Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-21 00:00:00

у липні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що з 1992 року він займається антикваріатом, є меценатом та колекціонером культурних цінностей і старовини та декілька років тому, приблизно наприкінці 1990-х років придбав для своєї особистої бібліотеки в букіністичному магазині м. Києва старовинну книгу «Візантійські емалі» 1892 р., яка є екземпляром-оригіналом книги «Історія і пам'ятники візантійської емалі» Н.П. Кондакова («Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського») видання Санкт-Петербург 1892 р. Зазначений екземпляр книги був некомплектним, так як там не було суперобкладинки, коробки й фотографії Звенигородського. Книги «Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського» видання Санкт-Петербург 1892 р. були одними з найдорожчих видань царської Росії. Екземпляри цієї книги нумерувались (було по 200 екземплярів російською, французькою та німецькою мовах) і дарувались відомим особам по всій Європі. Придбаний позивачем екземпляр книги не мав номера. Як позивачу було відомо від іноземних експертів номер відсутній у зв'язку з тим, що меценат Звенигородський, який організовував публікацію і дарування зазначеної книги, цей екземпляр не встиг нікому подарувати і залишив у себе. Також на придбаному позивачем екземплярі книги приблизно на сторінках 5-7 були сліди від виведеного екслібриса одного з попередніх власників. Позивач зазначив, що книга «Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського» видання Санкт-Петербург 1892 р. є культурною цінністю і її вартість на даний час згідно експертної оцінки складає 921600 грн., а він є її власником, оскільки набув права власності на цю книгу на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочину купівлі-продажу. На початку квітня 2012 року у позивача погіршився матеріальний стан, виникла потреба у грошових коштах і він вирішив продати свою книгу «Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського» видання Санкт-Петербург 1892 р., про що повідомив свого помічника з продажу антикваріату - [PERSON] Він позивачу повідомив, що має знайомого - [PERSON], який мешкає у м. Харків і який готовий або придбати цю книгу, або посприяти її продажу. А [PERSON], у свою чергу, повідомив позивача про необхідність спочатку показати на декілька днів книгу позивача його знайомому експерту з м. Харкова для визначення ціни її продажу. При цьому [PERSON] запевнив позивача у надійності [PERSON] і словесно поручився за нього. Довіряючи [PERSON] і [PERSON] позивач передав їм книгу «Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського» видання Санкт-Петербург 1892 р. для проведення її експертної оцінки та подальшого продажу. Позивач зазначив, що згодом йому стало відомо, що його книгу «Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського» видання Санкт-Петербург 1892 р. [PERSON] передав своєму батькові - [PERSON] і вона стала предметом контрабанди: [PERSON] разом з іншими особами без відому позивача і без його згоди намагались незаконно перевезти її через кордон до Російської Федерації і були затримані правоохоронними органами. В подальшому 24.07.2013 р. [PERSON] разом з іншими особами вироком Харківського районного суду Харківської області були засуджені за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.15 і ч.2 ст.201 КК України до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком 3 роки, а книгу «Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського» видання Санкт-Петербург 1892 р. конфісковано в дохід держави. Про незаконне використання відповідачами книги позивача «Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського» видання Санкт-Петербург 1892 р. позивач не знав і не міг знати, оскільки вони його ошукали і не повідомляли про свої злочинні наміри. До теперішнього часу книгу «Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського» видання Санкт-Петербург 1892 р. позивачу не повернуто і кошти за неї не сплачено. Відповідачі не визнають права власності позивача на книгу «Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського» видання Санкт-Петербург 1892 р. і відмовляють йому у її поверненні. Позивач вважає, що в результаті неправомірних винних дій відповідачів та вироку суду по кримінальному провадженню він був протиправно позбавлений права власності на книгу «Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського» видання Санкт-Петербург 1892 р., що спричинило йому душевні страждання тав згідно чинного законодавства має право вимагати її повернення та відшкодування моральної шкоди. Посилаючись на вищевикладене [PERSON] просив суд, визнати за ним право власності на старовинну книгу «Візантійські емалі» 1892 р., яка є екземпляром-оригіналом книги «Історія і пам'ятники візантійської емалі» Н.П. Кондакова («Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського») видання Санкт-Петербург 1892 р., виключити дану кигу з акта опису та арешту майна ВП №39421555 від 29.08.2013 р. державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Золотько С.Г., витребувати з Харківської державної наукової бібліотеки ім. В.Г. Короленка на його користь книгу та стягнути солідарно з відповідачів [PERSON], [PERSON] і [PERSON] на його користь моральну шкоду в розмірі 900 000 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив задовольнити. Пояснив суду, що він є меценатом та антикваром, власником фірми «Епоха», що знаходиться в м. Києві вул. Курявська,16. Між антикварами існують певні домовленності і цінні речі передаються «під слово» без укладення угод або розписок. Таким чином і зазначений цінний предмет старовинна книга «Візантійські емалі» 1892 р., яка є екземпляром-оригіналом книги «Історія і пам'ятники візантійської емалі» Н.П. Кондакова («Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського») видання Санкт-Петербург 1892 р., був виданий з його згоди помічником [PERSON] [PERSON], оскільки позивач, як власник книги, мав намір її продати для купівлі іншої цінної книги. [PERSON] поручився за [PERSON], сказав, що їм можна довіряти та надати на декілька днів на експертизу. [PERSON] забрав книгу на фірмі особисто у охоронця у квітні 2012 року. Через 3-4 дні після передачі книги [PERSON] позивач побачив в інтернеті, що відповідачі затримані з даною цінною річчю. Зазначив, що до контрабанди він відношення не має. Книга вилучена та передана до бібілотеки. Вважає себе добросовісним власником і книгу у нього забрали [PERSON] не повідомивши про свої наміри. Після даних подій [PERSON] віддав йому 500 доларів США та обіцяв повернути інші кошти, а тому він не завертався до правоохоронних органів щодо обманних дій. В ході слідства по кримінальній справі та при розгляді справи судом він повідомляв суду, що предмет контрабанди є його власністю та сподівався на те, що книга буде йому повернута. Пояснив, що книга придбана ним у лютому 1989 року у м. Ленінград (наразі Санкт-петербург) у комісіонному магазині. Уточнив,що у позовній заяві зазначено, що придбана в м. Києві, оскільки він купував багато книг, має їх близко тисячі і точно пригадав місце купівлі після того, як знайшов квитанцію у своїх архівах. Ця книга є однією з найкращих. Вважає, що його право власності на книгу підтверджується квитанцією про її купівлю, посненнями свідків та відповідача [PERSON] Крім того, позивач пояснив, що зазнав моральної шкоди, яка виразилась у його переживаннях у зв»язку з неправомірним розпорядженням книгою відповідачами без його відома, внаслідок чого він її позбувся за вироком суду. Він неодноразово звертався до відповідачів про відшкодування йому завданої шкоди, на що отримував лише обіцянки , проте відповідачі [PERSON] та [PERSON] визнавши свою вину у кримінальному провадженні, не вчиняють жодних дій щодо відшкодування йому шкоди. Крім того,він звертався і до суду з питання визнання його потерпілим та йому було відмовлено. Моральну шкоду оцінює у 900000 грн., яку просив стягнути з [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] солідарно. Крім того, зазначив, що він не обізнаний в юридичних питаннях і був вневнений, що повідомивши в якості свідка суду у кримінальній справі про те, що дана книга належить йому, суд повинен був вирішити питання повернення її власнику. Пояснив, що суддя не прийняла його заяву про визнання його потерпілим, а тому він був вимушений чекати поки вирок набере чинності. Представники позивача [PERSON] в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] позов підтримали. Пояснили, що право власності [PERSON] на старовинну книгу «Візантійські емалі» 1892 р., яка є екземпляром-оригіналом книги «Історія і пам'ятники візантійської емалі» Н.П. Кондакова («Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського») видання Санкт-Петербург 1892 р. підтверджується квитанцією про купівлю книги на ім»я позивача, поясненнями свідків, фотокартками книги. Необхідність наявності у власника інших документів на антикварну цінну книгу не передбачена чинним законодавством України. Оскільки власник книги незаконно позбувся предмету власності його порушене право власності повинно бути захищено судом.Просили позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд вважає можливим розгляд справи у відсутності відповідача. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні [PERSON] визнала позов частково. Не заперечувала проти визнання права власності на спірну книгу за позивачем, проте заперечувала проти задоволення позовних вимог в частині вимог солідарного відшкодування моральної шкоди. Пояснила суду, що [PERSON]дійсно передав старовинну книгу «Візантійські емалі» 1892 р., яка є екземпляром-оригіналом книги «Історія і пам'ятники візантійської емалі» Н.П. Кондакова («Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського») видання Санкт-Петербург 1892 р., через охоронця фірми [PERSON] за погодженням з [PERSON] Проте він не має відношення до неправомірних дій [PERSON] і своїми діями моральної шкоди позивачу не завдав, оскільки також довіряв [PERSON], який взяв книгу під чесне слово для проведення експертизи щодо її оцінювання. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з»явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд вважає можливим розгляд справи у відсутності належним чином повідомлений відповідачів. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні [PERSON] позов не визнав. Не заперечує, що старовинна книга «Візантійські емалі» 1892 р., яка є екземпляром-оригіналом книги «Історія і пам'ятники візантійської емалі» Н.П. Кондакова («Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського») видання Санкт-Петербург 1892 р. була у [PERSON] Книгу йому передали у фірмі «Епоха» охоронець. Проте вважає, що позивач не підтвердив право власності документально і не довів завдану йому моральну шкоду. Крім того, представник відповідачів [PERSON] заявив про застосування строків позовної давності у вирішенні спору. Представник відповідача Харківської державної наукової бібліотеки ім. В.Г. Короленка в судове засідання не з»явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надіслав до суду заперечення на позов. Відповідач вважає, що у позивача відсутні належні докази на підтвердження права власності на книгу. Крім того, книга є предметом контрабанди , а тому правомірно відповідно до вироку суду конфіскована в дохі держави. Зазначив, що бібліотека лише зберігає книгу і повернути правом не наділена. Представник відповідача Київського відділу державної виконавчої служби (далі ДВС) Харківського міського управління юстиції (далі МУЮ) в судове засідання повторно не з»явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать розписки в матеріалах справи на а.с.43,85. Подав до суду клопотання про залучення в якості представника інтересів держави прокурора Оболонського району м. Києва. Крім того, представником подана заява про застосування строків позовної давності у вирішенні спору. Суд вважає можливим розгляд справи у відсутності представника виконавчої служби, який двічі не з»явивися до суду та не повідомив належним чином про причини своєї неявки. За клопотанням представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] [PERSON] судом ухвалою від 09.02.2016 року призначено розгляд справи у судовому засіданні в режимі відеоконференції на 14.04.2016 року 10.00. Проте представник відповідачів з»явився до суду особисто та повідомив про відсутність необхідності проведення відеоконференції. Представник Київського ВДВС Харківського МУЮ приєднався до заяви про проведення відеоконференції, проте окреме клопотання про це суду не заявляв і на час розгляду справи по суті суду не було відомо про явку представника до господарського суду Харківської області, якому доручили проведення відеоконференції. Представник відповідача Міністерства культури України в судовому засіданні пояснив, що вважає міністерство неналежним відповідачем у справі, оскільки воно як і бібліотека не наділено правом розпорядження книгою. Оскільки жодних вимог до Міністерства культути України позивачем не заявлено, просили в позові відмовити. Представник Київської місцевої прокуратури №5 Дубей Т.С. залучена за клопотанням Київського ВДВС Харківського МУЮ як представник державних інтересів, в судовому засіданні проти позову заперечувала в частині визнання права власності. Посилаючись на те, що вироком Харківського районного суду Харківської області від 24.07.2013 року [PERSON] зокрема визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст. 201 КК України та призначено міру покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією в дохід держави культурної цінності - книги «Візантійські емалі». В силу ст. 75 КК України [PERSON] звільнений від відбуття покарання в виді позбавлення волі з випробуванням на 3 роки. Прокурор вважає, що предмет злочину - культурна цінність - не підлягає поверненню власнику, була правомірно описана, арештована та передана на зберігання до бібліотеки та повина належати державі на підставі вироку суду. Також вважає, що позивачем не доведено право власності на предмет спору. Просила в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши сторони, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази у справі, встановив наступне. Предметом спору є право приватної власності на старовинну книгу «Візантійські емалі» 1892 р., яка є екземпляром-оригіналом книги «Історія і пам'ятники візантійської емалі» Н.П. Кондакова («Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського») видання Санкт-Петербург 1892р., та відповідно до висновку державної експертизи культурних цінностей №282 від 16.05.2012 року є культурною цінністю та її вартість складає 921600 грн., що встановлено вироком Харківського районного суду Харківської області від 24.07.2013 року відносно [PERSON], [PERSON], [PERSON] зач.2 ст.15, ч.2 ст. 201 КК України. Вирок вступив в законну силу 09.08.2013 року, провадження № 1/635/336/2013, справа № 2034/9682/2012 та відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України є обов»язковим. Зазначеним вище вироком встановлено, що [PERSON] у березні 2012 року в розмові зі своїм знайомим громадянином Російської Федерації [PERSON], вступив з останнім у злочинну змову, запропонувавши останньому за грошову винагороду незаконно, контрабандним шляхом, перемістити через митний кордон України з РФ книгу, яка є культурною цінністю. За попередньою домовленістю телефоном 15.04.2012 року на трасі Харків-Бєлгород близько селища Руська Лозова Дергачевського району Харківської області [PERSON] зустрівся з [PERSON] та [PERSON] та передав їм старовинну книгу «Візантійські емалі» 1892 р., яка є екземпляром-оригіналом книги «Історія і пам'ятники візантійської емалі» Н.П. Кондакова («Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського») видання Санкт-Петербург 1892р. Останні були затримані в цей же день при переміщенні через державний кордон та під капотом автомобіля марки «Фольксваген» м477нс 31 rus співробітниками місцевого пункту пропуску «Стрєлєчья» було вилучено дану книгу, яка є культурною цінністю. [PERSON] у вчиненні злочину розкаявся (а.с.106-107). Крім того, цим же вироком суду встановлено, що свідок [PERSON] пояснив, що він допомагав своєму другу [PERSON], директору ТОВ «Епоха» у продажу антикваріату. Приблизно 14-15.04.2012 року до нього в ТОВ «Епоха» приїхав його знайомий з м. Харкова [PERSON], де і побачив книгу «Візантійські емалі» та зацікавився нею. [PERSON] сказав, що хоче показати дану книгу експертам, що б в подальшому продати її. В цей же день [PERSON] повідомив [PERSON] щодо бажання [PERSON] придбати у нього цю книгу, оскільки він знав, що [PERSON] мав намір її продати. [PERSON] на зазначене дав свій дозвіл. 14.04.2012 року [PERSON] упакував книгу «Візантійські емалі» та пакунок передав охороннику [PERSON] та залишив записку, що книга для [PERSON] та сказав, щоб хоронець передав її зазначеній особі по наданню ним паспорту. [PERSON] передав книгу [PERSON] Слід зазначити, що ані [PERSON], ані [PERSON], ані [PERSON] в судове засідання не з»явилися, доручивши представляти свої інтереси представникам, які не спростували обставні встановлені вироком та інших пояснень та доказів щодо можливового власника книги суду не надали. Обставини знаходження до 14.04.2012 року книги «Візантійські емалі» 1892 р. у колекції [PERSON] на ТОВ «Епоха» по вул. Кудрявській,16 у м. Києві в судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] Розбіжності пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] стосовно місця купівлі книги [PERSON] - в м. Києві чи м. Ленінграді (нині м. Санкт-Петербург) , пояснюються тим, що свідки не були присутні при її купівлі, і знають про цей факт зі слів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він працює охоронцем у ТОВ «Епоха» з 2008 року по вул. Кудрявській, 16 в м. Києві. 14.04.2012 року за попереднім попередженням його [PERSON] до фірми прийшов [PERSON] та предьявив йому паспорт. Свідок видав за дорученням [PERSON] [PERSON] пакунок, в якому була книга, але він її не дивився. Про видачу зробив запис в журналі, сторінку з якої згодом вилучили працівники СБУ України. Судом оглянуто оригінал даного журналу та копія вилученого листа, який містить запис про передачу книги 14.04.2012 року [PERSON], що підтверджено в судовому засіданні самим охоронцем та представниками [PERSON] та [PERSON] Факт наявності журналу та вилученого працівниками СБУ листка з неї сторони визнали. Зазначені вище докази підтверджують пояснення позивача [PERSON] стосовно обставин передачі ним через [PERSON] до [PERSON] старовинної книги «Візантійські емалі» 1892 р., яка є екземпляром-оригіналом книги «Історія і пам'ятники візантійської емалі» Н.П. Кондакова («Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського») видання Санкт-Петербург 1892р. Крім того, факт придбання [PERSON] старовинної книги «Візантійські емалі» 1892 р., яка є екземпляром-оригіналом книги «Історія і пам'ятники візантійської емалі» Н.П. Кондакова («Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського») видання Санкт-Петербург 1892р. підтверджується квитанцією № 153393 (а.с.163) . Відповідно до зазначеної квитанції книга Кондаков «Візантійські емалі» в одному екземплярі придбана за 600 рублів 12 лютого 1989 року у комісійному миагазині №7 Ленінградського обласного управління Ленторг. Крім того, саме позивачем надано фотокартки спірної книги (а.с.161-162). Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про доведеність позивачем [PERSON] свого права власності на старовинну книгу «Візантійські емалі» 1892 р., яка є екземпляром-оригіналом книги «Історія і пам'ятники візантійської емалі» Н.П. Кондакова («Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського») видання Санкт-Петербург 1892р. Невизнання відповідачами [PERSON] та [PERSON], представником відділу державновної виконавчої служби та прокуратурою позову, їх посилання на відсутність доказів права власності суд вважає безпідставним та необгрунтованим, зокрема, заперечуючи проти позову відповідачі не надали жодного належного та допустимого доказу приналежності спірної книги іншій особі, а лише мотивують необхідністю виконання вироку суду в частині конфіскації. Крім того, заперечуючи проти позову в цій частині відповідачі не зазначили, який саме документ вони вважали б належним для підтвердження права власності на антикваріат . Враховуючи викладене та той факт, що в Україні не врегульовано законодавчо окремо питання антикварної власності, рєєстри антикваріату тощо, суд вважає поясення свідків та наявність у позивача квитанції на придбання книги належним та допустимим доказом, який підтверджує його право власності на старовинну книгу «Візантійські емалі» 1892 р., яка є екземпляром-оригіналом книги «Історія і пам'ятники візантійської емалі» Н.П. Кондакова («Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського») видання Санкт-Петербург 1892р. Відповідно до зазначеного вище вироку суду спірна книга конфіскована в дохід держави як культурна цінність та предмет злочину. Як пояснив позивач [PERSON] про конфіскацію його власності у дохід держави він дізнався лише після вироку суду - після 24.07.2013 року, а також після складення арешту його майна 29.08.2013 року і вважав, що оскільки повідомив суду, що він є власником, суд вирішить дане питання, проте цьог не відбулось. Оскаржити даний вирок в якості свідка він не мав права, а тому вважає, що строк позовної давності звернення до суду - 3 роки, ним не порушений. Суд вважає такі поясення позивача обгрунтованими і прийшов до висновку про те, що опозивачем не пропущено строк позовної давності звернення до суду відповідно до вимог ст. 261 ЦПК України, на чому наполягає представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] [PERSON], та державний виконавець. На підставі вироку суду державним виконавцем Київського ВДВС Харківського МУЮ правомірно відкрито виконавче провадження ВП №39421555, що підтверджується сторонами, та актом опису та арешту майна від 29.08.2013 року старовинну книгу «Візантійські емалі» 1892 р., яка є екземпляром-оригіналом книги «Історія і пам'ятники візантійської емалі» Н.П. Кондакова («Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського») видання Санкт-Петербург 1892р. описано та накладено арешт (а.с31-32). Відповідно до листа «Харківської державної наукової бібліотеки ім. В.Г. Короленка» старовинну книгу «Візантійські емалі» 1892 р., яка є екземпляром-оригіналом книги «Історія і пам'ятники візантійської емалі» Н.П. Кондакова («Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського») видання Санкт-Петербург 1892р. передано на відповідальне зберігання до зазначеної установи на підставі акту державного виконавця від 29.08.20913 року (а.с.30). Відповідно до п.5 ч.9 ст. 100 КПК України цінності та інше майно, що були предметом кримінального правопорушення, конфіскуються, крім тих, які повертаються власнику (законному володільцю) (ст. 100 КПК України станом на день подачі позову до суду ). Відповідно до ч.10 ст. 100 КПК України під час вирішення питання щодо спеціальної конфіскації насамперед має бути вирішене питання про поверенння цінностей та іншого майна власнику (законному володільцю). Затосування спеціальногї конфіскації здійснюється тільки після доведення в судовому порядку стороною обвинувачення , що власник (законний володілець) цінностей та іншого майна знав про їх незаконне використання. Відповідно до ч.11 ст. 100 КПК України у разі якщо власник ( законний володілець) цінностей та іншого майна був встановлений після затосування спеціальної конфіскації та не знав і не міг знати про їх незаконне використання, він має право вимагати повернення належного йому майна. Відповідно до ч.12 ст. 100 КПК України спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується у порядку цивільного судочинства. Верховний Суд України у своїй постанові від 27.08.1976 року №6 в п.8 надав роз»яснення аналогічним нормам, що містились у КПК 1960 року про те, що сама по собі конфіскація не позбавляє зацікавлений осіб можливості доказування свого права власності на це майно шляхом пред»явлення позову в порядку цивільного судочинства. Враховуючи викладене вище, ту обставину, що суд встановив право власності на старовинну книгу «Візантійські емалі» 1892 р., яка є екземпляром-оригіналом книги «Історія і пам'ятники візантійської емалі» Н.П. Кондакова («Візантійські емалі. Зібрання Звенигородського») видання Санкт-Петербург 1892р. [PERSON] а також те, що він не знав про незаконне переміщення його книги, прокурор ні в кримінальному процесі ні в даному не довів, що власник знав про незаконне використання його власності, суд вважає , що зазначена книга підлягає виключенню з акту опису та арешту майна ВП №39421555 від 29.08.2013 року, державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Золотько С.Г., та, як наслідок, знявши арешт з цього майна. Суд вважає обгрунтованою вимогу позивача про витребувати з Харківської державної наукової бібліотеки імені В.Г. Короленка на його користь старовинной книги. Вирішуючи спір в частині відшкодування моральної шкоди, суд враховує вимоги ст.23 ЦК України, пояснення самого позивача про те, що він отримав від [PERSON] 500 доларів США, а тому суд прийшов до висновку про наявність факту відшкодування завданої моральної шкоди в цьому розмірі. Суд приймає до уваги, що спірна книга вибула з власності позивача за його сприяння під «чесне слово» , що вказує на неналежне ставлення до цінного майна та культурної цінності з його боку. Крім того, суд вважає розмір моральної шкоди 900000,00 грн, заявлений позивачем, завищеним та недоведеним в такому розмірі зібраними у справі доказами. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред»явити позов про визнання йог права власності ,я кщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. З врахуванням викладеного суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме : визнавши за [PERSON] право власності на спірну старовинну книгу, витребувати її з місця тимчасового відповідльного зберігання та виключити старовинну книгу з акту опису та арешту майна.

Outcome: partial