Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

У липні 2020 року [PERSON] від імені якого діє адвокат Серафимович Л.В. звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України в якому просив стягнути з відповідача Держава Україна на його користь шкоду, заподіяну терористичним актом у вигляді руйнування квартири [ADDRESS] в сумі 594225 грн. шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку в Державній казначейській службі. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] та в якій проживав до 06.08.2014 року. В результаті терористичного акту 06.08.2014 року під час проведення АТО у зв`язку із застосуванням важкої артилерії було знищено його квартиру та він змушений проживати у іншому житлі. Після чого, 15.09.2014 року позивач звернувся до Мар`їнського відділу поліції із заявою про вчинення терористичного акту, яку було прийнято та зареєстровано в ЄДРДР. Зауважив, що 30.06.2020 року позивач звернувся до Мар`їнської військово-цивільної адміністрації із заявою про отримання компенсації за зруйноване житло, надав згоду на передачу вказаної квартири у відповідності до вимог законодавства. Проте йому було відмовлено у виплаті компенсації та не було повідомлено в якому порядку та кому позивач повинен передати пошкоджене житло. Звернув увагу, що розмір грошової компенсації за знищену квартиру у зв`язку із відсутністю нормативного акту, що визначає розмір шкоди завданої терористичним актом, визначено із посиланням на положення ч. 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, Наказу Міністерства розвитку громад та територій від 02.12.2019 року № 286 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України» (станом на 01.10.2019 року) та технічного паспорту. Врахувавши вказані норми, вартість 1 кв.м площі квартир - 13205 грн., площу його знищеної квартири - 45 кв.м, ціну позову визначив у розмірі 594225 грн. Наполягав на тому, що Державою Україна шкоду за знищення квартири не відшкодовано, не вжито необхідних превентивних заходів, для забезпечення прав, гарантованих ст. 1, 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1, 2, 4,7, 11 Протоколами до неї. Ураховуючи викладене, [PERSON] та його представник Серафимович Л.В. на підставі статті 41 Конституції України, Закону України «Про боротьбу з тероризмом», ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, ст. ст. 22, 1166 ЦК України просили стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів Державного бюджету України шкоду, заподіяну терористичним актом у вигляді руйнування квартири [ADDRESS] у сумі в сумі 594225 грн. шляхом стягнення коштів з Державної казначейської служби України. Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 21.07.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 15.06.2021 року закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду (а.с. 162). При розгляді справи представник позивача адвокат Серафимович Л.В. позовні вимоги [PERSON] з підстав викладених у позові підтримав у повному обсязі, зокрема, пояснив, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , в якій проживав до 06.08.2014 року. Унаслідок терористичного акту 06.08.2014 року із застосуванням важкої артилерії було знищено його квартиру, наразі він змушений проживати у іншому житлі. Звернувся до відділу поліції із заявою про вчинення терористичного акту, наразі кримінальне провадження триває. Після чого, у червні 2020 року він звернувся до Мар`їнської військово-цивільної адміністрації із заявою про отримання компенсації за зруйноване житло, але йому було відмовлено у виплаті компенсації та не повідомлено в якому порядку позивач повинен передати пошкоджене житло. Звернув увагу, що у вересні 2020 року, позивач враховуючи вимоги Постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2020 року № 767, звернувся до комісії з заявою про отримання компенсації за зруйноване житло. 09.12.2020 року рішенням комісії з питань пов`язаних із наданням грошової компенсації було обстежене житло [PERSON] та позивачу вирішено надати грошову компенсацію у розмірі 300 тис. грн., яку він отримав та його право власності на зазначену квартиру припинено. Зауважив, що незважаючи на виплату грошової компенсації позивачу, відповідач тривалий час не виконував позитивного обов`язку стосовно відновлення права власності позивача, а тому повинен відшкодувати завдану йому збитки (шкоду) на підставі ч. 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, тобто, опосередковану вартість спорудження житла у певному регіоні, тобто 594225 грн. згідно із Наказом Міністерства розвитку громад та територій від 02.12.2019 року № 286 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України» (станом на 01.10.2019 року), зокрема по Донецькій області вартість 1 кв. м загальної площі квартир будинку (з урахуванням ПДВ) затверджена 13205 грн.), а також на підставі Закону України «Про боротьбу з тероризмом», ст. ст. 22, 1166 ЦК України. Вважає, що цей розмір відшкодування є адекватним в умовах, що склалися. Правом на уточнення позовних вимог він не скористався, клопотань про призначення не заявляв. При розгляді справи представник Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України Вірченко Ю.М. позовні вимоги [PERSON] та його представника у відзиві на позов та у судовому засіданні, не визнав, зокрема, пояснив, що позивач не надав доказів пошкодження квартири унаслідок терористичного акту та вважає акт пошкодження квартири неналежним доказом. Вважає, що у позовній заяві позивач просив суд відшкодувати шкоду, заподіяну терористичним актом у вигляді руйнування житлового будинку, посилаючись на норми Кодексу цивільного захисту України, Закону України «Про боротьбу з тероризмом», проте такий закон не прийнято, а позов не містить процесуальних доказів вчинення злочину. При цьому, звернув увагу суду, що державною виконано позитивні зобов`язання, розроблено компенсаційний механізм відшкодування вартості пошкодженого житла. Позивач [PERSON] за рішенням комісії з розгляду питань, пов`язаних з наданням грошової компенсації від 09.12.2020 року отримав грошову компенсацію за пошкоджену квартиру [ADDRESS] , у розмірі 300 тис. грн. та відмовився від права власності на вказану квартиру. Окрім того, до вимог позивача про відшкодування матеріальної шкоди, завданої терористичним актом просив застосувати позовну давність (а.с. 31-44, 72-86, 193-194). Відповідач Державна казначейська служби України про час та місце судового розгляду повідомлена в установленому законом порядку, до судового засідання представника не направила, надала клопотання у якому розгляд справи просила проводити за відсутності представника. У відзиві на позов відповідач просив позов [PERSON] залишити без задоволення, з підстав того, що нормативний акт, яким визначається Порядок надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях не прийнятий. Субвенції на відновлення об`єкти житлового фонду приватної власності відсутні. Законодавством, не передбачено визначення розміру відшкодування шкоди за пошкодження будинку внаслідок терористичного акту. Вважає, що позов не містить обвинувального вироку необхідного для застосування положень ст. 1177 ЦК України та Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Звертає увагу, що позивачем не наведено доводів і не надано достовірних доказів про завдані майну пошкодження, вартості відновлювального ремонту, наявності причинно-наслідкового зв`язку із діями відповідача та спричиненою шкодою у розмірі 594225 грн., вини відповідача у завданні шкоди. Наведені позивачем обставини та правові підстави суперечать положенням Бюджетного кодексу України, а позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, та не можуть підлягати задоволенню (а.с. 90-94). Суд вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові докази долучені до матеріалів справи, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Як встановлено з пояснень представника позивача і це підтверджується паспортом громадянина України, свідоцтвом про право власності на житло від 20.06.1994 року, свідоцтвом про право на спадщину від 06.03.2014 року, витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі щодо підтвердження права власності від 06.03.2014 року, позивачу [PERSON] на праві власності належала Ѕ частка трикімнатної квартири [ADDRESS] , після смерті його матері [PERSON] , померлої [INFO] , позивач успадкував Ѕ частку вказаної квартири, що належала померлій на праві власності. Отже позивачу на праві власності з 06.03.2014 року належить квартира [ADDRESS] (а.с. 8-12). В матеріалах справи міститься копія акту від 27.11.2014 року, складеного під час обстеження технічного стану квартири [ADDRESS] , у зв`язку із артилерійськими обстрілами 06.08.2014 року, з якого вбачається, що зазначена квартира зруйновна і повністю спалена з особистими речами позивача, непридатна для подальшого проживання та потребує повного відновлення (а.с.13). На підставі заяви [PERSON] від 15.09.2014 року за фактом пошкодження його житла в результаті проведення АТО 06.08.2014 року, зареєстровано кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258 КК України (а.с. 15-17). За даними СВ Управління СБ України в Донецькій області від 26.02.2020 року до ЄРДР за № 12014050690001871 від 15.09.2014 року внесено відомості за заявою [PERSON] про те, що його квартира [ADDRESS] була пошкоджена під час обстрілів міста Мар`їнка та заява позивача долучена до матеріалів кримінального провадження № 12014050410001133 від 23.05.2014 року (а.с. 14). На даний час кримінальне провадження триває та матеріали справи не містять обвинувального вироку суду у вищезазначеному кримінальному провадженні. З заяви від 26.06.2021 року вбачається, що [PERSON] 26.06.2020 року звертався до ВЦА міста Мар`їнка з заявою щодо необхідності надання йому грошової компенсації за зруйновану вищевказану квартиру на підставі ч. 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України та повідомлення його про порядок передачі пошкодженого житла (а.с. 18). З листа Військово-цивільної адміністрації міста Мар`їнка та села Побєда від 30.06.2020 року встановлено, що фінансування заходів з надання грошової компенсації постраждалим здійснюється за рахунок коштів з державного бюджету. Звернуто увагу, що у місцевих бюджетах відсутні відповідні призначення, ВЦА не має право виплачувати компенсацію за житло, яке стало непридатним для проживання внаслідок надзвичайної ситуації та не може прийняти його у власність (а.с. 19). З копії листа наданого представником [PERSON] до суду та копії витягу до протоколу № 3, наданого представником відповідача до суду, встановлено, що листом ВЦА міста Мар`їнка та села Побєди від 22.03.2021 року № 11-08/511 адвоката Серафимовича Л.В. повідомлено, про те, що 26.10.2020 року комісією з обстеження житла власником якого є [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , проведено обстеження, складено акт та на підставі протоколу № 3 комісії з розгляду питань пов`язаних з наданням грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією РФ вирішено надати грошову компенсацію у розмірі 300 тисяч грн. (а.с. 159, 167-168). Положеннями ч. 1, 2 ст. 13, ч. 2 ст. 264 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1, 7 ст. 80, ч. 1, 3 ст. 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, а обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Щодо позовних вимог [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної терористичним актом, то суд зазначає таке. Положеннями ч. 1 ст. 15, ст. 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. При цьому спосіб захисту цивільних прав та інтересів може полягати, зокрема, у відшкодуванні збитків та інших способах відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави. Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, зокрема, у матеріальному аспекті: держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (рішення ЄСПЛ від 3.04.2012 року у справі «Котов проти Росії», заява № 54522/00, § 113). У процесуальному аспекті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», § 114). Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (наприклад, вирішення проблеми відповідальності держави за порушення права заявників на доступ до їхнього майна: рішення ЄСПЛ від 29.06.2004 року щодо суті та від 13.07.2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини», заява № 8803-8811/02 й інші; рішення ЄСПЛ від 12.01.2006 року щодо прийнятності у справі «Ічер проти Туреччини», заява № 18888/02, § 73-87; рішення ЄСПЛ від 16.06.2015 року щодо суті у справі «Чірагов та інші проти Вірменії», заява № 13216/05, § 188-201; рішення ЄСПЛ від 16.006.2015 року щодо суті у справі «Саргсян проти Азербайджану», заява № 40167/06, § 152-242; рішення ЄСПЛ від 10.05.2001 року у справі «Кіпр проти Туреччини» (Cyprys v. Turkey), заява № 25781/94, § 178-189). Відсутність у законодавстві України відповідних приписів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної йому терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Проте залежно від змісту порушення та зумовлених ним наслідків для потерпілого означена компенсація з огляду на практику ЄСПЛ може суттєво відрізнятися: у разі встановлення факту порушення державою позитивних обов`язків розробити компенсаційні механізми за втручання, зокрема, у право мирного володіння майном і провести об`єктивне й ефективне розслідування факту втручання у це право, відсутні підстави для висновку про те, що така компенсація має передбачати відшкодування реальної вартості пошкодженого (знищеного) майна; тоді як за порушення негативного обов`язку не втручатися у вказане право держава може бути зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану майну, у повному обсязі. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Засоби юридичного захисту, які вимагаються за ст. 13 Конвенції, повинні бути ефективними. Так, звертаючись до суду, [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Серафимович Л.В., обґрунтував позов, зокрема й тим, що він не отримав від держави відшкодування за знищену під час терористичного акта його квартиру, на яке він, на його переконання, має право згідно із законодавством України. Також позивач зазначав, що право на судовий захист йому гарантовано Конституцією України, у тому числі й щодо захисту права власності, а право на відшкодування шкоди передбачено ст. 22, 1166 ЦК України, Законом України«Про боротьбу з тероризмом» ст. ч. 10 ст. 86Кодексу цивільного захисту України. За змістом ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, збитками зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Положеннями ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачене спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі. Отже, умови та порядок відшкодування майнової шкоди мають визначатись спеціальним законом. Зазначення, при цьому, на встановлення законом не тільки порядку, а і умов відшкодування шкоди, виключає пряме застосування вказаної норми права до прийняття відповідного закону. За змістом ст. 86 Кодексу цивільного захисту України регламентовано забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлено умови як такого забезпечення, так і його заміни грошовою компенсацією. Тому припис частини десятої зазначеної статті (яким передбачено, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна) не можна застосувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема частини дев`ятої, яка передбачає умовою забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави добровільне передання постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання. Кодекс цивільного захисту України не покладає тягар виплати відшкодування винятково на державу, оскільки передбачає існування страхування у сфері цивільного захисту, метою якого, зокрема, є страховий захист майнових інтересів суб`єктів господарювання і громадян від шкоди, яка може бути заподіяна внаслідок надзвичайних ситуацій, небезпечних подій або проведення робіт із запобігання чи ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій (п. 1 ч. 1 ст. 49 цього Кодексу). Відшкодування матеріальних збитків постраждалим здійснюються за рахунок не заборонених законодавством джерел, зокрема коштів за договорами добровільного страхування, укладеними відповідно до законодавства про страхування (п. 3 ч. 3 ст. 84Кодексу цивільного захисту України). Відповідно, заперечення відповідачів у цій частині є такими, що заслуговують на увагу, оскільки ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи. Позовні ж вимоги позивача [PERSON] про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акта майно на підставі ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та ст. 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними та такими, що підлягають задоволенню. Перевіряючи доводи позивача щодо порушення державою вимог ст. 1 Першого протоколу до Конвенції шкоди впродовж тривалого часу та не відновлення житла, відсутності спеціального порядку відшкодування за пошкоджене внаслідок терористичного акту житло, то суд зазначає таке. Постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2013 року № 947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання (далі - Порядок), який викладений у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10.07.2019 року № 623. Після чого, постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2020 року № 767 до цього Порядку були внесені зміни, якими визначений механізм надання та визначення розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації. Ці зміни набули чинності 08.09.2020 року, тобто на час розгляду справи судом першої інстанції та розповсюджуються на правовідносини у цій справі. Відповідно до пункту 2 Порядку грошова компенсація надається постраждалим, які є власниками житла, яке перебуває на контрольованих Україною територіях та було зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, після дати набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України». Встановлено, що позивач [PERSON] звернувся до органів поліції 15.09.2014 року із заявою про пошкодження вищевказаної квартири. Після чого, лише 26.06.2020 року звернувся до Мар`їнської військово-цивільної адміністрації із заявою про отримання грошової компенсації за зруйноване житло та просив повідомити у якому порядку та кому він має передати його пошкоджене житло, отримав відповідь про те, що ВЦА не має право на виплати компенсації та не може прийняти його у власність. До подання позову до суду, порядок компенсації за зруйноване майно не був визначений, тому [PERSON] звернувся до суду із даним позовом 20.07.2021 року (а.с. 1-6, 15-19) та позовні вимоги заявив виходячи з показників опосередкованої вартості житла. Під час розгляду справи в суді, у вересні 2020 року, позивач на виконання приписів Порядку № 767 від 02.09.2020 року звернувся до комісії із заявою, на підставі акту обстеження його квартири комісією 26.10.2020 року, рішенням від 09.12.2020 року позивачу нараховано грошову компенсацію розмірі 300 тис. грн. за зруйновану у 2014 році, квартиру [ADDRESS] , належну йому на праві власності, яку він отримав та припинив право власності на вказану квартиру, тобто вчинив дії, які свідчать про його відмову від права власності (ст. 347 ЦК України), що встановлено матеріалами справи та поясненнями сторін наданими в ході судового розгляду (а.с. 159, 167-168, 193-194), тому, в силу приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню. Інших доказів в обґрунтування суми позовних вимог (вартості зруйнованого житла) позивачем до суду не надано та враховуючи вищенаведені фактичні обставини справи, підстави для визначення розміру шкоди за показниками опосередкованої вартості житла відсутні. За таких обставин, не можна вважати, що права позивача у цій частині позову були порушені та підлягають судовому захисту. Відповідно, заперечення представника відповідача Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України у цій частині є такими, що заслуговують на увагу. Позовні ж вимоги позивача [PERSON] у цій частині позову є такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи. Доводи представника ДКСУ про те, що органом досудового розслідування та судом у кримінальному провадженні не приймались процесуальні рішення стосовно зазначеного факту, та відсутні відомості про наявність вироку в кримінальній справі, з огляду на обставини встановлені судом не є переконливими так як позивач звернувся до суду із позовом не в порядку кримінального провадження, а в порядку цивільного судочинства. Доводи представника КМУ про те, що позивачі звернулися до неналежного відповідача, оскільки суб`єктами, які здійснюють боротьбу з тероризмом є Служба безпеки України та інші органи передбачені ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» є безпідставними так як контроль за діяльністю суб`єктів боротьби з тероризмом здійснюється Президентом України та Кабінетом Міністрів України в порядку визначеному Конституцією і законами України, тому Кабінет Міністрів є належним відповідачем. Доводи представника КМУ про застосування позовної давності до вимог про відшкодування матеріальної шкоди, завданої терористичним актом, суд вважає такими, що не заслуговують на увагу, і як вже зазначалось вище, у зв`язку із безпідставністю позовних вимог позивача [PERSON] . Інші доводи відповідачів у даній справі не є такими що заслуговують на увагу та висновки суду у даній справі не впливають. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, тому у позові [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed