Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

у липні 2020 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд стягнути з відповдіача нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 33404 грн 40 коп. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 18.03.2020 по день ухвалення рішення по справі та судові витрати. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 02.01.2019 позивач був прийнятий на роботу в ремонтно-інстурментальний цех електрозварювального ручного зварювання четвертого розряду на підставі наказу від 29.12.2019 №31, а 17.03.2020 на підставі наказу №11 позивач був звільнений з роботи за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України, однак при звільненні відповідач не виплатив позивачу нараховану заробітну плату у розмірі 33404 грн 40 коп., крім цього позивач просив стягнути розмір середньої заробітної плати за два попердні місяці, а саме за січень та лютий 2020 р., який необхідно вирахувати із середньоденної заробітної плати, яка становить 943 грн 67 коп. 15.12.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, яким ЦПК України викладеного в новій реакції. Відповідно до п. 11 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК Українизаяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.07.2020 відкрито по справі спрощене позовне провадження (а.с. 16). 08.09.2020 відповідачем по справі подано заяву про розгляд справи у порядку загального позовного провадження із викликом сторін (а.с. 25, 26). 14.09.2020 відповідачем подано до суду відзив по справі в якому позовні вимоги визнав частково в решті просив відмовити, тобто відповідач зазначає, що ним було виплачено позивачу заробітну плату за січень 2020 р., проте у лютому 2020 р. позивачу не було виплачено заробітну плату так як останній не з`явився у липні 2020 р. за її отриманням, соціальні виплати по лікарняному листу у розмірі 5671 грн 92 коп. було виплачено позивачу 15.05.2020, але заборгованість із заробітної плати у розмірі 10937 грн 80 коп. за березень 2020 р. існує на сьогодні, оскільки позивач не з`явився для її отримання у липні 2020 р., а тому загальна сума заборгованості яку визнає відповідач складає 17784 грн 83 коп., окрім цього відповідач заперечує проти позовних вимог в частині стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки йому виплати заробітної плати при звільненні, зазначивши, що позивач відмовився подати вимогу відповідачу у відповідності до ст. 116 КЗпП України та з огляду на відмову отримати у липні 2020 р. кінцевий розрахунок по заробітній платі, а тому беручи до уваги рішення Конституційного суду у справі №1-5/2012 від 22.02.2012, предмет позову у справі №759/11462/20 щодо стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки йому виплати заробітної плати при звільненні, станом на сьогодні відсутній предмет позову, оскільки на сьогодні ще не розпочався строк позовної давності щодо звернення працівника до суду з відповідними позовними вимогами. Вивченням матеріалів встановлено, що дану справу можливо вирішити в спрощеному позовному провадженні, не призначаючи підготовче провадження в загальному позовному провадженні враховуючи положення ст. ст. 19, 274 ЦПК України, оскільки з урахуванням предмету та підстав позову, обраного позивачем способу захисту вона відноситься до справ незначної складності. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Судом встановлено, що згідно таких із трудової книжки [NUMBER] [PERSON] , [INFO] 02.01.2019був прийнятий на роботу в ремотно-інстурментальний цех електрозварювального ручного зварювання четвертого розряду на підставі наказу №29.12.2019 №31, а 17.03.2020 на підставі наказу №11 від 17.03.2020 позивач був звільнений з роботи за згодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗПП України (а.с. 10, 11). В якості доказу не сплати йому заробітної плати за період січень-лютий 2020 року позивачем надано розрахункову платіну відомість ПрАТ «Завод «Кузня на Рибальському» (а.с. 12, 13). Відповідно до ст. 49 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати. Не зважаючи за зазначену норму Закону позивачем не надано до суду довідку про заборгованість по заробітній платі на ПрАТ «Завод «Кузня на Рибальському». Проте, як вбачається платіжних відомомстей за січень 2020 р. №97 позивачу було виплачено суму у розмірі 9105 грн 72 коп., та за березень 2020 р. згідно платіжної відомості №92 позивачу 15.05.2020 було виплачено соціальну виплату у розмірі 5671 грн 92 коп. (а.с. 38, 41). При цьому згідно платіжної відомості №88 за лютий 2020 р. позивач у липні 2020 р. не отримав грошову суму у розмірі 6847 грн 03 коп., та згідно платіжної відомості №94 за березень 2020 р. позивач не отримав грошові кошти у розмірі 10937 грн 80 коп., оскільки відсутні його підписи у зазначених документах, про що свідчать їх копії (а.с. 40, 42), що в загальній сумі становить 17784 грн 83 коп. Як зазначив відповідач у своєму відзиві, позивач не звернувся до ПрАТ «Завод «Кузня на Рибальському» із вимогою у відповідності ст. 116 КЗпП України для розрахунку у встановленому законом порядку. Статтею 232 Кодексу законів про працю України визначено, що у разі порушення трудових прав працівник може безпосередньо звернутись до суду. За змістом вищезазначених правових норм, працівник, який має претензії до роботодавця щодо порушення своїх прав, має право на захист у суді. Конституційний Суд України в рішенні № 8-рп/2013 від 15.10.2013 у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, ст.ст.1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями ст.ст.1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Відповідно до ч. 3 ст. 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Заробітна плата, як зазначено в ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» та ч.1 ст. 94 КЗпП України, - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 2 КЗпП України встановлено, що право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівник має право на оплату своєї праці на підставі укладеного трудового договору (ст. 21 Закону України «Про оплату праці»). Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку; своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівника не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їхньої черговості (ст. 97 Кодексу законів про працю, ст. 15 і 24 Закону України «Про оплату праці). Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. У зв`язку з цим і угода про припинення трудового договору згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України укладається між сторонами трудового договору, якими є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, а рішення про розірвання трудового договору приймається власником або органом управління підприємства, установи, організації, який наділений такими повноваженнями. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Як зазначив Конституційний Суд України в Рішенні від 24.12.2004 №22-рп/2004, забезпечення прав і свобод потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини). Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Згідно п. 2.2. рішення Конституційного суду за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Згідно з ч. 1 ст. 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Як вбачається день фактичного розрахунку із позивачем є 16.07.2020 р., що вбачається із відповідних відомостей № 88, 94 за лютий 2020 р. та березень 2020 р., а позивач звернувся до суду 07.07.2020, а тому тримісячний строк на момент звернення до суду не розпочався. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задовленню з урахуванням визнаних позовних вимог відпвідачем по справі згідно положення ст. 206 ЦПК України. Загальна сума задоволених вимог позивача складає 17784 грн 83 коп. та з відповідачів підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 450 грн 17 коп. (17784,83 грн. х 100% : 33404 = 53 % х 840,80). Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення судовий збір на користь держави, оскільки згідно п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. У зв`язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору. Враховуючи наведене та

Outcome: partial