Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-26 00:00:00

У листопаді 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа - [PERSON], про визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині купівлі 1/2 частини квартири, визнання права власності на 1/2 частини квартири, вселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні квартирою. Позивач посилався на те, що він разом із своєю матір'ю, дідусем та бабусею проживали у квартирі [ADDRESS], в якій згідно зі свідоцтвом про право власності вони мали рівні частки, зокрема, кожен по 1/4 частки. У 1996 році всі члени сім'ї вирішили продати квартиру і за спільні кошти купити дві квартири. 14 травня 1996 року квартиру було продано, договір купівлі-продажу від його імені було підписано його матір'ю, яка діяла як законний представник, і в цей же день було придбано квартиру [ADDRESS], куди він з матір'ю вселився і прожив там 18 років. Проте у вересні 2014 року між ним та матір'ю виник конфлікт, в результаті якого відповідачка забрала в нього ключі від квартири та почала чинити перешкоди в користуванні нею, а також він дізнався, що квартира належить на праві власності тільки матері, а він немає на неї жодних прав. Посилаючись на те, що купівля вищезазначеної квартири була здійснена за кошти квартири, в якій він був співвласником 1/4 частки, а тому він має право на частку спірної квартири. На час купівлі квартири йому було 6 років і він не міг захисти своє порушене право. Про те, що власником квартири є тільки його матір, він дізнався у 2014 році. На підставі вищевказаного та з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач остаточно просив визнати недійсним договір купівлі-продажу на 1/2 частини квартири [ADDRESS] від 14 травня 1996 року, визнати за ним право власності на 1/2 частини квартири, вселити його у квартиру та зобов'язати [PERSON] не чинити йому перешкод у користуванні квартирою, надавши ключі від вхідних дверей. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 вересня 2015 року, позов [PERSON] задоволено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 23 грудня 2015 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 вересня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 26 січня 2016 року справу прийнято до провадження суддею Бабій О.М. 03 березня 2016 року позивач подав заяву про збільшення та зменшення позовних вимог, згідно якої позивач просить визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS], встановити порядок користування квартирою, вселити його у квартиру та зобов'язати відповідачку не чинити перешкод в користуванні квартирою. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з мотивів викладених в позовній заяві з урахуванням вимог викладених у заяві про збільшення, зменшення позовних вимог. Просили позов задовольнити. Відповідачка та її представник позов не визнали з мотивів наведених в письмових запереченнях, просили застосувати строк позовної давності. Відповідачка в судовому засіданні 15 квітня 2016 року та 27 травня 2016 року також пояснила, що син добровільно пішов з квартири. Проживати з ним в одній квартирі вона не може та не буде, їх спільне проживання є неможливим. В квартиру позивач може зайти, але проживати там не може і не буде. Квартиру придбала відповідачка за свої кошти, які вона заробила за кордоном. Третя особа в судовому засіданні пояснив, що він, його дружина [PERSON], відповідачка [PERSON] та позивач [PERSON] проживали у квартирі на вул. Шевченка. Однак, вирішили продати вказану квартиру та купити дві інші квартири. Відповідачка в той же день купила іншу двохкімнатну квартиру [ADDRESS], а третя особа з дружиною купили іншу однокімнатну квартиру. У вересні 2014 року внук [PERSON] прийшов жити до них з дружиною, оскільки відповідачка вигнала його з квартири. У [PERSON] та [PERSON] погані відносини. На даний час [PERSON] проживає у квартирі третьої особи, де також проживає [PERSON], квартира однокімнатна, [PERSON] спить на підлозі, іншого житла в нього не має. Свідок [PERSON], яка є бабусею позивача та матір'ю відповідачки, в судовому засіданні дала покази в яких вказала, що вони всі проживали в квартирі на вул. Шеченка. 14 травня 1996 року вони продали квартиру на Шевченка та купили дві інші квартири. Квартиру [ADDRESS] відповідачка придбала за кошти, які отримала від продажу квартири на Шевченка. З 03 вересня 2014 року позивач проживає разом з свідком та її чоловіком в однокімнатній квартирі бо відповідачка вигнала його з дому. Відповідачка постійно провокує конфлікти з [PERSON], внук на відповідачку руки не піднімав. Одного разу свідок, її чоловік [PERSON] та [PERSON] прийшли до відповідачки, вона їх впустила до квартири, але згодом вигнала. Заслухавши пояснення сторін та показання свідка, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Квартира [ADDRESS] в порядку приватизації належала на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] 14 травня 1996 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені неповнолітнього сина [PERSON], та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, згідно з умовами якого [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені неповнолітнього сина [PERSON], продали, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS]. 14 травня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, згідно з умовами якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS]. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], в якій зареєстрованими є: [PERSON] та [PERSON] На час укладення даних правочинів позивач був неповнолітнім, згідно з договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] [PERSON] діяла від свого імені та від імені неповнолітнього сина. Згідно з витягом з розпорядження Івано-Франківської міської ради народних депутатів від 22 березня 1995 року № 76-р на підставі заяви відповідача, відповідно до ст. 145 Кодексу про шлюб та сім'ю України, [PERSON] було надано дозвіл від імені неповнолітнього сина [PERSON] на відчуження належної йому частки квартири [ADDRESS] 22. Також було зобов'язано [PERSON] забезпечити неповнолітнього сина [PERSON] належним житлом за місцем переїзду сім'ї. Позивач стверджує, що відповідачка повинна була забезпечити його не тільки житлом, а й власністю, тому за ним слід визнати право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS]. Однак, такі твердження позивача є безпідставними виходячи з наступного. Відповідачка є єдиним одноосібним власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 1996 року. Право власності нею зареєстровано згідно вимог чинного законодавства. Вказаний договір позивачем не оспорюється, оскільки заявою від 03 березня 2016 року позивач зменшив позовні вимоги в цій частині. Відповідачка забезпечила позивача житлом до його повноліття. Однак, у відповідачки не було обов'язку забезпечити позивача ще й власністю, як це стверджується позивачем. Як вбачається з матеріалів справи, матір'ю позивача, яка при укладенні договору купівлі-продажу представляла його інтереси, отримано дозвіл Івано-Франківської міської ради народних депутатів на відчуження квартири, отже, дотримано вимогу чинного на той момент законодавства. Дитиною визнається особа до досягнення нею повноліття. Повноліття за українським законодавством настає з вісімнадцяти років. Отже, до досягнення 18 років фізична особа має правовий статус дитини. Посилання на те, що відповідачка не виконала свого обов'язку щодо забезпечення дитини житлом, є голослівними, оскільки позивач вказує, що він проживав у спірній квартирі до вересня 2014 року, отже відповідачка забезпечила неповнолітнього сина [PERSON] належним житлом до набуття сином 18 років, тобто повноліття. Отже, позивачем не наведено судом жодних обґрунтованих підстав для визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Його житлові права при продажі квартири [ADDRESS] відповідачкою не було порушено. Вимога позивача про визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Щодо решти позовних вимог, то суд вважає їх такими, що підлягають до задоволення виходячи з наступного. Позивач зареєстрований у квартирі [ADDRESS] та проживав в ній до вересня 2014 року, що відповідачкою визнається. У вересні 2014 року позивач вкотре посварився з відповідачкою та вийшов з дому залишивши ключі від квартири вдома, вказаний факт також відповідачкою визнається. Однак, повернутись у квартиру та проживати в ній позивач не може, відповідачка йому у цьому перешкоджає, що підтверджується поясненнями відповідачки та показами свідка. Позивач хоч і не є власником квартири [ADDRESS], однак там зареєстрований та має право на користування квартирою. Стаття 9 Житлового кодексу визначає, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Позивач є членом сім'ї власника квартири [PERSON], був вселений у квартиру у законному порядку, зареєстрований у квартирі, а тому його слід вселити у квартиру [ADDRESS] та зобов'язати відповідачку не чинити йому перешкод у користуванні квартирою. Щодо встановлення порядку користування квартирою, то відповідачка фактично визнала, що позивач користувався раніше та може користуватися кімнатою площею 13,5 кв. м., хоча відповідачка одночасно категорично заперечує можливість постійного проживання позивача у квартирі. Щодо клопотання відповідача про застосування строку позовної давності та клопотання позивача про поновлення такого строку, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття (ч.4 ст. 261 ЦК). Як встановлено судом, позивач досягнув повноліття 01 вересня 2008 року, в той же час, про порушення свого права дізнався у вересні 2014 року коли відповідачка фактично позбавила його права користування квартирою, і з цього часу розпочався перебіг позовної давності. До суду [PERSON] звернувся у листопаді 2014 року, а тому строк позовної давності ним не пропущено. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі наведеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 261, 317 ч.1, 319 ч.1, 383 ч.1, 405 Цивільного кодексу України, ст. 9 Житлового кодексу,

Outcome: partial