Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-09 00:00:00

У липні 2020 року представник Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку. Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що 13.06.2008 [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» уклали договір кредиту № 10-29/7413 (далі - договір кредиту), за умовами якого відповідач отримала в кредит кошти в сумі 352 718,00 дол. США. Згідно додаткової угоди № 1 від 03.07.2009 до договору кредиту суму кредиту було збільшено до 356 929,20 дол. США. Також, 13.06.2008 між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір, відповідно до якого, на забезпечення виконання основного зобов`язання, іпотекодавець передав в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: житловий будинок, що складається з 2-х етажн., загальною площею 246,20 кв.м., житловою площею 121,00 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 03.07.2009 також було укладено договір про внесення змін до іпотечного договору у зв`язку із зміною основного зобов`язання. Через систематичне невиконання відповідачем умов кредитного договору Банк розпочав процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовий спосіб, передбачений ст. 37 Закону України «Про іпотеку». 09.06.2019 за АТ «Укрсоцбанк» було зареєстровано право власності на передане в іпотеку майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 21.11.2019 рішенням спільних загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» та АТ «Укрсоцбанк» було затверджено нову редакцію статуту АТ «Альфа-Банк», яка погоджена НБУ 26.11.2019. Згідно пп.2 п.1.2 розділу першого статуту АТ «Альфа-Банк» є правонаступником всього майна, прав та зобов`язань АТ «Укрсоцбанк». Згідно даних ЄДРЮОФОП та ГФ, 03.12.2019 до ЄДР було внесено запис про припинення АТ «Укрсоцбанк», правонаступником зазначено АТ «Альфа-Банк». Після набуття права власності на предмет іпотеки (житловий будинок), право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222485202:02:006:0026, загальною площею 0,0989 га, на якій знаходиться належний позивачу будинок, залишилось за [PERSON] , оскільки така земельна ділянка не була передана в іпотеку як окремий об`єкт права власності. У позивача відсутня можливість оформити право власності на спірну земельну ділянку, оскільки відповідач відмовляється від будь-яких перемовин з цього приводу. Представник позивача зазначив, що житловий будинок не може бути відокремлений від земельної ділянки без їх пошкодження або істотного знецінення. Житловий будинок і земельна ділянка є складовими частинами одного об`єкту, а отже, на думку представника позивача, вважаються однією річчю. Згідно із ст. 6 Закону України «Про іпотеку» якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. Представник позивача зазначив, що за загальним правилом, закріпленим у частині 4 ст. 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому, при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Як зазначено в позовній заяві, для обслуговування належного позивачу житлового будинку використовується спірна земельна ділянка, у зв`язку з чим на думку представника позивача, з урахуванням її цільового призначення та положень ч. 2 ст. 120 ЗК України, слід дійти висновку, що правовий режим земельної ділянки перебуває в прямій залежності від права власності на належний позивачу житловий будинок. Представник позивача просив суд визнати право власності на земельну ділянку площею 0,0989 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер 3222485202:02:006:0026) за АТ «Альфа-Банк». 13.07.2020 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області було відкрито провадження у даній справі. 25.03.2021 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Представник позивача подав до суду клопотання з проханням розглядати справу без його участі, позов підтримав у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась у передбачений цивільно-процесуальним законодавством спосіб, причини неявки суду не відомі. Відзив на позовну заяву відповідач не надала, що не позбавляє суд можливості ухвалити рішення по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. За приписами ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За відсутності заперечень представника позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Як встановлено в судовому засіданні, 21.11.2019 рішенням спільних загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» та АТ «Укрсоцбанк» було затверджено нову редакцію статуту АТ «Альфа-Банк», яка погоджена НБУ 26.11.2019. Згідно пп.2 п.1.2 розділу першого статуту АТ «Альфа-Банк» є правонаступником всього майна, прав та зобов`язань АТ «Укрсоцбанк». Згідно даних ЄДРЮОФОП та ГФ, 03.12.2019 до ЄДР було внесено запис про припинення АТ «Укрсоцбанк», правонаступником зазначено АТ «Альфа-Банк». 13.06.2008 [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» уклали договір кредиту № 10-29/7413 (далі - договір кредиту), за умовами якого відповідач отримала в кредит кошти в сумі 352 718,00 дол. США. Згідно додаткової угоди № 1 від 03.07.2009 до договору кредиту суму кредиту було збільшено до 356 929,20 дол. США. Також, 13.06.2008 між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір, відповідно до якого, на забезпечення виконання основного зобов`язання, іпотекодавець передав в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: житловий будинок, що складається з 2-х етажн., загальною площею 246,20 кв.м., житловою площею 121,00 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 03.07.2009 також було укладено договір про внесення змін до іпотечного договору у зв`язку із зміною основного зобов`язання. Через систематичне невиконання Банком умов кредитного договору Банк розпочав процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовий спосіб, передбачений ст. 37 Закону України «Про іпотеку». 09.06.2019 право власності на переданий в іпотеку житловий будинок було зареєстроване за АТ «Укрсоцбанк», що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, представник позивача з посиланням на ст. 120 ЗК України зазначав про необхідність визнання права власності на спірну земельну ділянку, на який розташований житловий будинок за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з тим, що набуття права власності на жилий будинок тягне за собою перехід права власності на земельну ділянку або її частину, на якій він розміщений. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача); розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації). Відповідно до ч.1 ст.120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Пунктом 6 вищезазначеної статті зазначено, що істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації. Системний аналіз вищезазначених правових норм свідчить про те, що виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності на земельну ділянку. Статтею 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України чітко визначені істотні умови договору при набутті права власності на земельну ділянку у зв`язку з набуттям права власності на об`єкт нерухомості - зазначення розміру та кадастрового номеру земельної ділянки. Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частиною 4 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. Вищезазначена норма передбачає передачу в іпотеку разом з нерухомістю і земельної ділянки, на якій остання розташована, проте дану норму не можна тлумачити як передачу такої ділянки автоматично. На думку суду, у випадку передачі в іпотеку житлового будинку необхідною є вказівка на ідентифікуючі ознаки земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування предмету іпотеки, зокрема її кадастровий номер, цільове призначення. В постанові від 30 вересня 2015 року в справі №6-1003цс15 Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою за змістом ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Велика Палата Верховного Суду у постанові № 689/26/17 від 16 червня 2020 року висловила правову позицію про те, що оскільки сторони не обумовили розмір земельної ділянки, яка переходить у власність позивача, судам необхідно з`ясувати дійсні наміри сторін щодо такого розміру. Для цього необхідно встановити, який розмір земельної ділянки, призначений для розміщення і обслуговування будинку, є нормативно визначеним у місцевості, де він знаходиться, а також для визначення тієї частини земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування будинку позивача, слід з`ясувати, чи використовує відповідач відповідну земельну ділянку, яку саме її частину та для якої мети. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Заявляючи вимоги про визнання права власності на всю земельну ділянку, площею 0,0989 га, розташованою за адресою: [ADDRESS] , на якій розташований переданий в іпотеку Банку предмет іпотеки, представник позивача не надав доказів, які підтверджували б те, що для обслуговування нерухомого майна необхідно задіяти всю площу земельної ділянки. Представник позивача не заявляв клопотання про призначення експертизи, необхідної для визначення площі земельної ділянки для обслуговування житлового будинку. Більш того, як вбачається із матеріалів цивільної справи, договір купівлі-продажу спірною земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON] був укладений тією ж датою, що і договір кредиту за № 10-29/7413 та іпотечний договір № 02-10/2351, що може свідчити про те, що під час укладання договір з Банком, відповідач ще не набула права власності на земельну ділянку, і як наслідок - не могла передати в іпотеку майно, що їй не належало. Отже, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі вищевикладеного, ст. 377 Цивільного кодексу України, ст. 120 Земельного кодексу України, ст. ст. 1, 6 Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: dismissed