Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-18 00:00:00

У липні 2020 року [PERSON] , інтереси якої представляє адвокат Іваськевич Ю.С., звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обгрунтування позову зазначено, що позивачка з 20 березня 2003 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . За період спільного проживання вшлюбі діти не народилися. Після реєстрації шлюбу сторони по справі виїхали за межі України на роботу. Спільне проживання склалося невдало, сімейних відносин вони не підтримують, декілька років проживають окремо.На даний час шлюб носить формальний характер, просила шлюб розірвати. Відповідач [PERSON] не подав відзиву на позовну заяву, у судове засідання не прибув, направив на адресу суду клопотання про слухання справи без його участі, позоввизнав повністю. Ухвалою суду від 29 липня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження, справу призначено до судового засідання . Позивачка у судове засідання не прибула, направила на адресу суду письмове клопотання про слухання справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю. Дослідивши наявні у справі докази, які надані позивачем, судом встановлено такі факти та відповідні ім правовідносини. 20 березня 2003 року [PERSON] та [PERSON] у виконавчому комітеті Сарниківської сільської ради Івано-Франківської області зареєстрували шлюб, про що було зроблено актовий запис №2. Після державної реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим 20 березня 2003 року виконавчим комітетом Сарниківської сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області. За статтею 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з частиною першою статті 24 Сімейного кодексу України ( далі - СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до частини першої статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. За статтею 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини другої статті 104 СК України та частини третьої статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно достатті 110 цього Кодексу. Статтею 111 СК України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. За змістом указаної норми примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Також відповідно до вимог ч.4 ст.56 СК України суд не може примушувати дружину та чоловіка до збереження шлюбних відносин. Отже, з наведеного вбачається, що застосування строку для примирення є правом суду, а не його обов`язком. Вивчивши обгрунтування позову позивачки, яка просила не надавати строк для примирення, оскільки з відповідачем уже декілька років спільно не проживають, а також те, що між сторонами відсутні будь-які шлюбні відносини, визнання позову відповідачем, суд прийшов до висновку, що застосування судом строку для примирення подружжя за наведених обставин суперечитиме інтересам обох з подружжя. Згідно статті 112 СК України підставами для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя є з`ясування фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову про розірвання шлюбу, наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки встановлено, що сторони не підтримують сімейні стосунки, позивачка заперечує щодо примирення, визнання позову відповідачем, а також враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу не відповідає інтересам сторін по справі, що має істотне значення. Відповідно до ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Заяви про відновлення дошлюбного прізвища позивачка не подала. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено повністю, а тому з врахуванням вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача сплачений нею за подання позовної заяви до суду судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved