Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-10 00:00:00

У липні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] зазначила, що 06 липня 2016 року між сторонами укладено усний договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти, які позичальник зобов`язувався повернути до 06 липня 2017 року, що підтверджується розпискою. Посилаючись на те, що зобов`язання за договором відповідач не виконав у встановлений строк, грошові кошти не повернув, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь 2600 євро та 200 доларів США, 3 % річних в розмірі 234 євро 10 євроцентів та 18 доларів США 01 цент. Відзив від відповідача не надходив. Ухвалою суду від 28 липня 2020 року провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження. 09 вересня 2020 року на виконання вимог ухвали суду від 28 липня 2020 року [PERSON] надано суду оригінал розписки від 06 липня 2016 року. 11 вересня 2020 року ухвалою суду постановлено розглядати справу в заочному порядку. Позивач надала до суду заяву, вказуючи, що позовні вимоги підтримує та просить справу розглянути у її відсутність, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не прибув, про слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомляв. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів та ухвалити рішення в заочному порядку. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 06 липня 2016 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 2600 (дві тисячі шістсот) євро та 200 (двісті) доларів США, які зобов`язався повернути до 06 липня 2017 року, що підтверджується оригіналом розписки, наданої позивачем (а.с. 24). Відповідач свої зобов`язання щодо повернення коштів не виконав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За нормами ч. 1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02 липня 2014 року при розгляді цивільної справи №6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.ст.525,526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Стаття 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 № 464/3790/16-ц. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення, тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Ч. 3 ст.12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Виходячи зі встановлених обставин та наявних у справі доказів, суд вважає, що розписка [PERSON] про отримання коштів від позивача, власноручне написання та підписання якої ніким не заперечується, як борговий документ, свідчить про існування між сторонами договірних відносин, а також підтверджує факт укладення договору і засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Наявність у позивача оригіналу вказаного боргового документа є належним та допустимим доказом як факту отримання відповідачем грошових коштів та його волевиявлення у строк до 06 липня 2017 року повернути борг, так і невиконання відповідачем даного боргового зобов`язання. З детального аналізу змісту боргової розписки від 06 липня 2016 року вбачається, що при її складанні сторонами було дотримано всіх істотних умов, а саме зазначено дату її складання, прізвища, ім`я і по-батькові сторін, валюту позики, підтвердження укладання договору позики, підпис відповідача. Оскільки відповідач не виконав умови договору у встановлений ним строк, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики, що становить 2600 євро та 200 доларів США. Зважаючи на те, що відповідач [PERSON] за умовами договору зобов`язувався сплатити суму боргу до 06 липня 2017 року включно, але станом на 06 липня 2020 року борг не повернув, то позивач має право на стягнення 3% річних від простроченої суми за 1096 днів прострочки, що становить 234 євро 10 євроцентів та 18 доларів США 01 цент, та підтверджується наданим [PERSON] розрахунком (а.с. 6-7). З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи вищевикладене, з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений нею судовий збір в розмірі 923 грн. 83 коп.

Outcome: approved