Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] пред'явила позов до ТОВ «Зернопродукт-Липівка» с. Липівка, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог відділ Держгеокадастру у Томашпільському районі, про визнання недійсним договору оренди та витребування з незаконного володіння земельної ділянки. Свій позов обгрунтувала тим, що 6 березня 2006 року між сторонами було укладено договір оренди належної позивачу на підставі державного акту про право власності на землю серії [NUMBER] виданого 28 лютого 2003 року Томашпільською районною державною адміністрацією земельної ділянки площею 1,8235 га розташованої на території Липівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області. Зазначений договір суперечить вимогам закону і підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених ст. 203, 215 ЦК України, оскільки укладений від імені позивача іншою не уповноваженою на те особою, підписаний не позивачем, а іншою особою. В зв'язку з чим вимушена звернутися до суду, який просить ухвалити рішення про визання недійсним договору оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 1,8235 га, що знаходиться на території Липівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, належної позивачу на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 28 лютого 2003 року Томашпільською районною державною адміністрацією Вінницької області, укладеного 20.08.2009 року між позивачем та ТОВ «Зернопродукт-Липівка» с. Липівка, зареєстрований у Вінницькій регіональній філії центру ДЗК 01 квітня 2006 року. В подальшому при розгляді справи, позивач уточнила, що договір укладено 6 березня 2006 року, в прохальній частині позовної заяви номер та дата договору від 28 лютого 2003 року вказані помилково, тому просила визнати недійсним договір оренди від 6 березня 2006 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовну заяву підтримала, посилаючись на обставини зазначені у ній. Вказала, що працювала в ТОВ «Зернопродукт-Липівка» с. Липівка з 2013 року по 2016 рік на посадах прибиральниці та завідуючої складом. Пояснила, що була домовленість з керівником підприємства, про те що її приймуть на роботу, в свою чергу відповідач буде користуватися земельною ділянкою [PERSON] Орендну плату отримувала. Що саме було укладено письмовий договір оренди вона дізналася у 2016 році, а саме тоді, коли після звільнення вирішила забрати земельну ділянку. Представник відповідача Рогатюк Н.В. в судовому засідані позов не визнала, просила відмовити в задоволенні позову із застоуваням трирічної позовної давності. Вважає що позивач знала про договір оренди, оскільки працювала у ТОВ «Зернопродукт-Липівка» с. Липівка три роки. Представник третьої особи Боднар М.В. в судове засідання не з'явився по невідомим суду причинам, про час та місце розгляду справи його було повідомлено завчасно та належним чином. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно ст. 18 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на час укладення сторонами договору оренди землі) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ст. 203 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вимогами частин першої- третьої, п»ятої та щостої ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства , а також інтересам держави і суспільства , його моральним засадам, особа, яка вчиняє право чин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; право чин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків , що обумовлені ним; право чин, що вчиняється батьками ( усиновлювачами) , не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх , неповнолітніх чи працездатних дітей. Згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. За змістом абз. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 28 лютого 2003 року Томашпільською районною державною адміністрацією Вінницької області, належить земельна ділянка площею 1,8235 га, розташована на території Липівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 4). Згідно договору оренди землі № 664/2006-Л-Т-В від 06 березня 2006 року [PERSON] передала земельну ділянку в оренду ТОВ «Зернопродукт-Липівка» (а.с. 7-8). Відповідно до п. 8. договору оренди землі, договір укладено на п'ятнадцять років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за десять днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (а.с. 8). Умовами вказаного договору, зокрема п.п. 8, 9 визначено, що договір укладено на п»ятнадцять років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за десять днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. [PERSON] заявлено вимогу про визнання недійсним укладеного між нею та відповідачем договору оренди землі та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, з посиланням на те, що спірний договір укладений від її імені іншою особою та не був нею підписаний особисто. Так, згідно висновку експертів Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судово-технічної та почеркознавчої експертизи № 514/515/17-21 від 07 березня 2017 року підпис від імені [PERSON] в договорі оренди землі № 664/2006-Л-Т-В від 06 березня 2006 року в графі «Орендодавець: та акті приймання передачі об»єкта оренди (без зазначення дати ) в графі «Від Орендодавця» виконані рукописним способом кульковою ручкою, без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів. Підписи, від імені [PERSON], в договорі оренди землі № 664/2006-Л-Т-В від 06 березня 2006 року в графі «Орендодавець:» та акті приймання передачі об»єкта оренди (без зазначення дати) в графі «Від Орендодавця» - виконані не [PERSON], а іншою особою. (а.с. 72-74 ). Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] не підписувала спірний договір оренди землі № 664/2006-Л-Т-В від 06 березня 2006 року. Однак при розгляді справи представником ТОВ «Зернопродукт - Липівка» було подано клопотання про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що позивач після укладення договору щороку отримувала орендну плату за користування її земельної ділянки, заперечень з приводу цього не мала. 15.06.2013 року [PERSON] була прийнята на роботу в ТОВ «Зернопродукт - Липівка» на посаду прибиральника службових приміщень. З 26.06.2013 року переведена на посаду завідуючої складом. До її обов»язків входило видача орендної плати, ведення відповідної документації. Таким чином, працюючи в ТОВ «Зернопродукт - Липівка», виконуючи безпосередньо обов»язки, що пов»язані з виконанням договорів оренди землі між громадянами і товариством, позивач неодноразово мала можливість ознайомитись з договором оренди, який вона уклала з ТОВ «Зернопродукт- Липівка». Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи та не заперечуються самими сторонами, зокрема щодо виплати орендної плати та роботи позивача в ТОВ «Зернопродукт - Липівка». Так, згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права в межах строку позовної давності. Згідно ст. 257 ЦК України, передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права про особу, яка його порушила. Частинами 3 та 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-2469 цс16 від 16.11.2016 року зазначено, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людиним і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція, якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції ( пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази які вже можливо втратили достовірність і повноту із плином часу ( ( пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та іншів прти Сполученого Королівства» пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач [PERSON] повина також довести той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом України при розгляді справи №6-17цс17 від 22.02.2017 року. [PERSON] отримувала орендну плату за договором оренди і дана обставина не заперечувалась позивачем в судовому засіданні. Крім того, позивач працювала в ТОВ «Зернопродукт- Липівка» с. Липівка на посаді завідуючої складом, до обов»язків якої входило видача орендної плати, ведення відповідної документації, тому суд вважає, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду. Позивачем не надано будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вона не знала та не могла дізнатися пр порушенн свого цивільного права, тоді як згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тому [PERSON] слід відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності. Також суд звертає увагу на те, що вимога про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння є похідною від вимог про визнання договору оренди недійсним. Оскільки позивачу відмовлено у вимозі про визнання договору оренди недійсним з підстав пропуску строку позовної давності, вимога про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння з тих самих причин задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed