Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

У квітні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] , що є підставою для її зняття з реєстрації за вказаною адресою. В обґрунтування позову зазначив, що він є власником 34/100 частини житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.11.2009 року. Відповідач [PERSON] не проживає у вищезазначеному будинку з травня 2010 року по теперішній час, однак значиться зареєстрованою за цією адресою. Відповідач у зазначеному будинку не проживає, особистих речей в будинку не має, комунальні послуги не сплачує, поточний ремонт не здійснює, участі в утриманні будинку не бере. Позивач вимушений нести тягар утримання майна самостійно та сплачувати комунальні послуги за відповідача, а також не може отримати субсидію. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду з даним позовом. У судове засідання представник позивача - [PERSON] не з`явилась, але надала суду заяву в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, проти розгляду справи у заочному порядку не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просив прийняти рішення згідно матеріалів справи та відповідно до чинного законодавства України. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 03 листопада 2009 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Янковою І.В., зареєстрованого в реєстрі за № 5-2417, на праві власності належить 34/100 житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11), що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 2533824 від 17 квітня 2013 року (а.с. 12). У відповіді Відділу обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 4196 від 19 квітня 2021 року зазначено, що за адресою: [ADDRESS] (34/100 частин домоволодіння) до складу сім`ї/зареєстрованих входять: [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 29 серпня 2014 року; [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 04 квітня 2005 року; [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 17 січня 1989 року, взятий з реєстрації 16 квітня 2021 року; [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 13 травня 1999 року; [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 29 серпня 2014 року (а.с. 9). З відповіді обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 07 травня 2021 року також вбачається, що відповідач [PERSON] з 13 травня 1999 року значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . При цьому, у позовній заяві позивач наполягав на тому, що відповідач [PERSON] з травня 2010 року не проживає у будинку [ADDRESS] , її особистих речей у будинку немає, участі в утриманні будинку відповідач не несе. З Акта про не проживання особи за адресою реєстрації від 22 квітня 2021 року, складеного [PERSON] в присутності сусідів-свідків: [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] ) та [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] ) вбачається, що [PERSON] , [INFO] , не проживає в будинку [ADDRESS] з травня 2010 року по теперішній час (а.с. 10). У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності здобувається в порядку, визначеному законом. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. За приписами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач по справі втратила право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] , оскільки не проживає там понад один рік, але залишається зареєстрованою за вказаною адресою. Таким чином, оцінивши докази, які були досліджені судом при розгляді справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про доведеність позивачем позовних вимог щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] , та вважає необхідним дані позовні вимоги задовольнити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, з відповідача на користь позивача повинно бути стягнуто судовий збір у розмірі 908,00 грн. На підставі ст.ст. ст.ст. 319, 383, 391 ЦК України та

Outcome: approved