Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

У липні 2021 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] та малолітньої [PERSON] , треті особи: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької місткої ради по Вознесенівському району, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначено, що позивач на підставі договору дарування № 2279 від 28.05.2019 є власником квартири [ADDRESS] . Крім позивача у вказаній квартирі зареєстровані, але не проживають без поважних причин понад трьох років, брат позивача - [PERSON] , його дружина - [PERSON] та її діти - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідачі у вказаній квартирі не проживають, не сплачують комунальні платежі, не беруть участі в утриманні квартири, їх особисті речі у квартирі відсутні. При цьому, позивач перешкод у користуванні квартирою відповідачам не створює. Посилаючись на те, що факт реєстрації відповідачів у належній позивачу на праві власності квартирі порушує право останнього на вільне розпорядження і користування майном, він позбавлений можливості оформити субсидію, [PERSON] просив суд визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді від 19.07.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні. Встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи. 17.11.2021 від представника Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької місткої ради по Вознесенівському району надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник третьої особи просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] , оскільки у разі задоволення позовних вимог буде порушено право дітей [PERSON] та [PERSON] на користуванням житловим приміщенням. Інших заяв по суті справи до суду не надходило. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві. Проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судові засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, шляхом направлення судової повістки за адресою реєстрації їх місця проживання, а також шляхом розміщення оголошення на веб-сайті «Судова влада України». Від відповідачів відзиву на позов, заяв про розгляд справи за їх відсутності не надходило. За таких обставин, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представники третіх осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради та Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької місткої ради по Вознесенівському району у судове засідання також не з`явились. Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради причини неявки до суду не повідомив. Представник органу опіки та піклування у своєму відзиві на позов просив розглянути справу у відсутність представника третьої особи. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач у справі - [PERSON] , на підставі договору дарування квартири від 28.05.2019, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А. за реєстр. № 2279, є власником квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі, окрім позивача [PERSON] , з 09.10.2019 зареєстровані відповідачі у справі - [PERSON] , [PERSON] , та її діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідками Управління державної реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, які надані на запит суду. Згідно акту від 30.06.2021, який складено майстром ТОВ КК «Надія», за участю сусідів позивача із квартири [ADDRESS] [PERSON] та із кв. [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у квартирі [ADDRESS] не проживають з 01.11.2018. При вирішенні спору, який розглядаються судом, суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України та ст. ст. 15, 391, 405 ЦК України. Крім того, основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Згідно положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 405 ЦК України окреслено право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом. Так, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено порядок та підстави зняття з реєстрації місця проживання. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, у тому числі, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Судом встановлено, що брат позивача - відповідач [PERSON] , а також дружина брата позивача - відповідач [PERSON] , зареєстровані у квартирі, яка належить на праві власності позивачу - [PERSON] , проте більше року не проживають за зареєстрованим у встановленому порядку місцем їх проживання. Враховуючи їх тривалу відсутність у квартирі [ADDRESS] , а також відсутність даних щодо поважних причин свого не проживання у вказаній квартирі, суд доходить до висновку, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] разом із дітьми проживають за іншою адресою, спірним житлом не цікавляться, не несуть витрати на його утримання, чим порушуються права [PERSON] , як власника квартири. Доказів наявності домовленості між [PERSON] та відповідачами [PERSON] , [PERSON] стосовно відсутності останніх у квартирі, суду не надано, у зв`язку з чим, в розумінні положень ч. 2 ст. 405 ЦК України суд вважає, що [PERSON] та [PERSON] втратили право користування вказаним житлом, а відтак вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги у частині визнання останніх такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Щодо позовних вимог [PERSON] у частині визнання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням суд зазначає наступне. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За змістом частини першої статті 15 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей», до груп ризику щодо втрати житла або права на його використання належать також особи, які не мають власного житла та проживають в орендованих приміщеннях, у знайомих, родичів, друзів тощо. Відповідно до статті 6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки діти в силу свого віку не мають достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц та від 06 квітня 2020 року у справі № 133/3096/15-ц. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі-Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі-ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Враховуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Предметом доказування у даній справі у частині позовних вимог до дітей [PERSON] та [PERSON] та правові підстави, за яких ці вимоги пред`явлено позивачем, є не проживання дітей без поважних причин понад один рік у квартирі позивача, а також те, що зазначені відповідачі чинять позивачу перешкоди щодо користування та розпорядження нерухомим майном. Належним чином оцінивши надані позивачем докази та викладені у позовній заяві доводи, суд доходить до висновку про те, що малолітня [PERSON] та неповнолітній [PERSON] , який на час залишення зареєстрованого місця проживання також був малолітнім, не можуть самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт їх не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення їх права користування житлом, у якому на законних підставах була зареєстрована їх мати. При цьому, як встановлено судом, діти [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані у спірній квартирі зі згоди самого позивача, що підтвердив у судовому засіданні представник позивача. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження постійного місця проживання або перебування матері [PERSON] та [PERSON] , що також має істотне значення для правильного вирішення спору, стороною в якому є діти, права яких захищені положеннями Закону України «Про охорону дитинства». Сам факт реєстрації місця проживання неповнолітнього [PERSON] та малолітньої [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , у повній мірі не свідчить про те, що останні чинять перешкоди у користуванні таким нерухомим майном [PERSON] , і що таке втручання у їх житлові права є справедливим та пропорційним, а відтак, суд доходить до висновку, що відсутні передбачені ЦК України підстави для визнання дітей, такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. Крім того, суд приймає до уваги і висновок Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц, згідно якого не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування законними представниками (батьками) малолітньої або неповнолітньої дитини. Окрім того, згідно з висновками, які викладені у вищевказаній постанові та у постанові Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі № 133/3096/15-ц, позивач повинен надати суду належні та допустимі докази того, що діти, відносно яких ставиться питання про визнання їх такими, що втратили право користування житлом, набули право власності або право постійного користування іншим житлом, що у даній справі не було доведено відносно дітей [PERSON] та [PERSON] . Суд, не заперечуючи право [PERSON] згідно положень ст. 391 ЦК України вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, вважає, що обраний спосіб захисту більшою мірою порушуватиме права неповнолітньої та малолітньої дитини, аніж захищати права позивача, а тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] у рівних частках підлягає стягненню на користь позивача судовий збір, сплачений ним при зверненні до суду з даним позовом.

Outcome: partial