Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

У липні 2021 [PERSON] звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітньої дитини. Позов обґрунтований тим, що від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , який фактично проживає з позивачкою. З 2019 року фактичні сімейні відносини припинилися, на даний час в суді перебуває її позов про розірвання шлюбу. За час перебування у шлюбі відповідач систематично вчиняв щодо позивача в присутності дитини протиправні дії, з приводу чого позивач неодноразово зверталась до правоохоронних органів. Наразі відповідач інколи забирає дитину до себе, але їй не повідомляє свого місце проживання, що її як матір турбує. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 липня 2021 року позовну заяву було передано для розгляду судді Якусику О.В. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26 липня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 753/14194/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітньої дитини за правилами загального позовного провадження; призначено у справі підготовче судове засідання на 29 вересня 2021 року; залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Службу (управління) у справах дітей Житомирського міської ради та зобов`язано Службу надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. 27 вересня 2021 року до суду надійшов висновок Служби (управління) у справах дітей Житомирського міської ради, згідно із яким орган піки і піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] з матір`ю [PERSON] . 29 вересня 2021 року розгляд справи було відкладено на 8 листопада 2021 року. Представник третьої особи у судове засідання 8 листопада 2021 року не з`явився, подав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність та просив при ухваленні судового рішення врахувати рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради, як органу опіки і піклування, від 15 вересня 2021 року № 1049 «Про затвердження висновку щодо визначення місця проживання [PERSON] ». 8 листопада 2021 року представник відповідача - адвокат Ахсаров Максим Андрійович подав заяву, в якій зазначив про визнання позовних вимог у справі № 753/14149/21. У судовому засіданні 8 листопада 2021 року представник позивача - адвокат Лук`янець Л.О. заявила клопотання, у якому просила не стягувати з відповідача витрати на професійну правничу допомогу. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.. Як передбачено статтею 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.. Отже, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Як встановлено судом, сторони у справі перебували у шлюбі, від якого у них [INFO] народився син [PERSON] . Рішенням Дарницького районного суду міста Києві від 23 вересня 2021 року у справі № 753/12667/21 розірвано шлюб між [PERSON] до [PERSON] , зареєстрований 10 січня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області, актовий запис № 22. Судом встановлено, що після припинення спільного проживання сторін, дитина проживає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Відповідач не заперечує щодо визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, про що свідчить відповідна заява про визнання позовних вимог. Згідно з висновком органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини, затвердженим рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради № 1049 від 15 вересня 2021 року доцільно визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З матеріалів справи не вбачається між батьками конфлікту щодо існуючих прав та обов`язків щодо дитини та їх реалізації. За змістом ст. 31 СК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Згідно з частинами 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з частиною 4 цієї статті у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, а також те, що в даному випадку відповідач визнає позов та не заперечує, щоб дитина проживала разом з матір`ю, а судом не встановлено, що таке визнання суперечить закону і порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про задоволення заявлених вимог [PERSON] та визначення місця проживання дитини на даний час разом з матір`ю. Як визначено ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, позивачеві підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 454,00 грн.

Outcome: approved