Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-10 00:00:00

У липні 2020 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просив стягнути з останнього, як правонаступника Державної адміністрації залізничного транспорту України, компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 10.03.2016 р. по 27.07.2017 р., нараховану за період з квітня 2016 р. по лютий 2020 р. в сумі 69 331 грн. В обґрунтування позову зазначив, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18.08.2017 р. у справі №757/16460/16-ц частково задоволено його позовні вимоги до Державної адміністрації залізничного транспорту України та ПАТ «Укрзалізниця», а саме: поновлено його на посаді головного радника генерального директора консультативно-координаційної групи Департаменту організаційно-аналітичної діяльності апарату та Ради Укрзалізниці Державної адміністрації залізничного транспорту України з 09.03.2016 року; визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) Державної адміністрації залізничного транспорту України №11/ос від 09.03.2016 р. про припинення трудового договору; стягнуто з Державної адміністрації залізничного транспорту (Укрзалізниці) на користь його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.03.2016 р. по 27.07.2017 р. в сумі 230 655,54 грн. 22.08.2018 Печерським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ ГТУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження ВП №57054564. Ухвалою Печерського суду від 11.03.2019 р. замінено боржника у виконавчому провадженні з Державної адміністрації залізничного транспорту України на ПАТ «Укрзалізниця». Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18.08.2017 року було виконано у березні 2020 року. Посилаючись на ст. 233 КЗпП та ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» просив задовольнити позов та стягнути з відповідача, як правонаступника Державної адміністрації залізничного транспорту України компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 69 331 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.08.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву. 01.10.2020 року від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній заперечив вимоги позивача з викладених у відзиві підстав. Зокрема відповідач зазначив, що у AT «Укрзалізниця» виникло зобов`язання щодо виконання рішення Печорського районного суду м. Києва від 18.08.2017 у справі № 757/16460/16-ц в частині сплати на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04.12.2019 р. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18.08.2017 р. в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу виконано і відповідне виконавче провадження ВП № 57054564 закрито. Зауважує, що у AT «Укрзалізниця» з позивачем не існувало трудових відносин, що в свою чергу виключає можливість нарахування заробітної плати. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Отже нарахування на середній заробіток за час вимушеного прогулу, який стягнуто за рішенням суду не передбачено ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а тому у задоволені позову слід відмовити. Крім того просить поновити строк на подання відзиву на позов, посилаючись на поважність причин його пропуску. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які сторони послались як на підставу своїх вимог/заперечень, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18.08.2017 р. у справі №757/16460/16-ц частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до Державної адміністрації залізничного транспорту України та ПАТ «Укрзалізниця», яким з-поміж інших задоволено вимогу про стягнення з Державної адміністрації залізничного транспорту (Укрзалізниці) на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 10.03.2016 р. по 27.07.2017 р., виходячи із середньоденного заробітку в 637,17 грн в сумі 230 655,54 грн. 22.08.2018 Печерським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ ГТУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження ВП №57054564. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.03.2019 р., яка залишена в силі постановою Верховного Суду від 04.12.2019 р., замінено боржника у виконавчому провадженні з Державної адміністрації залізничного транспорту України на ПАТ «Укрзалізниця». Цією ж постановою встановлено, що ПАТ «Українська залізниця» утворилось в результаті універсального правонаступництва після ліквідації Державної адміністрації залізничного транспорту України (Укрзалізниці). Моментом виникнення універсального правонаступництва ПАТ «Українська залізниця» є дата державної реєстрації товариства - 21.10.2015 року. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18.08.2017 року у справі №757/16460/16-ц було виконано у березні 2020 року. За змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 січня 2014 p. у справі № 6-144цс13, від 22 січня 2014 p. у справі № 6-159цс13. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Ганс-Адам II проти Німеччини», заява №9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimateexpectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Відповідно до ст. 34 ЗУ «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі статтями 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Пунктом 1 вказаного Порядку передбачено, що дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до пункту 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих ці за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Отже, згідно з розрахунком суми компенсації за порушення встановлених строків виплати заробітної плати, наданого позивачем, з яким погоджується суд, сума компенсації за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати за період з квітня 2016 р. по лютий 2020 р. становить 69 331 грн. Розподіл судових витрат між сторонами регулюється ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved