-продажу посівів від 21.04.2016 року, підписаний між позивачем [PERSON] та ТОВ «Прогрес» в особі директора Тарана С.В., а також акта приймання-передачі посівів по договору від 26.04.2016 року, який також підписаний сторонами, свідчить про обґрунтованість заявлених позивачем вимог. Крім того, укладаючи 21.04.2016 року договір купівлі-продажу посівів, [PERSON] мав всі підстави розпорядитися належним їм майном, оскільки арешт на майнові права та майбутній врожай сільськогосподарських культур 2016 року був накладений пізніше - 06.07.2016 року постановою державного виконавця. Із витягу Державного реєстру обтяжень рухомого майна (а.с.104-105) видно, що арешт рухомого майна ТОВ «Прогрес» зареєстровано - 10.05.2016 року на підставі постанови державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 28.04.2016 року щодо виконання наказу господарського суду Запорізької області від 21.08.2015 року про стягнення з ТОВ «Прогресс» на користь КТ «Желєв С.С. і компанія «Комиш-Зорянського елеватора» боргу в розмірі 2204476,10 гривень. З цього вбачається, що дані дії проведені також після укладання договору купівлі-продажу посівів та підписання акту приймання - передачі. Тому, з урахуванням викладеного суд вважає, що позов [PERSON] про звільнення майна з-під арешту є обґрунтований і підлягає задоволенню. частиною 1 статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно частин 1,3,5,6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини 1 статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Пунктом 2 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. №9 для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Представник позивача КТ «Желєв С.С. і компанія Комиш -Зорянського елеватора», який звертається до суду за зустрічним позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Позивач, заявляючи вимоги за зустрічним позовом про визнання договору купівлі-продажу посівів недійсним, зазначив підстави до ст. 234 ЦК України, вважаючи договір фіктивним. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що зустрічний позов щодо вимог про визнання договору купівлі-продажу посівів недійсним з підстав його фіктивності, то такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки ні позивачем, ні його представником за зустрічним позовом не надані суду належних доказів того, що договір купівлі-продажу посівів був вчинений сторонами без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином. Правові наслідки оспорюваного правочину сторонами досягнуті і жодним доказом ці обставини ними не спростовані, тому доводи викладені представником КТ «Желєв С.С. і компанія Комиш-Зорянського елеватора»є неспроможними, оскільки ні є належними доказами по зустрічному позову про визнання правочину недійсним. Крім того позивач за зустрічним позовом не навів підстави про визнання акту приймання - передачі посівів недійсним, не зазначив мотиви його оскарження. В самому акті не зазначені підстави його оскарження. Даний акт є складовою частиною договору від 21.04.2016 року і через те, що суд не вбачає підстав щодо визнання недійсним договору купівлі -продажу посівів від 21.04.2016 року, а так і відсутні підстави щодо визнання акту недійсним. Враховуючи п.24 постанови ПВСУ від 06.11.2009 року, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може біти кваліфікований як фіктивний, а матеріалами цивільної справи підтверджено, що за оспорюваним договором купівлі-продажу майно передано покупцю на підставі акту приймання-передачі від 26.04.2016року,тому відсутні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу посівів від 21.04.2016 року відповідно до статті 234 ЦК України. Посилання представника позивача за зустрічним позовом про те, що предмет договору посіви (майно) та предмет опису на майнові права та майбутній врожай між собою різні, а саме майно це не майнові права суд не приймає до уваги, оскільки під майном згідно з ч.1 ст.190 ЦК України вважаються і майнові права. На підставі викладеного,

Outcome: approved