Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

У квітні 2020 року [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просить суд визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу на праві власності належить будинок [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстрована, проте не проживає його донька [PERSON] . Факт реєстрації відповідача за вказаною адресою створює йому ряд незручностей, зокрема, він не може оформити субсидію або продати будинок. 09.04.2020 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю. Ухвалою судді від 28.04.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи. 14.09.2020 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача - адвоката Павлецької М.А.. в якому зазначено, що відповідач та позивач мають неприязні стосунки, у зв`язку з чим позивач створює є перешкоди у користуванні житловим приміщенням. Відповідач не має іншого житла, а тому її право користування житловим приміщенням не може бути знищеним, адже внаслідок цього вона стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин. Крім того, зазначила про проживання за вказаною адресою її малолітньої дитини. Просила у задоволенні позову відмовити. 02.12.2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив позивача, в якому вказано про те, що відповідачем в судовому засідання фактично підтверджено, що вона працевлаштована фельдшером у медичному закладі м. Києва з 2006 року, у вказаному будинку не проживає більше трьох років, а щодо дитини, яка проживає за вказаною адресою, відповідач позбавлена батьківських прав. В судовому засідання позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили задовольнити в повному обсязі. Відповідач та її представник позов не визнали з підстав, наведених у відзиві, просили відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності Виконавчого комітету Маловільшанської сільської ради від 04.06.1988 року. Згідно відомостей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки Маловільшанської сільської ради від 02.04.2020 № 212 за вказаною адресою зареєстровані: з 30.05.1981 року - власник [PERSON] , з 07.05.1981 року - дружина [PERSON] , з 10.10.2017 року - онука [PERSON] , з 1983 року зареєстрована, але не проживає - дочка [PERSON] . Згідно з актом обстеження житла на встановлення факту проживання/не проживання громадян Маловільшанської сільської ради від 02.04.2020 року № 9, [PERSON] за вказаною адресою зареєстрована, але фактично не проживає більше трьох років. Відповідно до листа Деснянського управління поліції від 26.10.2020 року № 18594/125/49/01-2020 22.10.2019 року о 11 год. 07 хв. по спецлінії «102» надійшло повідомлення лікаря про те, що потерпіла [PERSON] доставлена в ЛШМД, 1-а нейрохірургія, вул. Братиславська, 3, пояснення: 19.10.2019 року о 21.00 годині побив батько [PERSON] , місце скоєння: [ADDRESS] . Цього ж дня о 14 год. 43 хв. до Деснянського управління поліції по спецлінії «102» надійшло повідомлення від [PERSON] про те, що 18.10.2019 року її побив батько [PERSON] , 1954 року народження, був у стані алкогольного сп`яніння. Відповідно до виписки Київської міської клінічної лікарні швидкої допомоги від 01.11.2019 року № 20254 [PERSON] госпіталізована до стаціонару 20.10.2019 року з діагнозом забій головного мозку з формуванням вогнища геморагії правої лобної ділянки, забій м`яких тканин голови. Виписана 01.11.2019 року для подальшого амбулаторного лікування під нагляд невролога поліклініки за місцем проживання. Відповідно до висновку відділення поліції № 1 Білоцерківського відділу поліції в Київській області від 20.12.2019 року по результатах розгляду звернення встановлено, що 01.12.2019 року в чергову частину ВП надійшло повідомлення від гр. [PERSON] про те, що виник конфлікт з батьком гр. [PERSON] з приводу розподілу майна. Останньому винесено довідку бесіди про недопущення будь яких протиправних дій відносно гр. [PERSON] . Позивач в судовому засіданні зазначив, що дочка 10 років не проживає у спірному будинку, набрала кредитів у зв`язку з чим надходять погрози від кредиторів. Вказував, що не може оформити субсидію та не може продати хату. Зазначив, що відповідач періодично приходить до дитини, з якою не перешкодають бачитись. Відповідач в судовому засіданні зазначила, що вона все життя користувалась і проживала у спірному будинку, там знаходяться її особисті речі, до батьків відноситься нормально, але боїться свого батька, останній завдає перешкод у користуванні будинком, в Києві житло тимчасове, вказувала, що з`являється за спірною адресою і хоче там проживати, зараз вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною. При вирішенні справи суд виходить з наступного. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02.12.2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Вказана позиція зазначена в постановіВеликої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 № 569/4373/16-ц. У справі, яка розглядається, судом встановлено, що відповідач зареєстрована власником у спірному будинку на законних підставах, не проживає в ньому протягом певного часу, проте має неприязні стосунки з батьком, який вчиняв їй перешкоди у користуванні вказаним житлом, а тому суд робить висновок, що відповідач не проживала у спірному будинку з поважних причин. Аргументи позивача щодо неможливості призначення субсидії у зв`язку з пропискою відповідача за спірною адресою суд відхиляє, оскільки відповідно до ч. 2 п. 25 Положення про порядок призначення житлових субсидій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.1995 року № 848 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 14.08.2019 року № 807), за рішенням комісії доходи членів домогосподарства, які зареєстровані в житловому приміщенні (будинку), але фактично за даною адресою не проживають, в сукупний дохід домогосподарства не враховуються. Наведені вище доводи позивача, а також його посилання щодо неможливості продажу майна, суд відхиляє також з тих підстав, що вони не спростовують права відповідача на проживання за місцем її реєстрації. Такими чином, аналізуючи докази у справі, суд дійшов висновку про необхідність у задоволенні позову відмовити.

Outcome: dismissed