Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-25 00:00:00

У листопаді 2013 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду із позовом у якому просив: - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 23.08.2013 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пшеничною С.О., заререєстрований в реєстрі за № 613; - визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаної вище квартири, укладений 31.08.2013 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київської міського нотаріального округу Савельєвим А.Ю., зареєстрований у реєстрі за № 2979. В обґрунтування позову вказує на те, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 09.04.2012 у справі №2-921/12 стягнуто з [PERSON] на користь позивача борг в розмірі 891 833,54 грн. та 2 823,00 грн. судового збору. По даній справі згідно з ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 21.02.2012 накладено арешт на майно відповідача [PERSON] , а саме на квартиру [ADDRESS] , а також на автомобіль марки FiatDukato 2300, білого кольору, номер двигуна [NUMBER] , номер козова [NUMBER] , державний номер [NUMBER] ; автомобіль марки FiatDukato 2300, білого кольору, номер двигуна [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , державний номер [NUMBER] ; автомобіль марки НundayTacson, номер двигуна [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , державний номер [NUMBER] ; земельну ділянку площею 8,90 га, яка розташована на території Григоро-Бригадирівської сільської ради, яка належить відповідачу [PERSON] на підставі Державного акта про право приватної власності на землю Серія ПЛ № 228096, виданий Кобеляцьким районним відділом земельних ресурсів та будь-яке інше майно, що зареєстроване за відповідачем. На виконання ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 21.02.2012 (справа №2-921/12) головним державним виконавцем Штойка Л.Р. 12.03.2012 було прийнято постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 35202990 ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 12.03.2012 о 18:01:41 внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна арешт на нерухоме майно належне відповідачу [PERSON] , а саме вказану вище квартиру. Позов мотивований тим, що позивач є стягувачем по виконавчому провадженню №38532471 та №38532371 про стягнення з відповідача боргу у розмірі 891 833,54 грн. та 2 823,00 грн. судового збору по яким 20.06.2013 та 26.07.2013 державним виконавцем прийняті постанови про накладення арешту та оголошення заборони на відчуження будь-якого майна відповідача [PERSON] . Представник позивача вважає, що внаслідок укладених правочинів, порушені права позивача як стягувача, оскільки відповідачем [PERSON] рішення суду про стягнення боргу не виконано, та таким чином відповідачем продано квартиру з метою ухилення від виконання боргових зобов`язань та всупереч накладеним арештам та прямій забороні відчужувати майно. У ході розгляду справи представник позивача подав уточнену заяву у якій не змінюючи предмет позову вказує на те, що відповідач [PERSON] знав про заборону відчуження належного йому майна, оскільки його представник 19.07.2013 ознайомився з матеріалами виконавчого провадження та отримав акт опису й арешту квартири та оскаржував дії державного виконавця ВДВС Солом`янського районного управління юстиції у м.Києві про відкриття виконавчого провадження та оголошення заборони на відчуження нерухомого майна, а також звертався із заявою про відстрочку виконання рішення суду. Рішення Солом`янського суду від 26 лютого 2015 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м Києва від 24 вересня 2015 року апеляційну скаргу [PERSON] відхілено, рішення Солом`янського суду від 26 лютого 2015 року залишено без змін. Ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2017 року касаційну скаргу [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] задоволено частково. Рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 26 лютого 2015 року та Ухвалу Апеляційного суду м Києва від 24 вересня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. ВССУ зазначено, що справа підлягає направленню на новий розгляд з наступних причин: суди попередніх інстанцій не з`ясували, чи було відомо відповідачу під час посвідчення даної угоди про накладення арешту на його квартиру. Суди попередніх інстанцій не з`ясували, чи відповідає вимогам закону укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, з урахуванням того, що він вчинений при наявності заборони на відчуження майна, яке належало [PERSON] , на підставі постанов державного виконавця ВДВС Солом`янського РУЮ у місті Києві від 12 березня 2013 року та 20 червня 2016 року, які не скасовані у передбаченому законом порядку. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 лютого 2012 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову, якою, зокрема, накладено арешт на спірну квартиру. Відповідно до ч.5 ст.411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції у зв`язку з яким скасовані судові рішення є обов`язкові для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 червня 2017 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Лазаренко В.В. Розпорядженням від 21.02.2019 № 609 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №760/25978/13-ц у зв`язку з відстороненням головуючої судді [PERSON] від посади. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 лютого 2019 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючу суддю Букіну О.М. 14 листопада 2017 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , треті особи - [PERSON] , [PERSON] , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Савельєв Андрій Юрійович про визнання права власності на нерухоме майно. 16 травня 2018 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, яким представник відповідача [PERSON] - [PERSON] просив у задоволені позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договорів, відмовити. 25 лютого 2020 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшла уточнена зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , треті особи - [PERSON] , [PERSON] , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Савельєв Андрій Юрійович про визнання права власності на нерухоме майно. 25 лютого 2020 року у судовому засіданні представником відповідача [PERSON] - [PERSON] було заявлено клопотання про прийняття до спільного розгляду з первинним позовом зустрічної позовної заяви посилаючись на те, що заявлені вимоги є взаємопов`язані, спільний їх розгляд є доцільним та відповідно задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 25 лютого 2020 року прийнято до сумісного розгляду з первинним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пшенична С.О., Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Савельєв А.Ю., Відділ державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м.Києві про визнання недійсним договорів купівлі-продажу квартири, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу про визнання права власності на нерухоме майно. 20 листопада 2020 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшли письмові пояснення в яких зазначено, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу є необґрунтованою, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. У зв`язку з цим представник відповідача [PERSON]. - [PERSON] просив відмовити у задоволені позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу. Сторони, будучи повідомленні про дату та час проведення судового засідання не з`явились в судове засідання, своїх заперечень (відзиву) на зустрічну позовну заяву не подали. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти первісного позову. У подальшому, будучи повідомленим належним чином про місце, день та час судового розгляду, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову посилаючись на відсутність підстав для визнання спірних договорів купівлі-продажу недійсними. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пшенична С.О., яка була залучена судом до участі у справу, будучи повідомленою належним чином про місце, день та час судового розгляду, в судове засідання не з`явилась, надіславши письмові пояснення у яких посилалась на те, що посвідчення договору купівлі-продажу спірної квартири, який укладений між [PERSON] та [PERSON] , був вчинений нею у відповідності до норм чинного законодавства та будь-яких обмежень, арештів, заборон відчуження щодо спірної квартири на момент посвідчення договору не було. Одночасно, приватний нотаріус просила проводити судовий розгляд справи у ії відсутність. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Савельєв А.Ю., залучений до участі в справу за клопотанням представника відповідача та третя особа - Відділ державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м.Києві, залучений до участі у справи за клопотанням сторін в судове засідання своїх представників не направили, про причини неявки суд не повідомили, у зв`язку із чим судом ухвалено про розгляд справи у їх відсутність. Вуслухавши думку сторін, суд вважав за можливе проводити розгляд справи у відсутності сторін, які не з`явилися до суду та за наявними матеріалами справи, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. 23 серпня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] ,який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пшеничної С.О., реєстровий № 613. Право власності за [PERSON] зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 серпня 2013 року, номер запису про право власності 2236476, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 140769280000. 31 серпня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу вказаної вище квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савельєвим С.Ю, реєстровий № 2979. Встановлено, що в провадженні Відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м.Києві від 20.06.2013 перебуває виконавчий лист №2-921/12, виданий 22.05.2012 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 891833,54 грн. В ухвалі ВССУ зазначено, що суд першої інстанції має дослідити обставини справи, що стосуються заборон на відчуження майна, накладених постановами державного виконавця ВДВС Солом`янського РУЮ у місті Києві від 12 березня 2013 року та 20 червня 2016 року, які не скасовані у передбаченому законом порядку, а також ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 лютого 2012 року, якою було задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову, та, зокрема, накладено арешт на спірну квартиру. У матеріалах справи, наявна ухвала ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві від 21.02.2012 про накладення арешту на майно відповідача-1, в тому числі і на спірну квартиру. Також, у матеріалах справи знаходиться копія ухвали Солом`янського районного суду міста Києва у справі №2-921/12 від 17.08.2012 про скасування вжитих заходів забезпечення позову (арк. справи 83, том 1). Вказаною ухвалою суд задовольнив заяву [PERSON] про скасування заходів забезпечення, вжитих ухвалою суду від 21.02.2012 та зняв арешт, крім інших об`єктів, й зі спірної квартири. Отже, суд дійшов до висновку, що арешт спірної квартири, накладений ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21.02.2012, на момент укладення спірних правочинів був відсутній. Під час розгляду справи, позивачем не спростовано вищевикладені обставини, тому суд вважає їх доведеними. З матеріалів справи вбачається, що згідно постанови державного виконавця ВДВС Солом`янського РУЮ у місті Києві від 20 червня 2013 року (арк. справи 15, том 1), було накладено арешт на все майно, що належить боржнику - [PERSON] в межах суми звернення стягнення: 891 833, 54 грн. та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить боржнику в межах суми боргу. Згідно матеріалів справи, обтяження накладене державним виконавцем ВДВС Солом`янського РУЮ у місті Києві від 20 червня 2013 року, було скасовано 23.08.2013 державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві (арк. справи 105, том 1) Біленчук Л.І. на підставі рішення №5258738 від 23.08.2013. Рішення державного реєстратора №5258738 від 23.08.2013 у передбаченому законом порядку не скасовано або оскаржене, а, отже, є законним. Жодних належних доказів незаконності цього рішення в матеріалах справи немає та в ході розгляду справи не встановлено. В той же час, надаючи оцінку доповідній записці щодо проведення службової перевірки, підписана Начальником відділу ДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві, на яку посилається позивач, суд вважає за необхідне зазначити. Суд критично оцінює надану позивачем вказану вище доповідну записку, оскільки вказана доповідна записка містить в собі висловлену особисту думку її підписанта, жодних конкретних відомостей щодо незаконності рішення та дій реєстратора в ній не зазначено. Виходячи з вимог ст. 76-81 ЦПК України, суд вважає, що належним доказом в цьому випадку може бути лише рішення, прийняте у відповідності до вимог чинного законодавства, що підтверджує скасування рішення реєстратора в адміністративному або судовому порядку. Постанови ДВС від 20.06.2016, які підлягає дослідженню згідно Ухвали ВССУ від 05 квітня 2017 року в матеріалах справи відсутня та позивачем в обґрунтування позову не надана. Крім того, оспорювані договори було укладено 23.08.2013 між [PERSON] та [PERSON] . Постанова ВДВС датована 20.06.2016, а тому наявність або відсутність вказаної постанови лежить поза межами предмету розгляду та доказуванню у даній справі. Разом з цим суд звертає увагу, що оспорювані договори укладались значно раніше, а саме: 23 серпня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пшеничної С.О., реєстровий №613; 31 серпня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу вказаної вище квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савельєвим С.Ю, реєстровий № 2979. За вказаних вище обставин, наявність постанови ДВС від 20.06.2016, не перешкоджала укладенню оскаржуваних договорів купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою,п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановленим цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин). Відповідно до ст..ст.203,204 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками ( усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правомірність правочину презюмується. Таким чином, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів ознак або елементів правочину, недотримання вимог необхідних для чинності правочину, визначених у статтях 203,215 ЦК України. Проте, обставин з якими закон пов`язує недійсність правочину, судом не встановлено, тобто таких ознак, які вказують на дефекти вчинених правочинів, які оспорюються позивачем. З урахуванням наведенного та враховуючи межі заявлених вимог, судом встановлено, що дії відповідачів стосовно укладення правочинів, які оспорює позивач, були спрямовані на реальне настання наслідків, а саме щодо відчуження спірного майна та відповідно набуття права власності на спірне майно. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, підстави звернення до суду повинні бути вмотивовані наявністю об`єктивних ознак, які свідчать про порушення прав особи, яка звертається із матеріально-правовою вимогою . Проте, судом таких ознак не встановлено , що вказує на необгурнтованість заявлених вимог позивача за первісним позовом про визнання недійсними договорів, що були укладені відповідачем [PERSON] та [PERSON] , та відповідно [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, судом не встановлено підстав для визнання недійсними договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 23.08.2013 між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пшеничною С.О., зареєстрованого в реєстрі за № 613 та договору купівлі-продажу вказаної вище квартири, укладеного 31.08.2013 між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київської міського нотаріального округу Савельєвим А.Ю., зареєстрований у реєстрі за № 2979 та не встановлено, порушень прав позивача за первісним позовом внаслідок їх укладення, а тому приходить до висновку, що у задоволенні первісного позову слід відмовити,як необгрунтованого. Щодо вимог за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 2 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України , затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595 при підготовці до посвідчення правочинів про відчуження або заставу нерухомого майна нотаріусом перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При укладенні правочинів про відчуження майна нотаріус перевіряє відсутність обтяження нерухомого майна іпотекою за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до довідки приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пшеничною С.О. від 13.11.2015 під час посвідчення оспорюваного позивачем договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON] нотаріусом перевірялось наявність обтяження на спірну квартиру [ADDRESS] та такого обтяження не виявлено, що нотаріусом встановлено на підставі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчужень об`єктів нерухомого майна. Вказане підтверджується Інформацією із вказаних вище Реєстрів, що сформована нотаріусом станом на 23.08.2013 станом на 16:17:20 (а.с.а.с.130-131). Відповідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію припинення права власності за [PERSON] на підставі укладеного із [PERSON] договору купівлі-продажу спірної квартири приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пшеничною С.О. вчинено 23.08.2013 о 16:50:49 (а.с.102-105). Квартира [ADDRESS] належить позивачу за зустрічним позовом на праві власності згідно Договору купівлі-продажу, укладеного 31.08.2013 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Приватним нотаріусом Київського МНО Савельєвим А.М.. Відповідно до п. 4 Договору купівлі-продажу, продаж квартири було вчинено за 320 000 (триста двадцять тисяч) грн., 00 коп., які [PERSON] отримала повністю від Позивача. Згідно п. 2 Договору купівлі-продажу, квартира належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 23.08.2013, Пшеничною С.О. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, реєстровий № 613. У відповідності до п. 5 Договору купівлі-продажу, квартира, що є предметом цього договору нікому іншому не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, під заставою (у тому числі податковою), забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб (у тому числі за договорами оренди чи найму), як у межах так і за межами України, немає, га момент підписання договору відсутні будь-які тяжкі обставини, які можуть вплинути на укладення договору. Згідно п. 9 Договору купівлі-продажу, квартира належить покупцю на праві особистої приватної власності. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно п. 1 ст. 317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено право володіння, користування та розпорядженням власником свого майна. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може буди обмежена чи припинена лише у випадках, встановлених законом. Отже, на момент укладення Договору купівлі-продажу, [PERSON] мала право розпоряджатися квартирою [ADDRESS] , у тому числі, шляхом укладення цивільно-правових угод. У відповідності до п. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно п. 5 ст. 12 ЦК України та Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, добросовісність набувача презюмується. На момент укладання договору купівлі-продажу, нотаріусом було перевірено належність вищевказаної квартири на праві власності третій особі [PERSON] , було вчинено всі необхідні дії відповідно до Закону України «Про нотаріат» та Положення «Про затвердження порядку ведення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого Наказом міністерства юстиції України від 22.02.2012 за №296/5. За договором купівлі-продажу квартири від 31.08.2013 сторонами були виконані усі його істотні умови, якими є: право на продаж нерухомого майна (ст.658 ЦК України); факт передачі у натурі об`єкту нерухомості і технічної документації (ст.662 ЦК України); технічний стан об`єктів нерухомості (ст.673 ЦК України); факт прийняття у натурі об`єкту нерухомості і технічної документації (ст.689 ЦК України); визначення сторонами продажної ціни об`єктів нерухомості (ст.691 ЦК України); факт здійснення покупцем оплати за договором купівлі-продажу (ст.692 ЦК України). Відтак, суд погоджується з доводами викладеними у зустрічному позові, що [PERSON] не мала жодних сумнівів з приводу того, що третя особа є власником квартири, що і було підставою для укладання договору купівлі-продажу цього майна. Відповідно статті 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребуване у нього. Як передбачено ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач за зустрічним позовом не знала і не могла знати про вказані вище обставини, оскільки в момент вчинення договору купівлі-продажу квартири з боку третьої особи були надані всі документи, які підтверджують право власності на вказану квартиру, які були перевірені як нотаріусом, який посвідчував правочин так і позивачем. Отже, на момент укладення оспорюваного Договору купівлі-продажу [PERSON] мала всі права на квартиру [ADDRESS] , та мала право вчиняти цивільно-правові угоди, які не суперечать чинному законодавству України. У відповідності до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, у зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 Цивільного кодексу України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. Відповідно до п. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється. У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів особи може бути визнання права власності. З огляду на викладене вище та враховуючи наявність спору про право власності на спірну квартиру, суд вважає вимоги за зустрічним позовом обґрунтованими та такми, що підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, з позивача [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 3200,00 грн.

Outcome: approved