Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

У листопаді 2016 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з нього аліменти на утримання їх неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно. В обґрунтування позову зазначила, що їх спільний син повністю знаходиться на її утриманні, а відповідач ухиляється від надання будь-якої матеріальної допомоги, хоча має таку можливість. Сторони в судове засідання не прибули. Надіслали до суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі, позивач позовні вимоги підтримала, проти чого відповідач не заперечив, погодився сплачувати аліменти. Дослідивши матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Обовязок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обовязків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обовязку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 pоку встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, яка має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини, вони зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття (ст.ст. 141, 180 СК України). Способи виконання обовязку утримувати своїх неповнолітніх дітей визначені ст. 181 СК України, за змістом якої, аліменти за рішенням суду присуджуються у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. Судом установлено, що сторони є батьками неповнолітнього хлопчика [PERSON], [INFO], на момент подачі позову сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 11.10.1983 року, що підтверджується відповідними копіями свідоцтв. Однак, відповідно до довідки про склад сім`ї від 07.11.2016 року сторони разом не проживають. Домовленості про утримання спільного сина сторони не досягли. Відповідач є здоровою молодою особою 33 років; не працює, з 2015 року є інвалідом ІІ групи внаслідок захворювання повязаного з проходженням служби, що підтверджується довідкою МСЕК та копією пенсійного посвідчення;не достатньо приймає участь у вихованні своєї дитини та не створює всі необхідні умови для його розвитку і життя; будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання ним матеріальної допомоги, на момент розгляду справи не існує, відтак він спроможний сплачувати аліменти. Жодних документів, які б підтверджували відсутність офіційного працевлаштування, відомостей щодо свого заробітку або будь-яких доказів на спростування доводів позивачки в частині стягнення з відповідача аліментів саме у частці від заробітку, він суду не надав. Обовязок по утриманню неповнолітнього сина сторін не може бути покладений виключно на одну матір. Враховуючи те, що відповідач визнав позовні вимоги в повному обсязі, потребу позивачки у фінансовій допомозі з боку відповідача, який є людиною працездатного віку; з урахуванням визначеного Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» розміру прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку (згідно зі ст. 7 Закону з 01.01.2017 року становить: 1 355 грн. для дітей віком до 6 років), суд приходить до висновку, що відповідач спроможний сплачувати аліменти в розмірі, зазначеному в позові. Це відповідатиме як інтересам хлопчика, так і матеріальному становищу та стану здоровя платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості. Як відповідач, так і позивач, в рівних частках повинні утримувати та забезпечувати свого неповнолітнього сина [PERSON] до досягнення ним повноліття, що разом із присудженою сумою аліментів, забезпечить належне його утримання. Суд не стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 640 грн., оскільки відповідно до ч. 9 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» під час розгляду справи інваліди ІІ групи звільняються від сплати судового збору.

Outcome: approved