Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

У липні 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], де третя особа - Головне управління Державної Міграційної Служби України в Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що відповідно до договору дарування від 09 липня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі під №3246 позивачу належить квартира [ADDRESS]. Разом з нею в спірній квартирі зареєстрований її син [PERSON], який в квартирі не проживає з березня 2012 року, не користуються нею, не несе витрат на її утримання, тому позивач звернулася до суду і просила визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщення - квартирою [ADDRESS]; зобов'язати Головне управління Державної Міграційної Служби України в Дніпропетровській області зняти відповідача з реєстраційного обліку. В судовому засіданні позивач [PERSON], надала пояснення аналогічні змісту позовних вимог, на задоволені позову наполягала. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач до судового засідання не з'явився, про час, дату та місце слухання справи повідомлений належним чином, про що свідчить розміщене в газеті «Вісті Придніпров'я» №72 (1565) від 18 вересня 2014 року повідомлення про слухання справи. Про причини своєї неявки суду не повідомив, не надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання заперечень проти позову, у зв'язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Третя особа Головне управління Державної Міграційної Служби України в Дніпропетровській області до суду свого представника не направили, про слухання справи повідомлені належним чином, надали суду заяву в якій просили слухати справу у відсутність їх представника та винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Суд, вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи приходить до наступного. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 09 липня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі під № 3246 позивачу [PERSON] належить квартира [ADDRESS] (а.с.9). [PERSON] є сином позивача та зареєстрований в [ADDRESS], однак з березня 2012 року, тобто тривалий час не мешкає в ній без поважних причин, особистих речей в квартирі не має, оплату комунальних послуг не здійснює, що підтверджується наданим актом КП ЖЕП № 43 Дніпропетровської міської ради від 24 липня 2014 року та показами допитаних в судовому засіданні свідків. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині усунення перешкод в користуванні власністю обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] втратив право користування спірним житлом. Щодо позовних вимог про зобов'язання Головного управління Державної Міграційної Служби України в Дніпропетровській області зняти відповідача з реєстрації, суд зазначає наступне. Головне управління Державної Міграційної Служби України в Дніпропетровській області є у справі третьою особою. Такий процесуальний статус виключає можливість покладення на нього рішенням суду будь-яких обов'язків, а тому позовні вимоги в цій частині задоволення не підлягають. Вирішуючи відповідно до вимог ст.88 ЦПК України питання щодо розподілу судових витрат, суд приходить до висновку судові витрати з відповідача не стягувати, оскільки вимога про розподіл судових витрат позивачем не заявлялася.

Outcome: partial