Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розподіл спільного сумісного майна подружжя, мотивуючи свій позов тим, що у період з 07.06.2002 року по 14.09.2012 року сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі. В період перебування в шлюбі, а саме 04.11.2011 року за спільні кошти подружжя було придбано квартиру [ADDRESS] загальною площею 54 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м., в якій мали намір проживати позивач та відповідач з їх спільною донькою. При цьому більшу частину коштів на придбання вказаної квартири надав позивач, так як дохід відповідача не дозволяв здійснити придбання вказаного майна. Але, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Гнесько В.Г. 04.11.2011, реєстраційний № 5701, вказану квартиру було зареєстровано на праві власності за відповідачем - [PERSON] . Доказом придбання квартири в період шлюбу та її реєстрації на праві власності за відповідачем, є Інформаційна довідка №103743544 від 14.11.2017 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, що додається до позовної заяви. На сьогодні у вказаній квартирі проживає відповідач разом з їх спільною донькою [PERSON] , [INFO] . На момент розірвання шлюбу спір відносно цієї квартири між сторонами був відсутній. Але у червні 2017 року відповідач звернулася до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом до [PERSON] з позовом про стягнення аліментів на утримання їх спільної доньки - [PERSON] у розмірі 26 600,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Так як заявлена [PERSON] до стягнення сума аліментів була непомірною для позивача, то він вирішив запропонувати колишній дружині в обмін на стягнення аліментів відмовитися від права власності на наявну у нього частку спільної квартири на користь дитини. Для цього позивач 09.11.2017 року прийшов за адресою місця фактичного проживання відповідача, а саме до квартири [ADDRESS] . Проте відповідач в грубій формі відмовилася обговорювати з позивачем його пропозиції та навіть не впустила його до квартири, не зважаючи на прохання про спілкування. Пізніше його викликали до дільничного інспектора поліції для надання пояснень по скарзі відповідача. Як виявилося при розмові з представником правоохоронного органу, відповідач вимагала провести з позивачем профілактичну бесіду на предмет того, що позивач може нанести шкоду її майну, тобто квартирі, в якій вона фактично проживає. Таким чином позивачу стало відомо про те, що відповідач не лише заперечує його право на квартиру, придбану в період шлюбу за спільні кошти, а ще й чинить перешкоди його доступу до вказаного майна. Таким чином спірна квартира, придбана позивачем та відповідачем в період шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, не залежно від того, що право власності на це майно було зареєстровано за відповідачем. На отримання чи виплату грошової компенсації за спільно нажите майно позивач не згоден, а оскільки спірна квартира є неподільним майном, тому вважаю за необхідне в порядку його поділу виділити позивачу та відповідачу частки у цьому майні та залишити його в спільній частковій власності. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували в повному обсязі, надали відзив на позовну заяву, суду пояснили, що позов підписаний та поданий в листопаді 2017 року. Предметом спору є вимоги про визнання права власності на майно, в порядку поділу спільного майна подружжя. Позов поданий в листопаді 2017 р. після розірвання шлюбу 31.08.2012 року за рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, тобто після спливу трирічного строку з розірвання шлюбу.(більш п`яти років). Позивачу достовірно було відомо про наявність спірного нерухомого майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя з моменту його придбання. В позовній заяві позивач зазначає, що нерухоме майно придбане за спільні кошти та більшу частку коштів надано саме ним. Позивачу [PERSON] достовірно було відомо про укладення договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського нотаріального округу Гнесько В.Г. 04.11.2011 року за №5701. Право власності на квартиру за відповідачкою зареєстровано в Єдиному реєстрі 08.12.2011 року. Таким чином, за даними позовними вимогами застосовується строк позовної давності в три роки з моменту розірвання шлюбу оскільки позивачу було відомо про наявність спірного нерухомого майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя з моменту його придбання. До листопада 2017 року, вимоги щодо розподілу нерухомого майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та будь яких інших вимог щодо спірного майна позивачем не пред`являлось. Заслухавши сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, щодо задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні встановлено, що сторони з 07 червня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31.08.2012 року, рішення набрало чинності 11.09.2012 року.(а.с.6) Сторони у справі мають дитину: доньку [PERSON] , [INFO] . У період шлюбу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 4 листопада 2011 року набуто у власність квартиру [ADDRESS] .(а.с.95-97) Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 31 серпня 2012 року шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] розподіл спільного майна подружжя не було проведено. Так частинами першою та другою статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Зі змісту п. п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що позивач не проживав в квартирі [ADDRESS] у зв`язку з тим що мав інше житло, що йому подарувала мати. Допитані в судовому засіданні свідки пояснили: [PERSON] , що після розірвання шлюбу невістка [PERSON] перейшла жити до неї, а в купленій квартирі робила ремонт, після закінчення ремонту з дитиною перейшли жити в квартиру, її син [PERSON] в квартирі не проживав. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] повідомили суду, проте що, [PERSON] за рахунок аліментів та власних коштів сама робила ремонт в квартирі, чим значно покращила її стан, позивач [PERSON] їй не допомагав і в квартирі не проживав. В 2017 році виникла конфліктна ситуація між колишнім подружжям, відповідач не пустила позивача в спільну квартиру оскільки вважала себе одноособовою власницею, так як колишній чоловік не робив ремонту в квартирі, та не мав наміру вселитись в неї. Сторони з цього приводу звертались в поліцію. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Установлено, що квартира [ADDRESS] є спільним сумісним майном набутим подружжям у шлюбі, отже, відповідач є співвласником вказаної квартири. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 321 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що квартира є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, виходячи з того, що позивач не втратив право власності на вказану квартиру, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. Сам факт не звернення [PERSON] до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність. Враховуючи презумпцію, визначену у Сімейному кодексі України вищезазначене нерухоме майно було придбано сторонами у період шлюбу яке є спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає розподілу у рівних частках між співвласниками, що відповідає встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та за позивачем слід визнати право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Outcome: approved