Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-15 00:00:00

У липні 2015 р. позивач звернувся до суду зі вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що з 08.01.1981 р. до 30.12.1998 р. (17 років 11,5 місяців) працювала лампівником шахти ім. Орджонікідзе ПАТ «КЗРК», з 01.01.1999 р. по 28.04.2015 р. лампівником шахти ім. Орджонікідзе [PERSON] «ЦГЗК». 14.01.2015 р. рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту їй було встановлене професійне захворювання. 03.08.2015 р. був складений акт розслідування причин виникнення професійного захворювання хронічний токсичний суботрофічний ринофаринголарингит стадія загострення, ускладнений перфорацією носової перегородки. Аносмія. За фактом професійного захворювання було проведене розслідування, про що складений акт від 26.02.2015 р. За висновком МСЕК від 23.04.2015 р. їй встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 25 % з 06.04.2015 р., первинно по 01.05.2017 р.. У звязку з професійною хворобою їй спричинена моральна шкода, так як змінилися її звичний спосіб та якість життя. Вона не може вести повноцінний образ життя, відчуває фізичні страждання, фізичний біль, обґрунтовані важкістю хвороби, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги вираженої у почуттях розпачу на фоні больових відчуттів у горлі. У звязку із хворобою вона багато часу проводить у лікарнях, де незадовільні умови для життя, побутові незручності. Під час лікування вона змушена переносити біль, приймати велику кількість ліків. Це також примушує її докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Просить стягнути з кожного з відповідачів по 243600 грн. на відшкодування моральної шкоди. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали. Представник відповідача ПАТ «КЗРК» позов не визнав, надав письмові заперечення та вказує, що позивач працювала на шахті ім. Орджонікідзе з 08.10.1980 р. по 28.04.2015 р.. Зазначена шахта була передана в оренду [PERSON] «ЦГЗК» 30.12.1998 р., а 09.11.2001 р. продана [PERSON] «ЦГЗК», який є правонаступником всіх прав та обовязків шахти ім. Орджонікідзе. Вважає висновок комісії, зазначений в акті розслідування професійного захворювання зроблений з перевищенням повноважень, оскільки органи, які розслідували професійне захворювання, не мають повноважень встановлювати наявність або відсутність порушення норм ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» та ЗУ «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Вважає, що ПАТ «КЗРК» не вчиняв протиправних дій відносно позивача, тому не може відповідати за шкоду, яка могла бути заподіяна іншим підприємством. Вважає, що позивачем не надано відповідних висновків медичних установ щодо спричинення їй моральної шкоди та розмір моральної шкоди необґрунтований. Просить в задоволенні позовних вимог до ПАТ «КЗРК» відмовити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] «ЦГЗК» позов не визнав, надав письмові заперечення та вказує, що в період з 01.01.1999 р. по 09.01.2001 р. [PERSON] «ЦГЗК» не був власником шахти ім. Орджонікідзе, оскільки в цей період діяв договір довгострокової оренди, а вказана шахта залишалася у власності ПАТ «КЗРК», та оскільки відповідно до ст. 153 КЗпП, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається саме на власника або уповноважений ним орган, тому ПАТ «КЗРК» повинен був забезпечити нешкідливі умови праці. Крім того, у період з 18.11.2001 р. по 17.06.2003 р. позивач не перебувала під впливом небезпечних та шкідливих факторів на [PERSON] «ЦГЗК», оскільки була звільнена відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України та перебувала у вимушеному прогулі, тому вважає помилковим зарахування позивачем до часу роботи в шкідливих умовах на [PERSON] «ЦГЗК» зайвих 42 місяців. Вважає, що [PERSON] «ЦГЗК» не порушувало ст. 13 ЗУ «Про охорону праці», оскільки усі наведені у цій статті функції для забезпечення умов праці відповідно до нормативно-правових актів [PERSON] «ЦГЗК» виконуються, позивач вільно погоджувався на створені умови праці, протипоказань медичних органів щодо допуску позивача до роботи не було. [PERSON] «ЦГЗК» не приховував важкість та шкідливість технологічного процесу, технологію виробництва не порушував, а тому протиправних дій проти позивача, які б знаходились в причинному звязку з настанням професійного захворювання - не вчиняв, а тому не може нести відповідальність у вигляді моральної шкоди. Робота у шкідливих умовах праці з перевищенням гігієнічних нормативів законодавчо дозволяється та наявність шкідливих умов праці є обєктивним явищем, тому підприємство не повинно нести відповідальність за шкоду яка не була ним причинена. Вважає, що зазначена позивачем потреба у лікуванні не відноситься до категорії моральних страждань, а відшкодовується за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, а не підприємством. Позивач отримував компенсації за роботу у шкідливих умовах, мав скорочену тривалість робочого часу, отримував додаткову оплачувану відпустку. Вважає, що позивачем необґрунтований розмір моральної шкоди. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] з 08.01.1981 р. до 30.12.1998 р. працювала лампівником шахти ім. Орджонікідзе ПАТ «КЗРК», а з 01.01.1999 р. по 28.04.2015 р. лампівником шахти ім. Орджонікідзе [PERSON] «ЦГЗК». (а.с. 7-10). При цьому у період з 01.01.1999 р. по 09.11.2001 р. [PERSON] «ЦГЗК» не був власником шахти ім. Орджонікідзе, оскільки діяв договір довгострокової оренди від 30.12.1998 р., тому до продажу майна відповідальність за завдану моральну шкоду несе саме ПАТ «КЗРК», а лише з дати купівлі ПАТ «ЦГЗК» (а.с. 45-50). Працюючи протягом тривалого часу в умовах впливу шкідливих факторів, а саме з 01.01.1999 р. до 09.11.2001 р. (2 років 10 місяців) на ПАТ «КЗРК», а з 09.11.2001 р. до 11.08.2010 р. (7 років 10 місяців) на [PERSON] «ЦГЗК», позивач отримала професійні захворювання та висновком МСЕК від 23.04.2015 р. їй встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 25 % з 06.04.2015 р., первинно по 01.05.2017 р. (а.с. 14-15, 16). З дослідженого в судовому засіданні акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 26.02.2015 р. слідує, що позивачу встановлено діагноз: хронічний токсичний суботрофічний ринофаринголарингит стадія загострення, ускладнений перфорацією носової перегородки. Аносмія. Захворювання виникло у звязку з роботою протягом 10 років 8 місяців в умовах впливу шкідливих факторів. (а.с. 12-13). Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обовязку відповідачі не виконали. Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як вбачається з акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 26.02.2015 р., причиною виникнення професійних захворювань позивача є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, в результаті порушення посадовими особами підприємства, де працювала позивач, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Суд відхиляє заперечення відповідачів в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Надання підприємствами засобів захисту від шкідливих чинників, які не усунули вплив негативних факторів, інформованості позивача при прийомі на роботу про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представників відповідачів щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідачів, суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. З урахуванням викладеного, доводи відповідачів про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв'язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. Отже, враховуючи те, що позивачу встановлено 25 % втрати працездатності первинно, а також характер захворювання, пов'язаного з спричиненням профзахворюванням фізичних і моральних страждань позивачу, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування з боку відповідачів моральної шкоди, так як факт заподіяння позивачеві моральної шкоди наявний. Воназмушена змінити звичний спосіб життя постійно лікуватися, повне одужання неможливе. Всі ці обставини дуже ускладнюють її життя, створюючи почуття пригніченості, психологічного дискомфорту, що призводить до моральних страждань та переживань, значним чином змінили порядок її життя, порушили її нормальні життєві звязки, для чого вона повинен прикладати значні додаткові зусилля для свого життя. Разом з тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди, що позивач просить стягнути, необґрунтовано завищений. Тому вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв'язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності,виваженості та справедливості, за встановлені 25 % втрати професійної працездатності потрібно стягнути ПАТ «КЗРК» - 2000 грн., а з ПАТ «ЦГЗК» - 8000 грн.. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з кожного з відповідачів судові витрати по 487 грн. 20 коп. судового збору, станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці»,

Outcome: partial