Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-10 00:00:00

у липні 2020 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про стягнення недоплаченої заробітної плати згідно з яким просив: стягнути з Київського національного університету імені Тараса Шевченка на його користь недоплачену заробітну плату в розмірі 1 043 грн. за серпень 2014 року; також просив судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що він у 2014 році працював у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка на посаді слюсаря - вентиляційника 6 рангу сантехнічної служби Інституту міжнародних відносин, працював за графіком: одна доба роботи, три доби відпочинку з початком о 08.00 год. та закінченням о 08.00 год. наступного дня. Позивач посилається на ту обставину, що у серпні 2014 року норма тривалості робочого часу складала 160 годин, 32 години позивач з 14.08.2014 року по 19.08.2014 року, отже вважає, що він відпрацював понаднормово 24 години, однак роботодавець їх не оплатив та не зафіксував. При цьому вказує, що того місяця роботодавець змінював робочі годи, в результаті чого було зменшено штучно 12 робочих годин, які не сплачені. За вказаних обставин позивач звернувся до суду з цим позовом, який просив задовольнити в повному обсязі. Ухвалою від 31.07.2020 року відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом, а справу вирішено розглядати за правилами спрощеного провадження з викликом сторін. 30.09.2020 року до суду надійшов відзив відповідача - Київського національного медичного університету імені О.О. Богомольця на позовну заяву, в яких він просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. 30.10.2019 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив в яких вона заперечила наявність повноважень у осіб, що підписали та засвідчили документи які додані до відзиву. Крім того, надала, зокрема, копію наказу відповідача №1055-л від 21.06.2019 та вказала, що згідно цим наказом її не обрано на 0,25 ставки і взагалі нікого не обрано, а тому подія, на яку є посилання в наказі про прийняття її на роботу за строковим трудовим договором, - не відбулась і підстави для її звільнення за п.2 ст. 36 КЗпП України - відсутні. 15.10.2020 року до суду подав заперечення на відзив в якому вказав, що представник відповідача не надала доказів які б спростовували його позовні вимоги, тому просив задовольнити позов. 12.11.2020 року представник відповідача надіслала до суду пояснення в яких не погодилася із викладеним у запереченні на відзив та просила відмовити у його задоволенні. 25.11.2020 року до суду надійшли заперечення на пояснення. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі з наведених в позові підстав. Представник відповідача Київського національного університету імені Тараса Шевченка у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені на ступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. В даному випадку, слід зазначити, посилання Європейським судом з прав людини на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Так, перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що згідно витягу з наказу №08-1993-04 від 09.12.2009 позивача [PERSON] чергового слюсаря 6 р (0,5ст.) корпусу по вул. Мельника, 36/1 - сантехнічної служби з 12.11.09 року переведено на посаду чергового слюсаря 6 р (0,5 ст.) сантехнічної служби корпусу Інституту міжнародних відносин на умовах сумісництва з оплатою від посадового окладу 1 149 грн., з виконанням роботи за межами основного робочого часу (а.с.30). Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Згідност. 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на основі типових правил. Згідно ст. 57 КЗпП України час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності з законодавством. Статтею 52 КЗпП України для працівників установлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. При п`ятиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи (зміни) визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку або графіками змінності, які затверджує власник або уповноважений ним орган за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації з додержанням установленої тривалості робочого тижня (статті 50 і 51). Відповідно до ст. 58,59 КЗпП України при змінних роботах працівники чергуються в змінах рівномірно в порядку, встановленому правилами внутрішнього трудового розпорядку. Перехід з однієї зміни в іншу, як правило, має відбуватися через кожний робочий тиждень в години, визначені графіками змінності. Тривалість перерви в роботі між змінами має бути не меншою подвійної тривалості часу роботи в попередній зміні (включаючи і час перерви на обід). Призначення працівника на роботу протягом двох змін підряд забороняється. Позивач, звертаючись до суду з позовом зазначав, що він у серпні 2014 року працював понаднормово, а тому у відповідності до положень статті 106 КЗпП України відповідач має сплатити за відпрацьований час в подвійному розмірі. Стаття 106 КзпП України визначає, що за погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки. У разі підсумованого обліку робочого часу оплачуються як надурочні всі години, відпрацьовані понад встановлений робочий час в обліковому періоді, у порядку, передбаченому частинами першою і другою цієї статті. Пунктом 4 наказу директора Інституту міжнародних відносин Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 09.04.1999 р.№048-138 визначено, що режим роботи працівників адміністративно - господарського персоналу, які працюють позмінно, до складу яких належить і позивач, встановлюються окремим графіком (а.с.31). Правилами внутрішнього розпорядку університету, затвердженими конференцією трудового колективу 7 квітня 2009 року протокол №1, в університеті встановлено 5-ти денний робочий тиждень, 8-ми годинний робочий день. Згідно наказу Державного комітету статистики України від 05.12.2008 року №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», первинним обліковим документом щодо обліку використання робочого часу та розрахунків з працівниками із заробітної плати на підприємствах є табелі обліку використаного робочого часу та розрахунково-платіжні відомості працівника. Отже, судом встановлено, що фактично відпрацьований час позивача зафіксовано у табелях обліку робочого часу, де зазначаються години відпрацьовані позивачем та відповідно оплата праці позивача здійснювалася на підставі табелів обліку робочого часу, що підтверджується наданими розрахунками. Згідно листа Мінсоцполітики України від 04 вересня 2013 року № 9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік», норма робочого часу на 2017 рік становила при 40-годинному робочому тижні у січні 2014 року - 167 годин, лютому 2014 року - 160 годин, березні 2017 року - 159 годин, квітні 2014 року - 167 години, травні 2014 року - 151 годин, червні 2014 року - 151 годин, липні 2014 року - 184 годин, серпні 2014 року - 160 годин, за рік - 2002,0 год. Норма тривалості робочого часу у 2014 році, визначена листом Мінсоцполітики від 04 вересня 2013 року № 9884/0/14-13/13 становила 2002,0 год./рік. Позивачу було заплановано на 2014 рік робочих 2002,0 годин, з яких за серпні 2014 року - 160 годин, з яких, як вказував позивач та не заперечував відповідач, 32 годин [PERSON] був на лікарняному, отже відпрацьовані години становлять - 128 годин, які і були оплачені відповідачем, тому суд вважає безпідставними доводи позивача, що при виконанні ним трудових обов`язків мали місце факти роботи понаднормово та несвоєчасний розрахунок за виконану роботу (160год - 32 год = 128 год), що знайшло своє підтвердження також розрахунково-платіжною відомістю (а.с.38-39). Таким чином, згідно розрахунків, оплата праці позивача здійснена на підставі табелів обліку робочого часу, з яких вбачається, що позивач понаднормово не працював. В свою чергу, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ст.ст. 76, 77 ЦПК України. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому, суд оцінює критично посилання відповідача щодо недопустимості доказів наданих позивачем, які на думку відповідача є сумнівними, оскільки такі твердження не підтверджено жодними належними доказами, а є лише припущенням сторони відповідача. З огляду на наведене, враховуючи, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а кількість відпрацьованих годин в січні 2014 року не перевищує встановлений робочий час, позивач не працював з погодинною оплатою праці, а тому судом не встановлено що [PERSON] протягом серпня 2014 року року працював понаднормово, отже суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат суд керується правилами ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed