Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову зазначає, що 27.05.2018 року між нею та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого вона надала у борг грошові кошти у розмірі 2 200 доларів США, що еквівалентно 57 596 грн. 00 коп. зі строком повернення до 27.06.2018 року, про що свідчить розписка [PERSON] про отримання вказаної суми. Оскільки [PERSON] ухиляється від повернення коштів, [PERSON] просить суд стягнути на її користь з відповідача заборгованість у розмірі 57 596 грн. 00 коп. та 1 727 грн. 88 коп. - три проценти річних. У судовому засіданні позивачка вимоги позовної заяви підтримала, просила позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що кошти в борг у позивачки, яка приходилася йому тещею, брав для придбання автомобілю, який у подальшому мав намір продати, однак був обманутий. Крім того, вважає, що не зобов`язаний повертати позичені кошти оскільки за власний рахунок зробив ремонт і облаштував квартиру в якій проживає позивачка та його колишня дружина. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Судом установлено, що 27.06.2018 року між сторонами укладено договір позики, згідно якого [PERSON] надано [PERSON] у позику грошові кошти у розмірі 2 200 доларів США, які останній зобов`язувався повернути у строк один місяць з дня підписання договору. Позивачка [PERSON] виконала взяті на себе зобов`язання і надала відповідачу [PERSON] в борг зазначену суму коштів, про що свідчить розписка від 27.06.2018 року (а.с. 4). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики, одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи, що у судовому засіданні установлено те, що [PERSON] не виконав взяте на себе зобов`язання за укладеним із [PERSON] договором позики та не повернув взяті у борг грошові кошти, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову в межах порушених вимог та стягнення з відповідача 57 596 грн. 00 коп. заборгованості за договором позики у національній валюті України за офіційним курсом НБУ на день укладення договору, що становив 26 грн. 18 коп. (2 200 доларів США х 26 грн. 18 коп.) та 1 652 грн. 14 коп. - три проценти річних, які підлягають розрахунку з дня прострочення виконання зобов`язання, а саме з 28.07.2018 року по 11.07.2019 року згідно позовних вимог [PERSON] (3% х 349/365 х 57 596 грн.). При цьому, при вирішенні справи суд не бере до уваги доводи відповідача, оскільки вони не стосуються спору, що виник між сторонами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial