Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

у квітні 2021 р. позивач звернулася до суду з позовними вимогами про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного 08.07.2019 між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченко В.Ю., зареєстрованим за №2629, скасування його державної реєстрації права, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1649965080000, номер запису про право власності 32290313 від 08.07.2019, стягнення судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.07.2019 між відповідачами укладено договір дарування квартири [ADDRESS] . Нерухоме майно щодо якого укладено правочин є предметом спору в іншому судовому порядку про визнання права на спадкування, судовий розгляд якого триває з 2017 р., а тому спірний договір укладено з наміром приховання майна за іншим власником, а не з метою фактичної передачі майна. Відповідачами свідомо вчиняються усі можливі дії для заволодіння нерухомим майном, що призводить до порушення прав позивача щодо визнання в порядку спадкування за законом права власності на частину зазначеного житлового будинку. Крім того, постановою Київського апеляційного суду від 25.02.2021 скасовано державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21.09.2018 щодо первинної державної реєстрації права власності [PERSON] на спірну квартиру. Укладений договір дарування квартири є похідним від первинної скасованої реєстрації. Спірний договір суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, що є порушенням ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 ЦК України, є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Ухвалою суду від 13.04.2021 відкрито провадження, вирішено проводити розгляд справи в порядку позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с. 99). Ухвалою суду від 13.04.2021 задоволено заяву про забезпечення позову, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] (а.с. 102-103). Ухвалою суду від 11.05.2021 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 107). Позивач, представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовних вимогах. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином, причини неявки суду не відомі. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванченко В.Ю. в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, 01.06.2021 подав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 128). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 08.07.2019 [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування, відповідно до умов якого дарувальник подарувала, а обдаровувана прийняла в дар квартиру [ADDRESS] . Право власності дарувальника на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.09.2018, номер запису про право власності: 28036826, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1649965080000. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченком В.Ю., зареєстровано в реєстрі за №2629 (а.с. 55-56). Постановою Київського апеляційного суду від 25.02.2021 визнано протиправними дії державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради Поди С.П. та скасувано державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером №4313433 від 21.09.2018 щодо державної реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (а.с. 63-68). Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.05.2021, квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] на підставі договору дарування від 08.07.2019. Крім того, встановлено, що Святошинським районним судом м. Києва розглядається цивільна справа №759/10266/17 за позовом [PERSON] , [PERSON] до КМР, третя особа Головне управління юстиції у м. Києві, [PERSON] про визнання за [PERSON] та [PERSON] в порядку спадкування за законом права власності на Ѕ частину за кожною житлового будинку [ADDRESS] . [PERSON] в даній справі є третьою особою, яка заявила самостійні вимоги про визнання за нею в порядку спадкування на ј частину будинку. З наведеного вбачається, що між позивачем [PERSON] та іншими спадкоємцями у вказаній справі існує невирішений спір про визнання в порядку спадкування права власності на житловий будинок [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ч. 1, ч. 3, ч. 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників: свідомий намір невиконання зобов`язань договору, приховування справжніх намірів учасників правочину. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому справжні їх цілі можуть бути протизаконними. До таких дій, зокрема, відноситься укладення договору дарування майна на користь близьких родичів з метою уникнення від зобов`язання відшкодувати шкоду потерпілому, з метою приховування майна від накладення на нього арешту тощо. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19.10.2016 (провадження № 6-1873цс16), від 23.08.2019 у справі № 306/2952/14-ц. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц зазначено, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Встановлено, що відчуження[PERSON] квартири [ADDRESS] , відбулось при наявності судового спору про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, що вказує на те, що спірний правочин вчинено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, воля відповідачів не відповідала зовнішньому прояву та не мала на меті реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, дії сторін цього договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати спірне майно від успадкування іншими особами. Протилежного відповідачами доведено не було. Своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву, участі в судових засіданнях відповідачі не скористались. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК Укараїни) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. З огляду на викладене, вбачається, що дії відповідачів свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних прав на спадкове майно, а тому такий договір є недійсним на підставі ст. 203 та ст. 215 ЦК України. Відповідно до абз. 3, ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , яке було зареєстровано на підставі договору дарування від 08.07.2019, який судом визнається недійсним, також підлягають задоволенню. Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, та те, що позивач не надав достатніх доказів, які б підтверджували позовні вимоги, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За змістом ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з п. 2 ч.1 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, щодо закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з п. 47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано статтями8,59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення під 16.11.2000 № 13-рп/2000; Рішення від 30.09.2009 № 23-рп/2009; Рішення від 11.07.2013 № 6-рп/2013). У постанові від 01.10.2002 по справі № 30/63 Верховний Суд України звернув увагу, що судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. До матеріалів справи додано попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, яки поніс позивач під час розгляду справи, вартість яких складає 45900 грн. 00 коп. При цьому, належних та допустимих доказів оплати позивачем вказаних витрат, відповідних фінансових документів, у відповідності до положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні затвердженому в Постанові Правління Національного банку України № 637 від 15.12.2004 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 13.01. 2005 р. за № 40/10320), до матеріалів справи не додано, а тому стягнення витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягає. У порядку ст. 141 ЦПК України, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд встановив. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» при зверненні до суду з цим позовом звільнена від сплати судового збору, в такому разі судовий збір по справі необхідно стягнути у дохід держави. Пунктом 1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що за подання до суду позовної заяви фізичною особою позовної заяви майнового характеру, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (8000 грн. 00 коп.). Ціна позову становить 1280397 грн. 00 коп., позивач звільнена від сплати судового збору, суд присуджує стягнути з відповідачів на користь держави судовий збір у розмірі по 4000 грн. 00 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial