Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-26 00:00:00

У липні 2015 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ Надра звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути солідарно з відповідачів кошти в сумі 9415,07 доларів США в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 20 червня 2008 року, що був укладений з [PERSON] Відповідачі [PERSON] та [PERSON] повинні нести солідарну відповідальність з кредитором, оскільки є поручителями за договорами поруки. Рішенням Бахмацького районного суду від 13 січня 2016 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Стягнуто з відповідачів в солідарному порядку на користь ПАТ КБ Надра заборгованість за кредитним договором від 20 червня 2008 року в сумі 9415,07 доларів США, що станом на 16 червня 2015 року еквівалентно 201942,05 грн. Вирішено питання судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неповноту зясування обставин, що мають значення для справи, просить оскаржуване рішення в частині солідарного порядку стягнення боргу скасувати, звільнивши її від виконання обовязків поручителя за кредитним договором. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не досліджена обставина щодо належного повідомлення (направлення вимоги) поручителя [PERSON], у відповідності ст. 555 ЦК України, для виконання нею зобовязань за договором поруки. Заявник вказує, що останній платіж за кредитним договором відбувся 30 вересня 2013 року. Не виконавши свої зобовязання, передбачені п. 2.2.3 кредитного договору, до 18 жовтня 2013 року, позичальник порушив основні зобовязання, а строк для предявлення вимоги до поручителя розпочався з 19 жовтня 2013 року. Зазначає також, що не предявивши вимогу до поручителя в строк шість місяців, як це передбачено ч. 4 ст. 559 ЦК України, банк втратив можливість предявлення вимоги чи позову до неї в звязку з припиненням договору поруки. Вислухавши суддюдоповідача, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення. Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ Надра в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник [PERSON] порушила зобовязання щодо повернення кредиту та сплати кредитних платежів згідно укладеного договору, а відповідачі [PERSON] та [PERSON], як поручителі, повинні нести за даним зобовязанням солідарну з боржником відповідальність в повному обсязі. З таким висновком суду першої інстанції частково погоджується апеляційний суд, виходячи з такого. По справі встановлено, що 20 червня 2008 року між ВАТ КБ Надра (правонаступником якого є ПАТ КБ Надра) та [PERSON] було укладено кредитний договір № 36-05/06/09/11/404/2008/064, відповідно до умов якого банк зобовязувався надати позичальнику кредит в сумі 12780,87 доларів США на придбання автомобіля зі сплатою 14,8 % річних, з кінцевим строком повернення до 19 червня 2013 року (а.с. 11-13). Пунктом 2.2.1 договору визначено суму щомісячного необхідного платежу 304,21 долар США, який необхідно вносити до 18 числа поточного місяця. За укладеним кредитним договором [PERSON] є поручителем для виконання позичальником взятих на себе зобовязань. Крім того, з метою забезпечення виконання кредитного зобовязання, 20 червня 2008 року між ВАТ КБ Надра та [PERSON] був укладений договір поруки, відповідно до якого поручитель зобовязався відповідати з позичальником перед позивачем, як солідарні боржники (а.с. 22). В цьому договорі зазначено також, що він діє до повного виконання боржником зобов'язань. Додатковою угодою № 1 від 11 лютого 2009 року до кредитного договору строк користування кредитними коштами було продовжено до 17 квітня 2016 року, а сума щомісячного мінімально необхідного платежу була визначена в розмірі 216 доларів США (а.с. 14). Додатковою угодою № 2 від 18 листопада 2009 року до кредитного договору, який було викладено у зміненій редакції, строк користування кредитними коштами було продовжено до 17 червня 2016 року, щомісячна сума мінімально необхідного платежу визначена відповідним графіком, який є додатком до цієї додаткової угоди, платіж необхідно вносити щомісячно до 20 числа (а.с. 15-18, 19-21). Банком умови кредитного договору виконано та надано позичальнику обумовлену кредитним договором суму коштів, проте позичальник своєчасно погашення кредиту та відсотків не здійснювала, у звязку з чим утворилась заборгованість в сумі 9415,07 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 16 червня 2015 року становить 201942,05 грн. (а.с. 5-7). Відповідно до ст.ст. 526, 527 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. За положеннями ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього кодексу. Зважаючи на вищенаведені норми та оцінивши обставини справи в сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ Надра в частині стягнення кредитної заборгованості з [PERSON], оскільки остання заяви про застосування строку позовної давності до суду першої інстанції не подавала. В той же час, дійшовши висновку про необхідність задоволення заявлених до поручителів вимог про стягнення кредитних коштів в тому ж обсязі, що і з боржника, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, зробив невірні висновки. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку (ч. 1 ст. 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України). Припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст.ст. 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобовязань боржника не свідчать про те, що цим договором встановлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Під виконання сторонами зобовязання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обовязків, що випливають із зобовязання, передбаченого договором. Отже, «основне зобовязання» - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обовязки сторін кредитного договору. Як встановлено по справі, боржник (а відтак і поручителі) первинно взяв на себе зобовязання повернути суму кредиту з відповідними відсотками до 19 червня 2013 року, а на підставі укладеної додаткової угоди до 17 квітня 2016 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Отже, поряд з встановленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору. 25 червня 2015 року, в звязку з невиконанням позичальником [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором і наявності заборгованості, ПАТ «КБ «Надра» надіслало письмову вимогу боржнику та поручителям [PERSON], [PERSON] про дострокове повернення кредитної заборгованості протягом пяти днів з дня отримання цієї вимоги (а.с. 39-41), тобто, кредитор використав передбачене ч. 2 ст. 1050 ЦК України та п. 4.2 договору право на односторонню зміну умов кредитного договору, а саме, змінив строк виконання основного зобовязання. Факт отримання цієї вимоги [PERSON] не спростований. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобовязання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обовязку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобовязань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в своїй постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14. У разі предявлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобовязань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобовязань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів. Аналіз вищезазначеної норми права дає підстави вважати, що строк дії поруки є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого він припиняється. Виходячи з положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, колегія суддів приходить до висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором позивачем має бути задоволена судом в межах строку дії поруки з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Отже, твердження [PERSON] про те, що банк втратив можливість предявлення вимоги чи позову до неї в звязку з припиненням договору поруки, не заслуговують на увагу апеляційного суду, оскільки ґрунтуються на невірному розумінні відповідачем норм матеріального права. Таким чином, виходячи з наведених вище положень законодавства, з позивача на користь відповідача [PERSON] підлягають стягненню кошти за період з січня 2015 року (шість місяців, що передували зверненню позивача до суду з даним позовом в межах дії договору поруки) до дня закінчення строку виконання основного зобовязання 17 червня 2016 року, оскільки банк використав право на дострокове стягнення коштів. Їх розмір становить: 3782,77 доларів США - тіло кредиту, 464,34 доларів США - проценти та пеня. Відповідно до п. 5.1 умов укладеного між сторонами кредитного договору, нарахування пені за невиконання зобовязань має здійснюватись у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожен день прострочення. Отже, сума штрафних санкцій (пені) має бути стягнута в національній валюті, розмір якої становить 21234,97 грн. Таку ж суму боргу слід стягнути з іншого поручителя [PERSON], оскільки строк поруки є преклюзивним, а отже жодних дій поза його межами кредитор вчиняти не може, у тому числі застосовувати судовий захід захисту свого права. Крім цього, суд першої інстанції в своєму рішенні безпідставно стягнув солідарно з обох поручителів кошти, оскільки [PERSON] та [PERSON] укладали з банком різні договори поруки. Отже, солідарне стягнення з них та боржника [PERSON] коштів за кредитним договором має відбуватись окремо. Враховуючи допущення районним судом порушень у застосуванні норм матеріального права, апеляційний суд вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «Надра» до [PERSON] задовольнити повністю, а до [PERSON] та [PERSON] частково.

Outcome: partial