Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS]. Проте, у вказаній квартирі з 28 вересня 1996 року значиться зареєстрованим відповідач [PERSON], котрий в квартирі не проживає, не цікавиться нею, не здійснює оплату житлово-комунальних послуг. У зв'язку з цим, позивач обмежений у здійсненні свого права власності на квартиру, сплачуючи комунальні платежі з урахуванням проживання відповідача. Тому позивач звернувся з цим позовом до суду та просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою. Під час судового розгляду представник позивача змінив позовні вимоги та просив усунути позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні належною йому власністю шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Відповідач до судового засідання не з'явився. Представник позивача надав заяву про розгляд справи у його відсутність, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Тому, суд розглянув справу у відсутність сторін у порядку заочного провадження, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 3.06.2008 року та зареєстрованого в реєстрі № 9-2044 Прокопенко Н.Ф., державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори, на підставі заповіту [PERSON]. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У вказаній квартирі з 28 вересня 1996 року зареєстрованим значиться відповідач [PERSON], хоча у вказаній квартирі не проживає тривалий час. Згідно зі ст. 150 ЖК Української РСР та ч. 1 ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки (ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР). Відповідач не є членом сім'ї позивача. З врахуванням зазначених положень закону вбачається, що право користування членів сім'ї власника житло кореспондується та є похідним від права власності на житло. Оскільки власником квартири [ADDRESS] є позивач, то відповідно до ст. 391 ЦК України він має право вимагати від відповідача усунути перешкоди у користуванні його власністю. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про задоволення позову та усунення перешкод позивачу у користуванні належною йому власністю шляхом виселення відповідача із його квартири. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, то відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved