Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-24 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] звернулася до суду із указаним позовом, у якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказувала, що вона є одноособовим власником вищевказаного будинку, що підтверджується копією Договору дарування від 24.12.1988 року на ѕ частини будинку, та копією Договору купівлі-продажу від 24.12.1988 року на ј частину будинку. Відповідачі в будинку не проживають з 2015 року, про що складено відповідний Акт від 01.03.2021 року, комунальні платежі не сплачують, жодної участі по утриманню майна не приймають. При цьому через наявність реєстрації відповідачів житловими органами проводяться додаткові нарахування комунальних платежів, що для позивача є обтяжливим. Добровільно знятися з реєстрації відповідачі не бажають. Ухвалою судді від 19.04.2021 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач в судове засідання не з`явилася, звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачі у судові засідання, призначені на 19.05.2021 року, 25.06.2021 року не з`явилися, повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток на адресу реєстрації, виклику до суду через оголошення на сайті судової влади, а також шляхом смс-повідомлення. Однак, останні про причини неявки суду не повідомили, будь-яких клопотань та заяв до суду не направили, відзиву на позов не подали, а судові повістки повернулися до суду із відміткою «адресат відсутній». Відповідно до положень ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність\~особи за\~адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти задоволення позову. Враховуючи викладене, на підставі ст. ст. 280, 281 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши письмові докази у справі, судом встановлені такі факти, що мають значення для справи і відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії договору дарування ѕ частки будинку від 24.12.1988 року, копії договору купівлі-продажу ј частки будинку від 24.12.1988 року позивачу [PERSON] належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 9-12). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] зареєстровані у вказаному будинку з 2008 року по теперішній час, а відповідач [PERSON] з 2006 року по теперішній час, про що свідчать відповідні довідки про реєстрацію місця проживання особи (а.с. 38, 39, 40). Про те, що відповідачі не проживають у будинку позивача з 2015 року, свідчить долучена до позову копія Акта про не проживання від 01.03.2021 р., затвердженого головою квартального комітету №4 за підписами мешканців сусідніх будинків по цій же вулиці (а.с. 32). Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Окрім наведеного, відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси\~у спосіб, визначений законами України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 12 ЦПК України). Таким чином, у цій справі, інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї власника, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. Така позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року по справі № 447/455/17 провадження № 14-64цс20. Частиною 2 ст. 5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду,\~суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У прохальній частині позовної заяви [PERSON] ставить питання про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Так, згідно ст. 7 Закону України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. При цьому, відповідно до п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів від 02.03.2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, як випливає з вказаних положень закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2)\~позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) виселення; 4) зняття з реєстрації місця проживання особи 5) визнання особи безвісно відсутньою; 6) оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи викладене, задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, не є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а таке рішення суду не буде підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником права володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Таким чином,

Outcome: approved