Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-25 00:00:00

У липні 2020 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідачів, вимоги за яким в кінцевому варіанті сформулювала в заяві від 22.01.2021 року, та які звелися про повернення авансу за попереднім договором купівлі-продажу в розмірі 4000 доларів США, відшкодування моральної шкоди в розмірі 30 000 грн. та витрат, пов`язаних із розглядом справи. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 15.03.2019 року між сторонами було укладено та підписано в простій письмовій формі попередній договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 109,0 кв.м., що розташований за адресою [ADDRESS] та двох земельних ділянок: площею 0,1000 га, кадастровий номер: 3223110100:01:052:0036, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку; площею 0,040 га кадастровий номер 3223110100:01:052:____, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства. За умовами даного договору сторони зобов`язувались в термін до 01.04.2019 року заключити договір купівлі-продажу зазначених об`єктів. Позивач особисто передала кошти в розмірі 4000,00 Доларів США. [PERSON] 27.03.2019 року приватним нотаріусом була складена та посвідчена нотаріальна заява про отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів в розмірі 30 000,00 доларів США. Однак, на момент державної реєстрації прав на житловий будинок, продавці не повідомили покупця про обставини, які унеможливлюють укладення договору купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок з підстав наявності обтяження, а саме арешту нерухомого майна, що належить [PERSON] . За вказаних обставин укладення договору купівлі-продажу не відбулося, в даний час житловий будинок проданий іншій особі. Окрім цього, позивачка вважає, що діями відповідачів їй завдана моральна шкода, оскільки після підписання попереднього договору вона розпочала здійснювати ремонті роботи в будинку, зняли старі шпалери, змінила електропроводку, замовила вікна, а згодом дізналася, що об`єкт нерухомого майна перебуває під обтяженням, неоформлена належним чином земельна ділянка, і не забажала нести ризики, пов`язані із цим ускладненням. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, зазначивши, що ремонті роботи проводилися нею із усної згоди власників, відмовилася від укладення договору із вини відповідачів, оскільки останні станом на 01.04.2019 року - дату, в яку планувалося укласти договір, не оформили належним чином спірну земельну ділянку та не скасували обтяження у вигляді арешту, накладеного в рамках виконавчого провадження. У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги уточненої позовної заяви від 22.01.2021 року. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив в повному обсязі, мотивуючи це наступним. Оглядаючи будинок позивачка зі своїми представниками ніяких зауважень в ньому не знайшли, а тому погодилась на його покупку та укладення попереднього договору. При цьому, позивачка станом на 15.03.2019 року мала інформацію, що оформлення земельної ділянки триває, обтяження у вигляді арешту накладено незаконно, і відповідачами вжиті заходи для його скасування. Відповідно до п. 4.2 попереднього договору в зв`язку із тим, що основний договір безпідставно не був укладений із вини позивачки, як покупця, за договором, сума завдатку в розмірі 4000 доларів США, передана останньою відповідачам поверненню не підлягає. Стосовно відшкодування моральної шкоди представник зазначив, що відповідачі будь якого дозволу (усного чи письмового) на проведення ремонту, перебудови будинку позивачці до укладення основного договору не надавали, в зв`язку з чим не могли спричинити із цих підстав їй моральної шкоди. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, 15 березня 2019 року між [PERSON] , [PERSON] , продавці з однією сторони, та [PERSON] , покупцем з іншої сторони, укладено попередній договір. Відповідно до п.1.1., 1.1.1., 1.1.2., 1.1.3. попереднього договору, сторони зобов`язуються в термін до 01 квітня 2019 року заключити договір купівлі-продажу будинку загальною площею 109,0 кв.м., що розташований за адресою [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 3223110100:01:052:0036, та земельної ділянки площею орієнтовно 0,040 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3223110100:01:052:____. Як вбачається з п.4.1. попереднього договору, у разі односторонньої відмови продавця від укладення основного договору, неподання ним документів, необхідних для нотаріального завірення, за наявності інших обставин, внаслідок яких основний договір не буде укладений з вини продавця, продавець зобов`язується негайно, але не пізніше 3-х днів після останнього, передбаченого для укладання основного договору, повернути сум завдатку покупцю: 4000 (чотири тисячі) доларів США і, відповідно, до ст. 571 ЦК України додатково сплатити суму у розмірі завдатку 4000 (чотири тисячі) доларів США на день укладання цього договору, 50% від якої - 2000 (дві тисячі) доларів США покупець передає фізичній особі-підприємцю [PERSON] , в якості оплати за виконані послуги. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, накладено обтяження, а саме арешт нерухомого майна, предмет обтяження - все майно власника [PERSON] станом на 01.04.2020 року. Обтяження знято шляхом внесення змін у відповідні реєстри - 04.04.2019 рік. Як вбачається з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, житловий будинок за адресою [ADDRESS] , станом на день розгляду справи, належить [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку від 01.10.2020 року. Сторонами визнаний факт отримання від [PERSON] відповідачами суми коштів за п. 4. Попереднього договору 4000 доларів США, в зв`язку з чим цей факт не підлягає доказуванню в судовому засіданні. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорення. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статтею 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна зі сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові. Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі № 296/10217/15-ц. З огляду на викладене, встановивши, що у передбачений попереднім договором строк сторони не уклали договору купівлі-продажу нерухомого майна, суд дійшов висновку про те, що платіж, переданий [PERSON] [PERSON] за попереднім договором, є авансом та підлягає поверненню власникові в розмірі 111 539,04 грн., що еквівалентно 4000,00 доларів США, незалежно від причин, за якими основний договір купівлі-продажу не укладений сторонами. Тобто, суд не з`ясовує причини не укладення основного договору, оскільки вони не мають у вказаній цивільній справі правового значення. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вказана правова позиція аналогічно висловлена в постанові Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі № 296/10217/15-ц. У своєму позові позивачка вказала, що їй завдана моральна шкода, яка полягала у душевних стражданнях, які вона зазнала у зв`язку із порушенням її законних прав та інтересів як покупця та введення її в оману щодо прихованих недоліків об`єкту нерухомості та фактичної неможливості укладення договору в зв`язку із накладеними обтяженнями на нерухоме майно, які не давали згідно умов попереднього договору в законний спосіб здійснити його відчуження. Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Враховуючи, що в судовому засіданні по-перше, представник відповідача заперечив, що відповідачі надавали згоду позивачці на проведення ремонтних робіт, зазначаючи, що це була її ініціатива, і позивачка не змогла спростувати належними та допустимими доказами його твердження; по-друге, обтяження, на яке посилається позивачка скасовані 04.04.2019 року, тобто в короткий термін (4 дня потому після запланованої дати укладення основного договору) після їх виявлення, в зв`язку з чим суд вважає, що позивачкою не доведено в судовому засіданні завдання їй моральної шкоди. Згідно ч.1 ст. 174 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, якій вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Вирішуючи питання про стягнення із відповідача витрат на правничу допомогу, суд виходить із такого. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 15 ЦПК України. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ст. 137 ЦПК України України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво суді та іншу правничу допомогу пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсаці витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до Постанови КАС Верховного суду від 17.12.2020 року в справі № 808/1849/18 від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьої особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка сама кількість часу витрачена на відповідні дії. Позивачем подано до суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, акт приймання-передачі робіт (надання послуг) від 07.10.2020 року, виконаних адвокатом за договором про надання професійної правничої (правової) допомоги, копію договору про надання професійної правничої (правової) допомоги №8 від 22.07.2020 року, копію прибуткового касового ордеру № 3 від 07.10.2020 року на 10 000,00 (десять тисяч) грн. З перелічених документів вбачається, що позивач погодив із адвокатом розмір гонорару за виконані роботи у розмірі 10 000,00 (десять тисяч) грн. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу у суді. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору. Так як позивач звільнення від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то такий підлягає стягненню солідарно з відповідачів на користь держави пропорційно до задоволеної частини позову. На підставі викладеного,

Outcome: partial