Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-07 00:00:00

У липні 2016 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 17.12.2014 року між ним та відповідачем було укладено договір безпроцентної фінансової допомоги на зворотній основі (договір позики). Відповідно до умов вказаного договору та складеної на його підставі розписки, відповідач отримав позику в сумі 179879,46 грн., що на момент укладення договору відповідно до офіційного курсу НБУ становило 11400 доларів США. У вказаному договорі сторони погодили строк повернення позики на протязі шести календарних місяців, а саме до 01.07.2015 року та вказаний строк не продовжувався, при цьому розмір грошових коштів, що підлягав поверненню у гривнях повинен був відповідати розміру наданої позики, зазначеному у доларах США. Вказував на те, що відповідач належним чином своїх зобовязань за договором не виконав та у встановлений строк позику не повернув, а тому з урахуванням офіційного курсу НБУ на момент звернення з даним позовом до суду, за ним рахувалась заборгованість у розмірі 283838,34 грн. Крім того, у звязку з порушенням боржником взятих на себе зобовязань, останній повинен нести відповідальність встановлену законом та повернути суму боргу з урахуванням 3% річних та інфляційних за період з 02.07.2015 року по 24.06.2016 року відповідно до проведеного ним розрахунку штрафних санкцій, що долучений до матеріалів позовної заяви. В ході судового розгляду справи позивач зменшив розмір позовних вимог та просив стягнути з [PERSON] на його користь 258317,60 грн. (двісті пятдесят вісім тисяч триста сімнадцять грн. 60 коп.) основного боргу, 3 % річних в сумі\~ 5293,00 грн. (пять тисяч двісті девяносто три грн.),\~\~ інфляційні в розмірі\~ 12783 грн. (дванадцять тисяч сімсот вісімдесят три\~ грн.), а також судовий збір в сумі 3019,14 грн. В судове засідання позивач не зявився, хоча повідомлявся судом про час та місце розгляду справи. В його інтересах діяла представник, яка в судовому засіданні позов підтримала в редакції зменшених позовних вимог та просила задовольнити з підстав зазначених у ньому. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги в редакції заяви про їх зменшення визнав та не заперечував проти задоволення позову, підтвердивши факт наявності у нього заборгованості перед позивачем за вище вказаним договором. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, при цьому суд приймає до уваги визнання позову відповідачем, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін та відповідає вимогам ч. 4 ст. 174 ЦПК України, яка передбачає, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.\~ Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Згідно ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вибір спосіб захисту своїх прав покладається на позивача. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Судом встановлено, що 17.11.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір безпроцентної фінансової допомоги на зворотній основі (а/с 4). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як вбачається з ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зі змісту п. 1.1, п. 2.1 вказаного договору, позикодавець [PERSON] передав у власність позичальнику [PERSON] грошові кошти в розмірі 179879,46 грн., що відповідає 11400 доларів США по курсу НБУ на момент отримання грошових коштів, а [PERSON] зобовязувався повернути позику у визначений цим договором строк. Позика надана для здійснення позичальником закупівлі макухи соєвої. За змістом ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення боргу за договором позики Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. З аналізу вище викладеного вбачається, що у разі пред'явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України \~слід встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору і його умов. У відповідності до правового висновку Верховного суду України, сформованого у постанові №6-50цс16 від 24.02.2016 року, договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Судом встановлено, що на підтвердження факту отримання грошових коштів за вказаним договором, позивач написав відповідну розписку від 17.12.2014 року (а/с 5). Так, ст. 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. У відповідності до п. 4, п. 5 укладеного між сторонами договору, строк позики розпочинається з моменту набрання чинності цим договором і становить 6 календарних місяців, але не довше ніж до 01.07.2015 року. Вказаний строк може бути продовжений за домовленістю сторін. Після закінчення строку, визначеного в п. 4.1 договору, позичальник зобовязується протягом 5 календарних днів повернути позикодавцеві позику, при цьому розмір грошових коштів, що повертаються в гривнях повинен відповідати розміру наданої позики, зазначеної в доларах США. Позика повертається шляхом видачі позикодавцеві відповідних грошових коштів готівкою. Так, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів виконання відповідачем зобовязання та повернення суми боргу у строки встановленні договором, а також того, що строк позики продовжено за домовленістю сторін. Крім того, відповідач в судовому засіданні підтвердив ту обставину, що він суму боргу позивачу у встановлені договором строки не повернув. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Крім того, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних за період з 02.07.2015 року по 24.06.2016 року, а саме 5293 грн. 3 % річних, 12783 грн. інфляційне збільшення боргу. Оскільки, цивільно-правові відносини виникли внаслідок договору, укладеного саме між позивачем та відповідачами суд вважає, що цивільно-правову відповідальність за неналежне виконання взятих на себе зобовязань повинен нести в повному обємі відповідач. У відповідно ст. до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved