Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу в розмірі 62053,60 грн., суми 3% річних в розмірі 4 370,96 грн., інфляційних витрат в розмірі 47 781,27 грн. та судових витрат, які складаються з витрат на правову допомогу у розмірі 1250 грн. та судового збору у розмірі 1154,56 грн.. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча завчасно та належним чином був повідомлений про день та час слухання справи. Представник позивача за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] в судове засідання не з'явилась, але надала на адресу суду заяву, в якій прохала проводити судовий розгляду справи у відсутність представника, при цьому надала розрахунок інфляційних витрат , згідно якого розмір інфляційних витрат становить 41 327, 7 грн., тому з врахуванням даного уточненого розрахунку просила стягнути розмір інфляційних витрат у відповідності до даного розрахунку. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилась, про причини своєї неявки суд не повідомила, хоча завчасно та належним чином була повідомлена про день та час слухання справи, про що в матеріалах справи. При цьому, на моменту розгляду справи будь - яких заяв про відкладення судового розгляду від відповідачки на адресу суду не надходило. Статтею 224 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду даної справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає до часткового задоволення за наступних обставин. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що між сторонами по справі було укладено договір позики, оформлений у простій письмовій формі - у вигляді боргової розписки, а саме. У травні 2013 року позивач [PERSON] передав відповідачці [PERSON] грошові кошти в розмірі 2600 євро, що підтверджується розпискою боржника [PERSON]. З даної боргової розписки вбачається, що відповідачка [PERSON] отримала в борг у позивача [PERSON] кошти в сумі 2600 євро. Поряд з цим, згідно даної розписки остання зобов'язувалась повернути позивачу вказані грошові кошти в строк до 01.06.2013 року (а.с.13). При цьому, з матеріалів справи вбачається, що відповідачкою [PERSON] було надано [PERSON] ряд розписок від 24.09.2014 року, 04 червня 2014 року, 30 січня 2014 року, про те, що остання зобов'язувалась повернути борг в строк до 24.11.2014 року, 26.06.2014 року, 05.07.2013 року, 24.03.2014 року ( а.с. 14,15,16,17). Слід звернути увагу, що оригінал даної боргової розписки були надані представником позивача за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] для огляду в судовому засіданні 14 квітня 2016 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками. Частина друга ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачка в добровільному порядку до теперішнього часу коштів позивачу не повернула, не зважаючи на обумовлені строки повернення даних коштів в строк до 01.06.2013року. Статтею 11 Цивільного Кодексу України чітко вказано підставу виникнення цивільних прав та обов'язків у сторін, які виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Статтею 202 Цивільного Кодексу України визначено поняття правочину, що це є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 204 ЦК України визначено поняття презумпції правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1,2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Законодавцем визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов,у тому числі й договору позики між громадянами на суму, що не менше ніж у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Так, з наведений вище обставин та норм закону, які регулюють дані правовідносини, суд приходить до висновку, що договір позики, а саме: боргова розписка на суму 2600 євро, укладена між [PERSON] та [PERSON] складена у відповідності до вимог ст. 204 Цивільного кодексу України. Таким чином, з огляду на вище викладене вбачається правомірність даного правочину, відповідно до умов яких [PERSON] зобов'язана була повернути кошти, які отримала в борг від [PERSON] та відповідно останній має право вимагати повернення даних коштів. Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Так, судом встановлено, що позивачу [PERSON] кошти відповідачка [PERSON] не повернула до теперішнього часу. У відповідності до частини 1 статті 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до вимог ст. 625 ЦК України. Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 549 ЦК України визначено, що пенею є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Так, судом встановлено, що за борговою розпискою укладеною між [PERSON] та відповідачкою [PERSON], сума боргу становить 2600 євро, що еквівалентно 62 053,60 грн., у відповідності до курсу НБУ української гривні до євро станом на 07.10.2015 року на день пред'явлення позову. Сума трьох відсотків річних за даною борговою розпискою становить 4370 грн. 96 коп. грн., виходячи з наступного розрахунку: 62053,60 х 3%=1861,61 (1861,61 х 857)/365 = 4370,96 грн.. Сума інфляційних витрат за несвоєчасне виконання відповідачкою [PERSON] боргових зобов'язань становить 41 327,7 грн. з наступного розрахунку: Розрахунок індексу інфляції за період з 02.06.2013 року по 07.10.2015 року Період 02.06.2013 року -31.12.2013 року: МісяцьІндекс інфляції Червень 2013 року100,0 Липень 2013 року99,9 Серпень 2013 року99,3 Вересень 2013 року100,0 Жовтень 2013 року100,4 Листопад 2013 року100,2 Грудень 2013 року100,5 ІІс= (100,0 :100) х (99,9:100) х (99,3 :100) х (100,0: 100) х (100,4 :100) х (100,2 :100)х (100,5 :100) ІІс= 1 х 0,999 х 0,993 х 1 х 1,004 х 1,002 х 1,005=1,003 62053,60x1,003=62239,76 62239,76-62053,60=186,16 Розмір інфляційних втрат за період з 02.06.2013 року -31.12.2013 року становить 186,16 грн. Період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року МісяцьІндекс інфляції Січень 2014 року100,2 Лютий 2014 року100,6 Березень 2014 року102,2 Квітень 2014 року103,3 Травень 2014 року103,8 Червень 2014 року101,0 Липень 2014 року100,4 Серпень 2014 року100,8 Вересень 2014 року102,9 Жовтень 2014 року102,4 Листопад 2014 року101,9 Грудень 2014 року________103,0 ІІс=( 100,2 :100)х (100,6 :100)х (102,2 :100)х (103,3 :100) х (103,8 :100) х (101,0 :100)х (100,4 :100)х (100,8 :100)х (102,9 :100) х (102,4 :100)х (101,9 : 100) х (103,0 :100) ІІс=1,002 х 1,006 х 1,022 х 1,033 х 1,038 х 1,01 х 1,004 х 1,008 х 1,029 х 1,024 х 1,019 х 1,03=1,249 62053,60x1,249=77504,95 77504,95-62053,60= 15451,3 5 Розмір інфляційних втрат за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року становить 15451,35 грн. Період з 01.01.2015 по 07.10.2015 року МісяцьІндекс інфляції Січень 2015 року103,1 Лютий 2015 року105,3 Березень 2015 року110,8 Квітень 2015року114,0 Травень 2015 року102,2 Червень 2015 року100,4 Липень 2015 року99,0 Серпень 2015 року99,2 Вересень 2015 року102,3 ІІс=( 103,1 :100) х (105,3 :100) х (110,8 :100) х (114,0 :100)х(102,2 :100)х (100,4:100) х (99,0 :100) х (99,2 :100) х (102,3 :100) ІІс= 1,031 х 1,053 х 1,108 х 1,14 х 1,022 х 1,004 х 0,99 х 0,992 х 1,023=1,414 62053,60x1,414=87743,79 87743,79-62053,60=25690,19 Розмір інфляційних втрат за період з 01.01.2015 по 07.10.2015 року становить 25690,19 Всього за період з 02.06.2013 року по 07.10.2015 року розмір збитків від інфляції складає: 41327,7 грн. У відповідності до встановлених судом обставин та фактів та зважаючи на норми закону, які регулюють дані правовідносини, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог [PERSON] про стягнення боргу за борговою розпискою з боржника [PERSON]. Відповідно до положення ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справа» визначено, що судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв'язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв'язку з вирішенням конкретної справи. В позові позивач [PERSON] просив стягнути з відповідачки судові витрати у вигляді правової допомоги в розмірі 1250 грн., та судового збору сплаченого позивачем при зверненні до суду з позовом у розмір 1154 грн. 56 коп.. При цьому, в позові позивачем вказувалось про те, що для надання юридичних послуг та ведення справи в суді останнім було надано нотаріально посвідчену довіреність на представлення його інтересів [PERSON] та [PERSON] ( а.с.21). Згідно квитанції №06/09 від 06.09.2015 року про сплату витрат на правову допомогу [PERSON] було сплачено ТОВ «ЕКГ «Юридичний радник» кошти в сумі 1250,00 грн. З матеріалів справи вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Експертно - консалтингова група «Юридичний радник» зареєстровано в Єдиному реєстрі підприємств та організацій України , вид діяльності за КВЕД 2010: 69.10 Діяльність у сфері права; 74.90 Інша професійна, наукова та технічна діяльність ( а.с.19). Таким чином, судові витрати в розмірі 1250 грн., як гонорар ТОВ «ЕКГ «Юридичний радник» сплачений позивачем на предмет надання йому юридичної допомоги та ведення судової справи, є безпідставними та невмотивованими за наступних обставин. Так, статтею 79 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що судові витрати є складовою судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат , пов'язаних з розглядом судової справи належить: 1) витрати на судовий збір; 2) витрати на правову допомогу; 3) витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; 4) витрати, пов'язані з залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведеннях судових експертиз; 5) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витати пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Згідно п.3.1 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30 вересня 2009 року визначено, що право на правову допомогу є гарантією реалізації, захисту та охорони інтересів інших прав і свобод людини. Правова допомога є одним з елементів доступності правосуддя. Право на правову допомогу у цивільному судочинстві закріплене у ст. 12 ЦПК України. Так, частиною 1 статті 84 ЦПК України визначено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». У відповідності до статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи у суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З матеріалів справи вбачається, що договір на надання прававової допомоги з адвокатом в матеріалах справи відсутність. При цьому, в матеріалах справи наявна лише довіреність на представлення його інтересів представниками [PERSON] та [PERSON]. Суд не приймає до уваги наданий позивачем розрахунок на надання правової допомоги [PERSON] представником за довіреністю [PERSON] та Директором ТОВ «ЕКГ «Юридичний радник» [PERSON] ( а.с.8), оскільки законодавцем визначено, що особа має право претендувати на відшкодування витрат на правовому допомогу в разі надання її йому адвокатом або іншим фахівцем в галузі права. Згідно Постанови № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», а саме п. 48 визначено підстави, межі і порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини 3 ст. 79, ст.ст. 84,88,89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначені в п.47 даної Постанови, стягується не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інший дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Так, з огляду на вище викладені норми закону, які регулюють порядок відшкодування судових витрат у вигляді надання правової допомоги, вбачається, що позивачем [PERSON] не надано суду підтверджуючих документів, що надавали б право позивачу заявляти дані вимоги, оскільки фактично представництво його інтересів проводилось представником за нотаріально посвідченою довіреністю що свідчить про безпідставність та недоведеність позовних вимог в даній частині. На підставі викладеного,

Outcome: partial