Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-04 00:00:00

У листопаді 2011 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 01.09.2010 року через аудиторську фірму УСІ ТОВ «Укрєвроінвест» він був прийнятий на посаду водія-далекобійника ТОВ фірми «ДМ». 21.09.2011 року він звернувся із заявою про звільнення, на яку отримав відмову у видачі трудової книжки, так як вона була видана під розписку представнику ТОВ фірми «ДМ» Когут Н.В. Заборгованість з виплати позивачу заробітної плати за період з січня 2011 року по серпень 2011 року включно в розмірі 7623,00 грн., яка розрахована згідно розміру мінімальної заробітної плати, залишилася не виплаченою. Тому просив стягнути з відповідача заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 7623,00 грн., середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки, стягнути кошти в сумі 1486,93 грн. за час тимчасової непрацездатності, стягнути 5000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди та зобов'язати відповідача видати трудову книжку. Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 05.12.2014 року за клопотанням позивача та його представника позовну заяву в частині вимог про стягнення коштів в сумі 1486,93 грн. за час тимчасової непрацездатності залишено без розгляду. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та уточнив, пояснивши, що з 01.09.2010 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді водія-далекобійника та здійснював закордонні рейси. При працевлаштуванні здав свою трудову книжку. У зв'язку з тим, що з січня 2011 року по серпень 2011 року включно заробітна плата не виплачувалася, 15.10.2011 року він звернувся до роботодавця з проханням про звільнення та просив видати йому трудову книжку. Втім ні розрахункових коштів, ні трудової книжки йому видано не було, а на всі його подальші усні звернення отримував відмову. Відповідач не звітував до пенсійних та податкових органів з приводу найманих працівників. Внаслідок невидачі йому відповідачем трудової книжки він був позбавлений можливості влаштуватися на роботу та заробляти кошти на прожиття, а також через невидачу йому заробітної плати він зазнав душевних страждань у зв'язку з необхідністю докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та вимушеного прогулу в сумі, визначеній на день ухвалення рішення. Представник позивача у судовому засіданні також підтримав уточнені позовні вимоги позивача. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, надавши пояснення про те, що відповідач займався міжнародними вантажоперевезеннями, однак документальні докази перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем відсутні. Тому заперечив факт існування трудових відносин між сторонами. У судове засідання 05.12.2014 року представник відповідача не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та надав до суду заяву з проханням про оголошення перерви, однак доказів поважності причин неприбуття у судове засідання не надав. Тому суд вважає, що представник відповідача не з'явився у судове засідання без поважних причин. Суд, заслухавши позивача, представників сторін, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Частинами 1, 3 та 4 ст. 24 КЗпП України визначено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Згідно ч. 4 ст. 24 КЗпП України трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] підтвердив факт перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем протягом 2010 - 2011 років та виконання ним трудових обов'язків. Свідок надав показання про те, що він та позивач працювали на посадах водіїв та здійснювали рейси за кордон. Однак при влаштуванні на роботу відповідач офіційно їхні трудові відносини не оформляв, оскільки трудового договору не укладалося та запису у трудовій книжці не зроблено. Пояснив, що заробітна плата виплачувалася дуже рідко та йому відомо про те, що при звільненні позивача йому не було виплачено заборгованості із заробітної плати. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] також надав показання про те, що йому відомо про перебування позивача у трудових відносинах із відповідачем та про його звільнення у жовтні 2011 року, а також про те, що з позивачем відповідач не провів розрахунку при його звільненні. [PERSON] підтвердив, що при прийнятті на роботу трудові відносини не оформлялися належним чином ні записом у трудовій книжці, ні трудовим договором. У його трудовій книжці був запис про прийняття на роботу, але в подальшому в ній було зазначено про анулювання цього запису, на підтвердження чого надав для огляду свою трудову книжку. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON], надав показання про те, що він працює заступником начальника відділу Територіальної інспекції праці в Житомирській області та у лютому 2014 року за заявою позивача ним здійснювалася перевірка дотримання ТОВ фірмою «ДМ» трудового законодавства. Він кілька разів виїжджав за місцем знаходження відповідача, але лише на п'ятий раз зустрівся з директором підприємства, який надав можливість ознайомитися йому з трудовою книжкою позивача. У трудовій книжці він особисто бачив запис про прийняття позивача на роботу. На запитання свідка про причини неповернення книжки позивачу директор йому пояснив, що не віддасть її без рішення суду. Свідок надав до суду письмові пояснення директора ТОВ фірми «ДМ» Властань А. від 20.03.2014 року, записані з його слів, в яких зазначено про те, що з приводу заборгованості із заробітної плати звільненого працівника [PERSON] триває судовий розгляд близько 1,5 року, трудову книжку позивача обіцяє повернути в будь-який час, бухгалтерські документи відсутні. Суд приймає до уваги показання вказаних свідків, оскільки вони узгоджуються між собою та не суперечать матеріалам справи, тому вважаються достовірними доказами. Як убачається з податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форма № 1) по ТОВ фірма «ДМ» за IV квартал 2010 року (а.с. 35), позивач (ідентифікайний номер якого 42402604710 - а.с. 12) прийнятий на роботу 11.10.2010 року. А згідно повідомлення Державної податкової інспекції у Житомирській області від 16.07.2012 року (а.с. 34) за періоди ІІІ квартал 2010 року, І - IV квартал 2011 року податковий розрахунок форми № 1 відповідачем до інспекції не подавався. Із показань свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та з податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форма № 1) по ТОВ фірма «ДМ» за IV квартал 2010 року, судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем у період часу з жовтня 2010 року по жовтень 2011 року. Пояснення представника відповідача щодо відсутності трудових відносин між сторонами спростовуються показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та податковим розрахунком сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форма № 1) по ТОВ фірма «ДМ» за IV квартал 2010 року, тому не приймаються до уваги. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження неперебування позивача у трудових відносинах з відповідачем представником останнього до суду не надано. За відсутності доказів видання відповідачем наказу про прийняття на роботу позивача, але у зв'язку з підтвердженням належними та допустимими доказами у судовому засіданні позивачем факту допуску його до роботи та виконання ним трудових обов'язків водія ТОВ фірми «ДМ» у період часу з жовтня 2010 року по жовтень 2011 року, на переконання суду, факт перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем у зазначений період часу є доведеним. Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 115 КЗпП України визначено строки виплати заробітної плати. Згідно частини першої цієї статті заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 (із змінами) «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Суд встановив, що у день звільнення відповідач не провів з позивачем повного розрахунку і заборгованість з виплати заробітної плати за період з січня 2011 року по серпень 2011 року становить 7623,00 грн., що розраховано виходячи з розміру мінімальної заробітної плати в 2011 році. За таких обставин суд стягує з відповідача на користь позивача суму заборгованості з виплати заробітної плати. Оскільки у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, при звільненні позивача йому не було виплачено розрахункових коштів з вини відповідача, тому з останнього на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення, що відповідає ст. 117 КЗпП України та п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 (із змінами) «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при її звільненні, починаючи з наступного робочого дня після звільнення - 16.10.2011 року по день ухвалення рішення - 05.12.2014 року становить 35273,50 грн. за вирахуванням податків та обов'язкових платежів з розрахунку: 1920,00 грн. : 43 дні = 44,65 грн.; 790 днів х 44,65 грн. = 35273,50 грн., де 1920,00 грн. - розмір заробітної плати позивача за два повні останні місяці роботи (липень і серпень 2011 року), 43 дні - сумарна кількість робочих днів за липень і серпень 2011 року, 44,65 грн. - середньоденна заробітна плата позивача, 790 - сумарна кількість робочих днів за період з 16.10.2011 року по 05.12.2014 року. Розрахунок середнього заробітку проведено згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та згідно розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет на 2011 рік». Статтею ст. 48 КЗпП України визначено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 4 наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. При звільненні позивача з роботи йому не була видана роботодавцем трудова книжка, що підтверджено у судовому засіданні показаннями свідка [PERSON] Тому порушене право позивача на отримання трудової книжки підлягає захисту і суд вважає необхідним стягнути середній заробіток у вказаній сумі за час вимушеного прогулу та зобов'язати відповідача видати позивачу його трудову книжку. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року (із змінами) роз'яснено, що за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Вирішуючи питання про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, суд вважає, що внаслідок невидачі позивачу трудової книжки та невиплати йому розрахункових коштів у повному обсязі, які залишаються невиплаченими повністю на теперішній час, тривалість часу, протягом якого право позивача на отримання трудової книжки та заробітної плати є порушеним з вини відповідача, позивачу було завдано моральних страждань, які вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Однак заявлений позивачем розмір на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди ним достатньою мірою не підтверджений, а тому суд вважає за можливе частково задовольнити позов в цій частині і визначає, що на відшкодування моральної шкоди позивача з відповідача підлягає стягненню 1000,00 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір за вимогами майнового та немайнового характеру в сумі 627,17 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial