Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

У листопаді 2015 року фізична особа-підприємець [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про спонукання до виконання мирової угоди. Позов мотивований тим, що ухвалою Турійського районного суду від 13 серпня 2015 року визнано мирову угоду укладену між ним та [PERSON], за умовами якої останній взяв на себе зобовязання сплатити 14000 грн заборгованості за договором купівлі-продажу, а решту боргу в розмірі 13800 грн та судовий збір в розмірі 640 грн до 12 вересня 2015 року. Вказуючи, що відповідач не виконав умови мирової угоди, просив суд спонукати його до їх виконання та стягнути з останнього кошти в розмірі 28440 грн і судові витрати. Позивач та його представник у судове засідання не зявилися, подали до суду письмову заяву, в якій вказали, що позов підтримують з підстав, викладених у позовній заяві, не заперечують проти заочного розгляду справи та просили справу розглядати без їхньої участі. Відповідач у судове засідання не зявився, хоча про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Про причини неявки суд не повідомляв, заяву про розгляд справи за його відсутності не подавав. Враховуючи, що в судове засідання не зявилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України не здійснювалося. За згодою позивача та відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України суд проводить заочний розгляд даної справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до повного задоволення. Відповідно до вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що у липні 2015 року [PERSON] звертався до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу. За результатами розгляду вказаної справи судом постановлено ухвалу від 13 серпня 2015 року, якою визнано укладену між сторонами мирову угоду (а.с. 5-6), відповідно до умов якої «Відповідач сплачує позивачеві 14000 грн в рахунок суми заборгованості. Сума заборгованості, що залишається несплаченою, в розмірі 13800 грн та судовий збір в розмірі 640 грн відповідач зобовязується сплатити позивачеві в строк до 12 вересня 2015 року». Відповідач взяті на себе зобовязання за мировою угодою не виконав. Постановою державного виконавця від 23 жовтня 2015 року позивачу в прийнятті до провадження зазначеної вище ухвали суду, як виконавчого документа, та відкритті виконавчого провадження з примусового виконання відмовлено (а.с. 7). Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 530 ЦК України\~передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Аналіз правової природи поняття «мирова угода» дає підстави для висновку, що це досягнута в добровільному порядку між сторонами в ході судового розгляду й під контролем суду, заснована на взаємних поступках угода, яка по-новому визначає їх суб'єктивні права й обов'язки та є двостороннім (або і більше) волевиявленням сторін. Метою такої угоди є врегулювання спору між самими сторонами, а її умови можуть стосуватися лише прав та обов'язків сторін і предмета спору. У випадку ухилення однією із сторін мирової угоди від добровільного виконання її умов, іншою стороною може бути заявлено позов про спонукання до виконання умов мирової угоди. За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, відповідно до зазначених норм матеріального права та враховуючи, що відповідач не виконав у добровільному порядку взятих на себе зобовязань за результатами спільної домовленості з позивачем відповідно до укладеної між ними та визнаної судом мирової угоди, узгоджений сторонами строк для їх виконання закінчився, то суд дійшов висновку про наявність в даному випадку передбачених законом підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості. За загальним правилом відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на спростування вищевказаного в матеріалах справи немає і відповідачем суду надано не було. Аналогічні правові висновки щодо способу захисту прав сторони мирової угоди у разі її невиконання іншою стороною викладено і в постановах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року (справа № 6-274цс15) та від 11 листопада 2015 року (справа № 6-342цс15). Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача в користь позивача понесені ним і документально підтверджені витрати: судовий збір в розмірі 487 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 11, 16, 20, 526, 527, 530, 610 ЦК України та

Outcome: approved