Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-14 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини, в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем - [PERSON], зареєстрований 29.09.2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції у м.Києві та стягнути з Відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON] у розмірі 1/4 частки з усіх видів доходу відповідача. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 29.09.2001 року перебуває у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу подружжя має сина: [PERSON]. Разом з тим, їх сімейне життя з відповідачем не склалося, оскільки вони втратили почуття любові, мають несумісні характери, розбіжності у поглядах, щодо будування сім'ї та виховання дитини. Як вказує позивач, вони з відповідачем з початку 2015 року спільного господарства не ведуть, подальше спільне проживання та збереження сім'ї неможливе. Окірім того, зазначала, що відповідно до закону відповідач зобов'язаний утримувати неповнолітнього [PERSON], у зв'язку із чим, враховуючи, що відповідач має постійне джерело прибутку, просила суд стягнути на її користь аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини від доходів відповідача. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнала в частині розірвання шлюбу, проти стягнення аліментів заперечувала, посилаючись на письмові заперечення, що містяться в матеріалах справи. Так, представник відповідача зазначала, що сторони проживали однією сім'єю до серпня 2015 року до моменту призову [PERSON] на військову службу в зону АТО. При цьому, на момент від'їзду відповідача в зону АТО, в квартирі залишались накопичені відповідачем кошти в сумі 1250,00 Євро, 1100,00 доларів США та 10500,00 грн., які зникли. Окрім того, позивачем 11.09.2015 року було знято з картки позивача кошти його заробітної плати в сумі 6700,00 грн. Проти розірвання шлюбу представник відповідача не заперечувала. Разом із тим, посилаючись на те, що відповідач залишив суму коштів в квартирі, які потім зникли, зняттям коштів його картки, придбанням батьками відповідача його сину зимніх речей на суму майже 3000 грн., він просив утримувати з нього аліменти в розмірі 1455,00 грн. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази зібрані в справі, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 29.09.2001 року між [PERSON] та [PERSON] у Відділі реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції у м.Києві було укладено шлюб, про що здійснено відповідний актовий запис № 698 (а.с. 5). Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO] (а.с.5). Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України (СК України) шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч.1.ст. 110 СК України). Згідно з ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Із заявлених позовних вимог та встановлених у судовому засіданні обставин вбачається, що між сторонами виникли непорозуміння, вони не підтримують сімейно-шлюбних відносин, окремо ведуть господарство. Беручи до уваги наведене, суд прийшов до висновку, що подальше збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дитини, а тому шлюб потрібно розірвати. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII ( 789-12 ) від 27.02.91 та яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України (далі СК України) батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За ч.ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову (ст. 191 СК України). Згідно ч.1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Враховуючи ст. 182-183 СК України, суд, приймаючи до уваги всі обставини та оцінивши відповідні докази, вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини - [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 усіх видів заробітку відповідача щомісяця з дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Заперечення відповідача в частині визнання ним суми аліментів в розмірі 1455,00 грн., суд відхиляє у звязку із тим, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 184 СК України суд має право визначити аліменти в твердій грошовій сумі лишу у випадку, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід та частину доходу одержує в натурі, доказів чого суду не надано. Посилання відповідача на залишення ним на час від'їзду суми коштів сумі 1250,00 Євро, 1100,00 доларів США та 10500,00 грн., які зникли, суд відхиляються, оскільки не підтвердженні належними доказами. Щодо посилань відповідача на зняття позивачем коштів з його особистої картки в сумі 6700,00 грн. судом також до уваги судом не приймаються у звязку із відсутністю доказів того, що саме [PERSON] здійснила такі дії. Питання про визначення місця проживання дити на вирішення суду поставлено не було. Відповідно до ст.88 ЦПК України з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений при зверненні до суду за вимогу про розірвання шлюбу, а також судовий збір на користь держави за вимогу про стягнення аліментів. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 80, 84, 180-183, 191 Сімейного кодексу України, та

Outcome: approved