Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

У липні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, у якому вказував, що [PERSON] згідно угод від 18.03.2005 року та рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 грудня 2012 року належало на праві власності нерухоме майно за адресами: [ADDRESS]; [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS] 01.03.2013 року [PERSON] уклала з ним в простій письмовій формі договори купівлі-продажу індивідуальних житлових будинків, розташованих на земельних ділянках за вищевказаними адресами. Оскільки [PERSON] відмовляється від нотаріального оформлення вищевказаних договорів купівлі-продажу нерухомого майна, позивач просив суд визнати дійсними договори купівлі-продажу від 01 березня 2013 року індивідуальних житлових будинків з господарськими будівлями та спорудами та визнати за ним право власності на вищевказані об'єкти нерухомості. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала. Відповідачка та її представник в судове засідання не з'явились, про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, заперечення проти позову суду не надали. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. Як вбачається з матеріалів справи, 01.03.2013 року [PERSON] уклала з [PERSON] в простій письмовій формі договори купівлі-продажу індивідуальних житлових будинків, розташованих на земельних ділянках за адресами: [ADDRESS]; [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS] [PERSON] уклала в простій письмовій формі договори купівлі-продажу індивідуальних житлових будинків зі [PERSON] в порушення вимог законодавства України, в тому числі і щодо форми правочину. Зміст правочинів купівлі-продажу індивідуальних житлових будинків з господарськими будівлями та спорудами, укладених 01.03.2013 року [PERSON] з [PERSON], суперечить положенням ст.658 ЦК України, якою закріплено, що право продажу товару, належить власникові товару, яким [PERSON] не являлась. Норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Небажання відповідачки приймати участь у розгляді справи, позиція представника відповідачки щодо неодноразового відкладення розгляду справи свідчить про зловживання відповідачкою та її представником своїми процесуальними правами та обов'язками. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позову [PERSON]

Outcome: dismissed