Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-12 00:00:00

У липні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником підприємства, в обґрунтування якого зазначив, що 04.04.2019 року з вини перебуваючого у стані алкогольного сп`яніння відповідача, який є працівником КП «ЕЛУАШ», сталася ДТП, внаслідок якої завдано матеріальну шкоду майну підприємства, а саме було пошкоджено транспортний засіб - фрезу «WIRTGEN W-200» державний номер [NUMBER] . Факт керування [PERSON] зазначеним транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, а також вчинення ним ДТП підтверджується постановами Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.06.2019 року (справа № 334/3297/19 та №334/3298/19), згідно яких відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 та ч.1 ст.130 КУпАП. З метою визначення розміру матеріальної шкоди завданої діями відповідача, КП «ЕЛУАШ» 23.04.2019 року уклало з експертом ФОП [PERSON] . Договір №26 про проведення експертного дослідження, згідно якого, вартість послуг експерта склала 15072,00 грн. На виконання вищезазначеного Договору, експертом 08.05.2019 року було складено висновок з авто товарознавчого дослідження щодо визначення вартості матеріального збитку №08/05, згідно якого вартість спричиненого позивачу матеріального збитку склала 1781242,79 грн., яку позивач просив стягнути разом з понесеними судовими витратами у вигляді вартості експертизи та судового збору у розмірі 26718,64 грн. Під час розгляду справи, представником позивача було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій зазначив, що у зв`язку з тим, що 22.10.2019 року [PERSON] в добровільному порядку сплатив на рахунок КП «ЕЛУАШ» 15072,00 грн. в рахунок погашення вартості експертизи, згідно меморіального ордеру, позивач просить стягнути з відповідача лише матеріальну шкоду, заподіяну ним під час виконання трудових обов`язків у розмірі 178124,79 грн., а також судовий збір у розмірі 264718,64 грн. Представник позивача в судовому засіданні підтримав уточнені позовні вимоги та просив задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні не заперечував проти обставин, викладених у позові, який визнав у повному обсязі. Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини 1статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1ст. 77 ЦПК). Положеннями ч.4 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За змістом статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків (стаття 130 КЗпП України). Згідно зі ст.132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Згідно зі ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Згідно ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Відповідно до ст.132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Судом встановлено та не заперечувалось відповідачем, що відповідно до Наказу №114 від 10.07.2009 року [PERSON] був прийнятий на роботу в КП «ЕЛУАШ» трактористом 5-го розряду. Наказом №148 від 20.08.2018 року його переведено на посаду машиніста дорожньо-транспортних машин (фрези W-200) 6-го розряду. Наказом про закріплення автотранспортної техніки на весняно-літній період від 03.04.2019 року № 59, фрезу «WIRTGEN W-200» державний номер Т [NUMBER] було закріплено за [PERSON] та [PERSON] . Для виконання відповідачем своїх трудових обов`язків на ділянці автодороги Запоріжжя-Донецьк, передбачених п.1 розділу II посадової інструкції машиніста дорожньої фрези, КП «ЕЛУАШП» надав [PERSON] автотранспортний засіб фрезу «WIRTGEN W-200», державний номер [NUMBER] з відміткою у подорожньому листі вантажного автомобіля № 279937 від 04.04.2019 року. Право власності КП «ЕЛУАШ» на транспортний засіб: фреза дорожня марки «Wirgen W-200» державний номер [NUMBER] , підтверджується свідоцтвом про реєстрацію технологічного ТЗ від 03.04.2017, серії АР №007699. 04.04.2019 року [PERSON] під час виконання своїх трудових обов`язків, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував автотранспортним засобом фреза дорожня марки «Wirgen W-200» та при з`їзді з причепа не впорався з керуванням і здійснив перекидання фрези в дорожній кювет. Внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, було пошкоджено транспортний засіб та завдано матеріальних збитків власнику транспортного засобу КП «ЕЛУАШ». Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», для вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню, суду необхідно з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Згідно ст.130 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Разом з цим, п.4 ч.1 ст.134 КЗпП встановлено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли шкоду завдано працівником, який був у нетверезому стані. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» визначено, що заподіяння шкоди працівником, який був у нетверезому стані, є одним з найгрубіших порушень трудових обов`язків, зменшення розміру відшкодування за цю шкоду, як правило, не допускається. Факт керування відповідачем транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння та його вина у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, встановлені постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.06.2019 року (справа №334/3297/19). Вина [PERSON] у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів), встановлена постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.06.2019 року (справа №334/3298/19). Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З метою визначення розміру матеріальної шкоди завданої діями [PERSON] , КП «ЕЛУАШ» 23.04.2019 року уклало з експертом ФОП [PERSON] . Договір про проведення експертного дослідження від №26. На виконання умов вищезазначеного Договору, експертом було складено висновок з автотоварознавчого дослідження щодо визначення вартості матеріального збитку №08/05 від 08.05.2019, яким визначено, що вартість матеріального збитку, спричиненого відповідачем в результаті пошкодження фрези дорожньої марки «Wirgen W-200» державний номер [NUMBER] . становить 1781242,79 грн. Обставини дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 04.04.2019 року, зокрема щодо винуватості [PERSON] не потребують доказування, оскільки встановлені вищезазначеними постановами суду про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили. Крім того, під час розгляду зазначених справ, [PERSON] був особисто присутнім та вину у скоєному визнав повністю. Згідно з ст.1166 ЦК України, майнова шкода, заподіяна майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно ч.3ст.233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, сукупність наданих позивачем доказів у їх взаємозв`язку, достатності, належності та допустимості, суд вважає встановленим та доведеним, що в результаті ДТП, яка сталася з вини відповідача була спричинена матеріальна шкода КП «ЕЛУАШ» у розмірі 1781242,79 грн., а тому позовні вимоги є законними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ст.141 ЦПК України,суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору в сумі 26718,64 грн.

Outcome: approved