Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-17 00:00:00

У липні 2020 року позивач пред`явила позов до [PERSON] на предмет визнання недійсним нотаріально посвідченого договору дарування квартири [ADDRESS] з підстав відсутності на це волевиявлення та помилки в обставинах через свій похилий вік, важку хворобу, потребу у сторонньому догляді і відсутність фактичної передачі квартири відповідачу, оскільки за умовами запропонованої відповідачем угоди вона укладала договір довічного утримання, тобто передавала свою квартиру після смерті відповідачу, а остання мала забезпечувати їй довічний максимальний догляд, оплату лікування, придбання продуктів харчування, постільної білизни, прибирання у квартирі, про що фактично відповідач і третя особа [PERSON] надали їй розписку від 03 березня 2017 року, проте основне піклування здійснювалось територіальним центром соціального обслуговуванням, а свої зобов`язання відповідач та третя особа виконували у мінімальному обсязі нетривалий час, переставши у 2019 році належним чином забезпечувати необхідним лікуванням, стали виявляти роздратування, згадувати в діалогах притулок для літніх людей, позбавили можливості спілкуватися телефоном, заблокувавши мобільні номери. Вказані обставини стали підставою звернення до адвоката за консультацією де вона дізналася, що з 03 березня 2017 року власником квартири вже є відповідач, у зв`язку з чим звернулася до суду з позовом та посилаючись на ст. ст. 203, 717 ЦК України просила суд визнати недійсним договір дарування квартири від 03 березня 2017 року та визнати право власності на вказану квартиру за нею. З відкриттям загального позовного провадження ухвалою суду від 27 липня 2020 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її підготовка у підготовчому засіданні з обміном учасниками справи змагальними заявами по суті справи без потреби у витребуванні чи сприянні в отриманні сторонами доказів. 17 вересня 2020 року відповідач подала відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнала повністю, заперечуючи проти доводів і міркувань позивача тим, що саме позивач восени 2015 року звернулась до свекрухи відповідача - матері [PERSON] з проханням, щоб її син [PERSON] допоміг їй відновити документи на квартиру. В подальшому позивач почала висловлювати бажання, щоб вони з чоловіком стали її доглядати, проте вони і так добровільно допомагали їй у всьому, і в побуті, і в догляді, і в лікуванні, маючи добрі відносини з позивачем і вважаючи її хорошою людиною, сусідкою і приятелькою свекрухи. У січні 2016 року позивач завела розмову про заповіт на користь відповідача та третьої особи, переконуючи у важливості для неї такого кроку та підписала у нотаріуса такий заповіт 03 лютого 2016 року. Після посвідчення такого заповіту відповідач разом зі своїм чоловіком так само як і раніше продовжили піклуватися за позивачем, повністю забезпечували її нагляд необхідних лікарів, придбання усіх медикаментів, змінили за її бажанням п`ятьох сімейних лікарів. В подальшому позивач стала наполягати на укладенні договору дарування квартири замість заповіту, запевняючи, що так буде краще, оскільки заповіт може бути оскаржений її родичами, з якими у неї не дуже добрі стосунки і які її покинули та не опікуються нею. У нотаріуса 03 березня 2017 року позивач власноручно перед укладенням договору дарування підписала заяву, в якій зазначила, що квартира, яка є предметом договору дарування, не є спільною сумісною власністю, а є її приватною власністю, а у самому договорі власноручно написала про те, що нею укладений саме договір дарування, що нею прочитаний і зміст його їй зрозумілий. Вже після укладення договору позивач попросила скласти відповідача та третю особу розписку про те, що вони зобов`язуються її доглядати до кінця життя, гарантують постійне проживання у подарованій квартирі, не здійснювати дій, направлених на виселення, гарантують приділяти максимальну увагу і нагляд, у разі потреби забезпечувати продуктами харчування. Після укладення договору у квартирі відповідачем почали сплачуватись комунальні послуги, розміщені власні речі: обігрівачі, телевізор, радіоприймач, а копії документів на квартиру і договір зберігалися у відомому позивачу місці в квартирі. Крім того, саме відповідач подарувала мобільний телефон з номером, який власним коштом поповнювала. Після скарг позивача про те, що їй вночі телефонували невідомі особи вона стала просити змінити номер, що і зробив чоловік відповідача і про що позивач повідомляла своїм знайомим, з якими спілкувалася, тому твердження позивача у позовній заяві про зворотне не відповідають дійсності. Крім того, відповідач наполягала на застосуванні наслідків пропуску строку позовної давності, у зв`язку з чим відповідач просила суд в задоволенні позову відмовити. 12 жовтня 2020 року третя особа подав пояснення щодо предмета спору, в яких на спростування доводів позовної заяви навів аргументи про те, що [PERSON] приятелювала з його матір`ю [PERSON] та з його сім`єю з 1995 року по 2020 рік, протягом яких мали дружні стосунки і по-людськи допомагали їй за можливості. Саме позивач у 2015 році спочатку просила допомогти у відновленні документів на квартиру, в подальшому ініціювала складення заповіту 03 лютого 2016 року, а потім стала наполягати на укладенні саме договору даруванням, у зв`язку з чим за її проханням 03 березня 2017 року до неї додому прибув нотаріус і посвідчив такий договір, після чого вони з дружиною продовжили піклуватися за нею, як за членом своєї сім`ї і не очікували такої підступності, тому, оскільки позивач розуміла і бажала укласти договір дарування квартири, знала про нього з часу його укладення, то підстави для визнання договору недійсним немає, зважаючи також і на те, що позивач пропустила строки позовної давності. 23 листопада 2020 року представник позивача подав відповідь на відзив відповідача та пояснення третьої особи, де на спростування доводів про сплив строку позовної давності навів аргументи про те, що при підписанні оспорюваного договору примірник позивачу нотаріусом не вручався, про що вказано у самому договорі, а про договір позивач дізналася 18 червня 2020 року, коли отримала за допомогою адвоката витяг з реєстру прав на нерухоме майно, коли вирішила звернутися за правовою допомогою після того, як влітку 2020 року відносно неї стали лунати образливі висловлювання, у зв`язку з чим строк позовної давності почав свій перебіг з часу, коли позивач дізналася про договір дарування 08 червня 2020 року. 02 грудня 2020 року відповідач подала заперечення на відповідь на відзив в яких на спростування аргументів представника позивача навела свої аргументи та міркування про перекручування позивачем та її представником дійсних обставин та маніпулювання фактами стосовно нещирості їх відносин до позивача і її необізнаність про договір, заперечуючи тим, що усі правовстановлюючі документи на квартиру та копія договору дарування перебували у спірній квартирі і позивач знала про їх місцезнаходження, а дійсні мотиви позову обумовлені початком спілкування з родичом племінником [PERSON] , про що позивач сама розповіла відповідачу і третій особі. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, наполягаючи на їх задоволенні. Додатково пояснила, що з позовом вона вирішила звернутися, оскільки останнім часом відповідач стала не так лагідно і дружньо з нею спілкуватися, з роздратуванням, а одного разу натякнула на можливість влаштування у дім для людей похилого віку. Протягом усього часу спілкування [PERSON] та [PERSON] ставилися до неї добре, проте не завжди вчасно відвозили до лікарів, які призначали прийом, посилаючись на те, що вони шукають або більш кваліфікованого лікаря, або хочуть проконсультуватись додатково у іншого фахівця. Ліки вони їй купували, проте за її кошти, як і оплачували за її рахунок комунальні послуги. Також пояснила, що відповідач і третя особа дійсно прибирали у неї у квартирі щотижня після роботи, проте дуже швидко і не так якісно, як їй би хотілося, після чого вона сама прибирала квартиру. Продукти харчування та їжу готували не таку дієтичну, як вимагає її стан здоров`я, а внаслідок їх лікування їй іноді ставало гірше, після чого їй викликали швидку медичну допомогу. Представник позивача в судовому засіданні наполягав на задоволенні позову з наведених у позовній заяві правових підстав. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали повністю, наполягаючи на відмові у задоволенні позову з наведених у відзиві підстав. Додатково відповідав пояснила, що позивач була у дуже важкому стані здоров`я у 2015-2016 роках і саме їх зусиллями, забезпеченому лікуванню, комфорту, турботі, позивач одужала, після чого вони продовжили здійснювати за нею догляд як за членом їх сім`ї і саме за ініціативою позивача, яка мотивувала усі переваги та недоліки як договору дарування, так і договору довічного утримання, вона вирішила укласти саме договір дарування. Третя особа в судовому засіданні позов не визнав та наполягав на відмові у його задоволенні з наведених у поясненнях підстав, пояснивши, що саме він за власні кошти оплачував усі комунальні послуги, купував ліки, поповнював рахунок мобільного телефону, у зв`язку з чим твердження позивача про те, що вона все робила власним коштом не відповідають дійсності. Свідок [PERSON] , будучи допитаною судом під присягою, в судовому засіданні показала, що працює приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу, нотаріальну діяльність здійснює з 1995 року. Як приватний нотаріус вона 03 березня 2017 року посвідчувала за реєстровим № 123 договір дарування квартири [ADDRESS] з виїздом до дарувальника [PERSON] до дому. Підготовка до вчинення цього правочину [PERSON] велась більше року. Так, вперше [PERSON] прийшла до неї як нотаріуса з метою посвідчення довіреності на уповноваження інших осіб для вчинення дій з відновлення документів на її квартиру. Ще тоді [PERSON] висловила бажання на дарування своєї квартири подружжю [PERSON] та [PERSON] . В порядку консультації, нею як нотаріусом роз`яснено, що є декілька варіантів з детальним поясненням суті та наслідків кожного з правочинів, а саме: 1) заповіт; 2) довічне утримання; 3) дарування. Усі три варіанти правочинів з [PERSON] обговорювали і вона цікавилась усіма подробицями кожного, проявивши достатнє розуміння суті кожного правочину, висловивши свою думку про розвиток подій у разі укладення кожного з запропонованих правочинів. Вдруге [PERSON] прийшла до неї в офіс з метою посвідчення заповіту на все майно на користь подружжя [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений був 06 лютого 2016 року. А втретє [PERSON] виявила бажання подарувати свою квартиру відповідачу у цій справі. Зважаючи на вік [PERSON] та маючи досвід укладення договорів дарування, нею як нотаріусом дуже ретельно обговорено з [PERSON] усі варіанти правочинів відносно цієї квартири, роз`яснені відмінності дарування і довічного утримання, проте [PERSON] висловилась категоричним запереченням укладення договору довічного утримання, з`ясувавши, що у даному випадку на квартиру буде накладена заборона її відчуження та нею можуть бути втрачені певні соціальні пільги, а тому вона беззаперечно обрала укладення договору дарування. При цьому, нею як нотаріусом, не тільки роз`яснено суть договору і він прочитаний дарувальнику, але у її присутності [PERSON] прочитала увесь договір, висловила повне розуміння його значення і суті і власноручно написала про те, що «договір дарування квартири нею прочитаний, його зміст та наслідки їй зрозумілі», про що поставила свій підпис з повним П.І.Б. Саме такої практики вона дотримується у своїй нотаріальній діяльності з тим, щоб в подальшому не виникало сумнівів у дійсній волі дарувальника. Також нотаріус показала, що виїзне посвідчення договору відбувалось з огляду на більш комфортні умови для самої [PERSON] , яка, перебуваючи вдома почувала себе достатньо добре, пересувалась по квартирі, сиділа в кріслі, задавала питання стосовно кожної деталі договору, мала такий стан і проявляла активність, як зараз в судовому засіданні, виходячи з чого вона дійшла висновку про добре самопочуття [PERSON] під час укладення договору. Свідок [PERSON] , будучи допитаною судом під присягою, в судовому засіданні показала, що за фахом є медсестрою вищої категорії з 1995 року, працює в КПН «Міська клінічна лікарня №21 ім. Професора Є.Г. Попкової» ДМР старшою медсестрою, та присутній в судовому засіданні [PERSON] вона робила на дому призначені лікарем маніпуляції, внутрішньом`язові уколи, крапельниці повним курсом лікування, оскільки остання не хотіла перебувати у стаціонарі лікарні, й це було не комфортно. Оскільки з [PERSON] та [PERSON] вона товаришувала, то допомагала їм у догляді за підопічною [PERSON] у період їх відсутності і місті, приблизно у 2018 році, в тому числі не тільки у проведенні призначеного лікування, а і у побуті, зокрема, у проведенні гігієнічних процедур (купанні). З [PERSON] у неї склалися гарні відносини, добре спілкування, вона ніколи не жалілася ні на [PERSON] , ні на [PERSON] , лише розповідала про своє минуле життя. Суд, дослідивши зібрані докази, дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог з відмовою в задоволенні позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що 03 березня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського округу Котенок Т.В. посвідчено та зареєстровано в реєстрі під № 123 договір дарування [PERSON] належної їй на праві власності квартири [ADDRESS] [PERSON] (а.с.216). За умовами п.п.1, 3 вказаного договору дарувальник [PERSON] безоплатно передала у приватну власність обдарованої [PERSON] в цілому однокімнатну квартиру загальною площею 29,4 кв.м., житловою площею16,2 кв.м. квартиру [ADDRESS] . Також судом встановлено, що вказана однокімнатна квартира належить на праві власності позивачу на підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2016 року, що набрало законної сили 26 квітня 2016 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 04 липня 2016 року про виправлення описок в рішенні (а.с.104-105,106). Вказаний договір містить підпис дарувальника, яка в ньому власноручно зазначила рукописним текстом: «Договір дарування квартири мною прочитаний, його зміст та наслідки мені зрозумілі», поряд з чим проставлений особистий підпис з рукописним написанням прізвища, імені та по-батькові повністю (а.с.216-зворот). Одночасно судом встановлено, що відповідач та третя особа 03 березня 2017 року, в день укладення договору дарування позивачем, склали та передали їй виготовлену друкованим способом розписку, за змістом якої [PERSON] та [PERSON] зобов`язалися доглядати до кінця життя громадянку [PERSON] , 1934 року народження, та гарантують їй довічне проживання у квартирі [ADDRESS] та безперешкодне користування цією квартирою, не вчиняти у майбутньому будь-яких дій, спрямованих на її виселення чи зняття з реєстрації за цим місцем проживання, а так само гарантують приділяти [PERSON] максимальну увагу та догляд: за необхідності забезпечувати її продуктами харчування і готовою їжею, предметами гігієни, медикаментами, постільною білизною, щотижнево проводити вологе прибирання помешкання. Вказана розписка підписана відповідачем, третьою особою, а так само самою позивачкою (а.с.27). Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною 2 ст. 717 ЦК України передбачено, що договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Натомість за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (частина 1 ст. 744 ЦК України). Відповідно до вимог\~статті 215 ЦК України підставою\~недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За вимогами\~статті 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно із частиною першою\~статті 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Розв`язуючи спір, суд зважає на те, що кожна з правових підстав недійсності правочину, передбачених ст. ст. 229-233 ЦК України, має відмінності, не є тотожними та є взаємовиключними, а суд розглядає цивільну справу відповідно до вимог ст. 13 ЦК України виключно за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.. Відповідно до\~статті 229 ЦК України\~якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша\~статті 229 ЦК України). Натомість правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, є удаваним правочином (ч.1 ст .235 ЦК України). Частиною 2\~ст.\~235\~ЦК України\~визначено,\~що якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Слідуючи роз`ясненням\~Пленуму Верховного\~Суду України,\~викладеним у\~пунктах 19,\~25\~постановивід\~06\~листопада 2009\~року N\~9\~«Про судову\~практику розгляду\~справ про\~визнання правочинів\~недійсними» суд приймає до уваги, що\~Відповідно до статей 229 - 233 ЦК\~України\~правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК\~України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Натомість, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК\~України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК\~України\~має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК\~України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний (пункт 25 вказаної постанови Пленуму ВСУ). Як встановлено судом, у п. 10 договору дарування від 07 березня 2017 року дарувальник [PERSON] підтвердила, що договір відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі. В оцінці поданих у справі письмових доказів в сукупності з показаннями свідків, суд приходить до висновку, що позивач не помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, як передбачено у ст. 229 ЦК України, зокрема, стосовно предмету (квартири) і передачі у власність відповідача квартири з моменту укладання договору без отримання плати за неї в момент укладення договору. Про усвідомлення позивачем суті договору дарування свідчить не тільки викладений нею у договорі рукописний текст про розуміння суті і наслідків вчинюваного правочину, але і показання свідка [PERSON] про те, що до посвідчення оспорюваного договору, позивач неодноразово зверталася до нотаріуса з приводу оформлення дарування квартири і неодноразово консультувалася з приводу відмінностей договорів дарування та довічного утримання, і обрала саме договір дарування, з`ясувавши, що у разі укладення договору довічного утримання на квартиру буде накладена заборона відчуження, а вона не буде мати право на отримання соціальної допомоги у формі забезпечення соціальним обслуговуванням (наданням соціальних послуг на безплатній основі) Відділенням соціального обслуговування, що узгоджується з умовами п.5.1.3 укладеного позивачем з ще 16 жовтня 2014 року та пролонгованого щороку договору з територіальним центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Кіровського району м. Дніпропетровська (а.с.31-33). Разом з тим, такі мотиви згідно ст. 229 ЦК України не є помилкою, яка тягне недійсність договору, натомість свідчить про мотиви приховування під укладеним договором іншої угоди договору довічного утримання. Доводи позивача про те, що вона не розуміла зміст договору дарування через свій вік та стан здоров`я, суд оцінює критично, оскільки такі твердження є взаємовиключними з твердженнями позивача про те, що вона повністю розуміла зміст складеної на її користь [PERSON] та [PERSON] розписки від 03 березня 2017 року, яку вона власноручно підписала, натомість вказана розписка свідчить про те, що і позивач і відповідач, укладаючи угоду щодо спірної квартири встановлювали інші додаткові від викладених у нотаріальному договорі умови, розуміючи їх зміст і бажаючи настання таких наслідків, що свідчить про те, що укладений 03 березня 2017 року договір є удаваним, а не укладеним внаслідок помилки. Такі висновки суду враховують правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 756/6516/16-ц, де Верховний Суд зазначив, що якщо договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, при цьому у момент складання договору дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею, то навіть незважаючи на поважний вік дарувальника, відповідний договір є дійсним. Крім того, кожна із сторін в судовому засіданні визнала обставини того, що відповідач разом зі своїм чоловіком здійснювали догляд за позивачем, займалися її лікуванням, медикаментами, забезпечували належним харчуванням, телефонним зв`язком, прибирали приміщення, приділяли увагу, про що свідчать спільне святкування днів народження позивача, інших свят. При цьому, доводи позивача в судовому засіданні про те, що відповідач стала не так як раніше приязно спілкуватись, виявляти роздратування, не так якісно прибирати, не свідчать про те, що позивач на момент укладення договору дарування помилялась в істотних обставинах такого договору в розумінні ст. 229 ЦК України, оскільки помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, як і не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину, проте доводи про те, що відповідач перестала виконувати умови існуючої домовленості за обставин фактичного заперечення відповідачем її неякісного догляду і фактичного документального підтвердження виконання існуючих домовленостей забезпечення лікування, харчування, санітарно-гігієнічних умов проживання, свідчить, що сторони обопільно уклали договір дарування, свідомо приховуючи під ним договір довічного утримання, виходячи з встановлених вище мотивів. З огляду на встановлені обставини, суд зауважує, що вчинення правочину сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, не тягнуть недійсності такого правочину, а тягнуть правові наслідки у вигляді регулювання фактичних відносини сторін правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили, тобто у разі досягнення домовленості про довічне утримання, такі правовідносин регулюються нормами глави 57 підрозділу І розділу ІІІ книги п`ятої Цивільного кодексу України. Саме ж по собі неналежне виконання зобов`язань за договором довічного утримання може бути підставою розірванням такого договору в судовому порядку відповідно до ст.ст. 755, 756 ЦК України, а тому доводи і аргументи позивача у позовній заяві про неналежний за нею догляд відповідачами, їх натяки на можливість переселення до будинку для літніх людей не є підставою для визнання договору дарування недійсним з заявлених правових підстав за ст. 229 ЦК України. З наведених вище міркувань суд дійшов переконання, що правовідносини у цій справі не подібні тим, про зміст яких Верховний Суд виклав Верховного Суду України у постановах від 18 червня 2014 року № 6-69цс14, від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15, від 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15, від 16 березня 2016 року № 6-93цс16 свої висновки про помилку в розумінні ст. 229 ЦК країни як підставу недійсності правочину, оскільки у цій справі встановлені інші, ніж у вказаних судових рішеннях, фактичні обставини. Одночасно суд не приймає до уваги доводи представника позивача про те, що позивач укладала договір дарування, перебуваючи у безпорадному стані, оскільки з цих підстав позов не пред`являвся та доказів цьому суду не надано, а так само не приймає до уваги твердження представника позивача про те, що нотаріус, посвідчуючи договір дарування розголосила нотаріальну таємницю стосовно існуючого заповіту, оскільки як встановлено в судовому засіданні про попередній заповіт позивач розповіла третій особі сама, коли надавала довіреність [PERSON] з приводу відновлення втрачених на квартиру документів, а стосовно заповіту на користь відповідача та третьої особи сама повідомила їх про це, чого не заперечувала сама позивач в засіданні. Одночасно суд зважає на те, що відповідно до ч.1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч.1 ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як встановлено судом, позивач уклала оспорюваний договір 07 березня 2017 року, одночасно, цього ж дня, 07 березня 2017 року, склавши спільно з відповідачем та третьою особою розписку про погодження цими учасниками певних обов`язків проживання та догляду у спірній квартирі, а тому суд не приймає до уваги доводи представника позивача про те, що позивач не мала примірника договору і не знала про його укладення та зміст, оскільки такі є взаємовиключними з твердженнями позивача про повне розуміння змісту розписки, яка складена у цей же день і як і договір прочитана позивачем з зазначенням про це нею власноручно, а також спростовуються встановленими в судовому засіданні обставинами про дійсні мотиви підписання сторонами саме договору дарування, з приховуванням іншого правочину - договору довічного утримання і волевиявлення саме на посвідчення договору дарування, а тому станом на день звернення до суду з таким позовом 09 липня 2020 року позивач пропустила строк позовної давності, який не переривався і сплив 08 березня 2020 року, про поновлення якого позивач не клопотала, і пропуск якого за ч.4 ст. 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у позові, враховуючи заяву відповідача про застосування позовної давності 02 грудня 2020 року. Разом з цим, посилання відповідача, як на підставу своєї заяви про застосування строку позовної давності на те, що до вказаного правочину підлягає застосуванню спеціальний строк позовної давності в один рік, передбачений п.5 ч.1 ст. 258 ЦК України, суд відхиляє як помилкові, оскільки п.5 ч.1 ст. 258 ЦК України визначає строк позовної давності в один рік для позовних вимог про розірвання договору дарування, тоді як у цій справі вимоги заявлені про визнання договору недійсним ,у зв`язку з чим, за відсутності інших обумовлених строків, до даних позовних вимог підлягає застосуванню загальний строк позовної давності у три роки. Зважаючи на встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав, з яких пред`явлений цей позов, для задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з урахуванням результату розгляду справи судові витрати покладаються на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed