Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

У липні 2016 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про припинення права власності на 1/3 частину спільної сумісної власності квартири та визнання права власності, в якому просила визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири, що у [ADDRESS], загальною площею 34,4 кв.м., житловою площею 18,9 кв.м., яка складається з наступних приміщень: 1-а кімната (5) площею 18,9 кв.м., кухні (4) площею 5,8 кв.м., вбиральні (поєднана) (3) площею 2,9 кв.м.; коридору (1) площею 4,6 кв.м., вбудована шафа (2) площею 1,1 кв.м, припинити право власності [PERSON] на 1/3 частину квартири у [ADDRESS], загальною площею 34,4 кв.м., житловою площею 18,9 кв.м., яка складається з наступних приміщень: 1-а кімната (5) площею 18,9 кв.м., кухні (4) площею 5,8 кв.м., вбиральні (поєднана) (3) площею 2,9 кв.м.; коридору (1) площею 4,6 кв.м., вбудована шафа (2) площею 1,1 кв.м., стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] ринкову вартість 1/3 частини квартири, що у [ADDRESS], що становить згідно з звітом оцінки майна від 31.03.2016 року - 64 422,33 грн.. Ухвалою суду від 14 вересня 2016 року справу прийнято до провадження після судді Андрущенка С.А. згідно розпорядження керівника апарату суду про призначення повторного автоматизованого розподілу у справі. Ухвалою суду від 17 березня 2017 року залучено до участі у справі, в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Подільської у м. Полтаві ради. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - адвокат Лучко Т.І. позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Відповідачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі та просили відмовити в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні 26 квітня 2017 року представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Подільської у м. Полтаві ради при вирішенні даного позову покладалась на розсуд суду. Позивачка [PERSON] в судове засіданні не з'явилась, про причини своєї неявки суд не повідомила, хоча завчасно та належним чином була повідомлена про день та час слухання справи. Суд, вислухавши пояснення сторін та учасників судового процесу по справі, дослідивши матеріали справи, вважає позов [PERSON] таким, що підлягає до задоволення за наступних обставин. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено факти та відповідні їм правовідносини. Згідно рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 14 січня 2016 року визнано за [PERSON] право власності на 2/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS], загальною площею 34,4 кв.м., житловою площею 18,9 кв.м., яка складається з наступних приміщень: 1-а кімната (5) площею 18,9 кв.м., кухні (4) площею 5,8 кв.м., вбиральні (поєднана) (3) площею 2,9 кв.м., коридору (1) площею 4,6 кв.м., вбудована шафа (2) площею 1,1 кв.м. - в порядку спадкування як спадкоємицею за законом батька [PERSON], який помер [INFO]. Визнано за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири, що у [ADDRESS], загальною площею 34,4 кв.м., житловою площею 18,9 кв.м., як складається з наступних приміщень: 1-а кімната (5) площею 18,9 кв.м.; кухні (4) площею 5,8 кв.м., вбиральні (поєднана) (3) площею 2,9 кв.м.; коридору (1) площею 4,6 кв.м.; вбудована шафа (2) площею 1,1 кв.м. - порядку спадкування, як за спадкоємицею за законом батька [PERSON], який помер [INFO] ( а.с.11-13). Статтею 316 ЦК України визначено поняття права власності, де вказано, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, положенням ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Так, правовстановлюючим документом може вважатися документ (сукупність документів), який на підставі законодавства і нормативних актів, що діяли в період цього складання, безперечно підтверджує право зазначеної в ньому особи на зазначений об'єкт нерухомості і при цьому не вимагає для встановлення зафіксованого в ньому права будь-яких інших документів. Судом встановлено, що [PERSON] 29.01.2016 року зареєструвала у встановленому законом порядку право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS], що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна ( а.с.14). При цьому, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачка [PERSON] 25.08.2016 року, зареєструвала право приватної спільної часткової власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS], що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта (а.с.133-134). В обгрунтування позовних вимог стороною позивачки вказувалось про те, що після смерті батька комунальні платежі по утриманню квартири, сплачувались позивачкою по справі та при цьому, представником позивачки вказувалось про те, що [PERSON] в повному обсязі було сплачено кредит та виконано взяті [PERSON] боргові зобов'язання. Поряд з цим, стороною позивачки зазначалось, що відповідачка будь-якої участі та ініціативи у вирішенні даних питань не проявляла, з моменту смерті батька у 2014 році відповідачка в даній квартирі взагалі не проживала та не користувалась нею, при цьому вирішити питання мирним шляхом остання не бажала, що стало підставою для звернення [PERSON] до суду з позовом. Даний факт заперечувався стороною відповідача з підстав недоведеності здійснення даних комунальних платежів безпосередньо [PERSON], але при цьому, останніми не було спростовано дані докази шляхом подання належних та допустимих доказів по справі. Відповідно до ст. 365 ЦК України визначено право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо : -частка є незначною і не може бути виділена в натурі; -річ є неподільною; -спільне володіння і користування майном є неможливим; -таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та члена його сім'ї. Судом встановлено та сторонами не заперечувалось, що [PERSON] належить 2/3 частини квартири [ADDRESS] та [PERSON] належить 1/3 частина вказаної квартири, розмір даних часток визначений судом та вказане рішення суду є таким , що набрало законної сили і розмір часток співвласників не змінений та встановлений. Згідно висновку № 1019 від 07.12.2016 року судової оціночно - будівельної експертизи визначено, що ринкова вартість квартири у [ADDRESS] складає 191020 грн. ( а.с.82-96). Даний висновок експертизи узгоджується з оцінкою нерухомого майна проведеного позивачем при звершенні до суду та не оспорювався учасниками процесу в ході судового розгляду справи. В обґрунтування позовних вимог стороною позивачки вказувалось, що підставою для припинення 1/3 частини права власності [PERSON] на квартиру є те, що 1/3 частина однокімнатної квартири є незначною, а тому не може бути належним житлом для проживання відповідачки з її членами сім'ї в складі 3-х чоловік: співмешканцем та неповнолітньою дитиною, а також те, що остання постійно проживає і працює у Карлівському районі та витрат по утриманню спірної квартири остання не несе та при цьому, ініціативи з її боку з даного приводу теж не проявлялось. Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України визначено, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Таким чином, з огляду на положення ст. 365 ЦК України припинення права особи на частку у спільному майні у порядку ст. 365 ЦК України можливе за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї . В свою чергу, стороною відповідача вказувалось про те, що присудження грошової компенсації на її користь та припинення права власності на її частку позбавить останню права власності на житло, а також позбавить права на проживання в цьому житлі члена сім'ї відповідача - її малолітню дочку, [PERSON], [INFO], оскільки іншого, належного відповідачу на праві власності житла, відповідач не має. При цьому, відповідачка та її представник вказували про те, що неповнолітня дитина - [PERSON], [INFO], має право проживати в спірній квартирі, 1/3 частка якої належить відповідачу - матері дитини [PERSON], оскільки власного житла відповідачка не має та проживає у квартирі разом з неповнолітньою дитиною, яку винаймає її співмешканець, термін оренди квартири припиняється 05.11.2017 року. Вказані твердження сторони відповідача є такими, що грунтуються на припущеннях та по своїй природі не несуть юридичного підгрунття. Судом встановлено, що розмір частки відповідачки у праві власності квартирі є незначним та таким, що по суті таким, що не несе істотної шкоди, оскільки відповідачка має постійне місце реєстрації [ADDRESS], що підтверджується копією паспорта [PERSON] ( а.с.8). При цьому, остання має постійне місце роботи на Ланнівському цукровому заводі на підтвердження чого останньою було надано довідки про розмір заробітної плати. Крім того, стороною відповідача не було доведено перед судом ту обставину, що 1/3 частка однокімнатної квартири є значною і що виділ такої частки є можливим з технічної точки зору. Судом роз'яснювалось учасникам процесу процесуальні наслідки в разі не проведення судової будівельної експертизи, але стороною відповідача не було доведено належними та допустимими доказами обставини за яких вона заперечувала проти позову. Будь-яких зустрічних вимог [PERSON] та її представником заявлено також не було, що вкотре вказує про безпідставність заперечень проти позову сторони відповідача. Крім того, вирішуючи дану справу та задовольняючи вимоги позивача судом насамперед враховувалося, що сім'я [PERSON] складається з: чоловіка [PERSON], неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та які проживають в будинку за адресою: [ADDRESS] разом з [PERSON] - матір'ю чоловіка позивачки, житлова площа якого становить лише 29 кв.м., а загальна складає 52,4 кв.м, що вказує про незадовільні умови проживання позивача з двома неповнолітніми дітьми, які є різними за статями і мають проживати в окремих кімнатах. Більше того, як вбачається з офіційного сайту нерухомості, за суму судової застави можливо придбати окремий житловий будинок в Карлівському районі Полтавської області, що підтверджується відповідними витягами та вказує про реальність суми компенсації для належного відновлення житлових прав відповідачки і її членів сім'ї та відсутність істотної шкоди правам останньої. Сукупність встановлених судом обставин надає суду підстави вказувати про обґрунтованість тверджень представника позивача - адвоката Лучко Т.І.. Так, положенням ст. 31 ЦПК України визначено, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Дана стаття визначає правила допустимості доказів, які визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину у справі. Правила допустимості доказів установлені задля об'єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися задля досягнення легітимної мети, а також ураховуючи те, що про осудність судового рішення, яке було ухвалено з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Поряд з цим, законодавцем в даній нормі статті визначено поняття допустимості доказів, де визначено, що допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Недопустимими є докази: а) одержані з порушенням порядку встановленого законом; б) які походять з інших засобів доказування, ніж ті, що визначені законом для підтвердження певних обставин. Так, в ході судового розгляду справи стороною відповідача не було надано будь-яких належних та допустимих доказів на спростування встановлених судом обставин, які підтверджуються в сукупності поясненнями сторін та учасників судового процесу по справі. Таким чином, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: approved