Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] предявив через суд цей позов на предмет усунення сумнівів в дійсності взяття у квітні 2009 року його дружиною [PERSON] на комісію купівлі за рахунок зятя [PERSON] автомобіля марки Lexus GX470, 2008 року випуску, з кузовом № JTJBT20X580170355, за ціною в 600 000 гривень з грошовим еквівалентом в доларах США на суму 75 000 з підстав безгрошовості розписки відповідача [PERSON] про одержання під звіт грошей готівкою та укладення відповідачами «про людське око» фіктивного договору комісії лише для створення видимості джерела походження коштів для оплати вартості транспортного засобу з метою ухилення від його поділу як об'єкта права спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON]. В обґрунтування підстав позову [PERSON] посилався на придбання транспортного засобу за час шлюбу за спільні кошти подружжя, і продаж автомобіля в 2012 році без письмової згоди позивача, для виправдання чого відповідачами були оформлені спірні договір і розписка не раніше 2011 року після розірвання шлюбу. Позивач з наведених у позовній заяві доводів та з урахуванням їх наступних доповнень просив визнати недійсними договір комісії і розписку, визначаючи свою заінтересованість в їх оспорюванні відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України розпорядженням спільною сумісною власністю подружжя без своєї згоди. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, наполягаючи на задоволенні позовних вимог. [PERSON], пояснюючи про момент обізнаності у березні 2014 року з існуванням спірних договору комісії і розписки, визнав факт придбання в інтересах дочки і зятя [PERSON] цього автомобіля, яким він особисто ніколи не користувався. Позивач, посилаючись на неплатоспроможність відповідача [PERSON], стверджував про сплату грошового еквіваленту 56 000 доларів США в гривні для оплати вартості автомобіля за рахунок своїх заощаджень, накопичених до виходу на пенсію, тоді як решту сплатила відповідач [PERSON] за рахунок доходів від їх спільної підприємницької діяльності з 2005 року. Наполягав на продовженні спільного ведення домашнього господарства з відповідачем [PERSON] не пізніше жовтня 2010 року, чим пояснював відсутність витребуваних у відповідачів оригіналів договору комісії й розписки, які складені не раніше ніж припинення спільного з нею проживання навесні 2011 року та приховуються від проведення технічної експертизи документів. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] та їх представники проти позову заперечували пропуском строку позовної давності, а також відсутністю законних джерел доходів у подружжя [PERSON] для придбання такого автомобіля, купленого після фактичного припинення їх сімейних відносин. В судовому засіданні відповідачі виклали доводи своїх заперечень і пояснили про отримання відповідачем [PERSON] виторгу від продажу цінного майна, за рахунок якого з залученням запозичень був придбаний спірний автомобіль, але в питанні оформлення права власності з огляду на підприємницькі ризики той поклався на відповідача [PERSON], яка йому доводиться тещею. Треті особи, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, про причини неявки суд не повідомили, про відкладення розгляду не клопотали, що згідно ст. 36 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи в їх відсутності. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши зібрані письмові докази, в межах заявлених вимог дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступних міркувань та мотивів. За договором комісії згідно з ст.ст. 1011, 1012 ЦК України комісіонер зобов'язується за дорученням комітента за плату, зокрема, продати або купити майно від свого імені, але за рахунок комітента, для чого має бути досягнута згода з усіх умов про це майно та його ціну, визначених істотними за законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину. Судовою палатою у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в ухвалі від 30 березня 2011 року з законною силою встановлено і доказуванню у цій справі згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає, що з березня 1982 року [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що припинений внаслідок його розірвання за рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2010 року у зв'язку з фактичним припиненням між ними шлюбно-сімейних відносин з січня 2009 року. З приводу поділу спільного сумісного майна [PERSON] нині триває судовий розгляд спору колишнього подружжя. Судом встановлено, що 26 квітня 2009 року в м. Дніпропетровську [PERSON] уклала з [PERSON] договір комісії на купівлю автомобіля марки Lexus GX470, 2008 року випуску, з кузовом № JTJBT20X580170355, за ціною не більше 600 000 гривень у грошовому еквіваленті до 75 000 доларів США. За умовами цього договору, що обов'язкові для його сторін згідно з ст. 629 ЦК України, комісіонер [PERSON] зобов'язалась за дорученням комітента [PERSON] за плату в 5 000 гривень купити обраний останнім автомобіль протягом однієї доби від свого імені, але за рахунок комітента, після чого здійснити реєстрацію автомобіля в Державтоінспекції. В той же день комітент [PERSON] на виконання ч. 1 ст. 1016 ЦК України забезпечив комісіонера [PERSON] необхідними грошовими коштами для виконання обов'язку оплатити товар перед третьою особою-продавцем, про що відповідач [PERSON] видала йому розписку про отриманий грошовий еквівалент 70\~000 доларів США (а.с. 11-13, 14-15, 16). Також встановлено судом, що 27 квітня 2009 року придбаний автомобіль марки Lexus GX470, 2008 року випуску, з кузовом № JTJBT20X580170355, був зареєстрований на ім?я [PERSON] з видачею державних номерних знаків АЕ0021АХ, про що було оформлене свідоцтво серії АЕС № 311380 (а.с. 83), і що відповідало правам комісіонера за ч. 2 ст. 1016 ЦК України. Згідно з ст. 1018 ЦК України майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента. Враховуючи передачу автомобіля у володіння комітента, 20 травня 2010 року відповідач [PERSON] видала довіреність співвідповідачу [PERSON] на його експлуатацію з правом відчуження на свій розсуд, після чого на його вимогу автомобіль 03 грудня 2010 року на підставі довідки-рахунку ТОВ «Авто-Бізнес» серії КІМ № 368288 був переоформлений на праві власності на свата, [PERSON], як це передбаченого умовами п. 2.4 спірного договору комісії. Територіальний сервісний центр № 1242 Регіонального сервісного центру Дніпропетровської області листом № 27/4/1242-39 від 15 січня 2016 року (а.с. 83) підтвердив, що знятий з обліку за заявою власника цей автомобіль 05 грудня 2012 року на підставі довідки-рахунку ТОВ «АВТ МАРКЕТ» серія ДПІ № 257229 зареєстрований за [PERSON] у Центрі ДАІ смт. Чутово Полтавської області. В свою чергу безгрошовість розписки комісіонера про забезпечення її комітентом усім необхідним для виконання доручення відповідно до абзацу другого ч. 1 ст. 218 ЦК України може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, але рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відомості фіскальних органів, будучи непрямими доказами майнового стану сторін спору за підсумками певного звітного періоду, у з'ясованих обставинах недостатні для спростування прямих даних отриманого відповідачем [PERSON] виторгу від продажу нерухомості за нотаріально посвідченими договорами і банківських запозичень, які за часом передують купівлі автомобіля. В свою чергу довідка від 24 січня 2017 року про виплачений позивачу дохід в Республіці Анголі не містить розшифрування підпису посадової особи, відповідальної за її видачу, не містить посилання на платіжні відомості, на підставі яких видана така довідка, місце їх зберігання, а, крім того, містить загальну суму виплаченого доходу за сім років без зазначення відрахувань та розміру регулярних (щомісячних) виплат, з огляду на що така довідка за оцінкою суду не достатня для підтвердження факту оплати покупної ціни автомобіля позивачем. Жодних інших доказів, окрім власних припущень, заснованих на підрахунку сплачених податків, позивач не навів. За визначенням сім'ї в ст. 3 СК України, як первинного та основного осередка суспільства, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки на підставі шлюбу чи кровного споріднення, з чого слідує можливість укладення спірного договору комісії в інтересах подружжя [PERSON], якщо не приймати до уваги фактичне припинення сімейних відносин на момент його укладення, лише в частині комісійної плати, а одержаний за цим договором автомобіль, використаний в інтересах сім'ї [PERSON], що визнав і сам позивач в судовому засіданні. Посередницька послуга комісії не виключає переслідування сторонами договору на меті переховування особистості комітента від третьої особи, з якою укладає договір комісіонер за виданим йому дорученням, внаслідок чого спірний договір і його подальше виконання в частині оформлення реєстрації транспортного засобу за комісіонером цілком відповідає правовій підставі його вчинення (каузі), не маючи вад змісту правочину. Таким чином, презумпція правомірності правочинів за ст. 204 ЦК України безспірно не спростована, а заінтересованість позивача в оспорюванні договору комісії і розписки за ст. 215 ЦК України не доведена з огляду на відсутність доказів розпорядження відповідачами грошовими коштами спільної сумісної власності. За правилами ст. 88 ЦПК України з урахуванням результатів розгляду справи судові витрати належить віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed