Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення депозиту. Позивач свої вимоги мотивує тим, що 24.12.2014 року запропонував розмістити вклад у розмірі 2 501 долар США 00 центів, а банк прийняв грошові кошти в іноземній валюті на вкладний рахунок №2630.8.099314.006. Строк вкладу до 24.07.2015 року, але відповідач не виконав умови договору, тому позивач просить стягнути з відповідача 2 501 долар США 00 центів, що згідно офіційного курсу НБУ становить еквівалент 55 205 грн. 87 коп. та проценти з 25.07.2015 року по день ухвалення рішення у розмірі 11,6% річних, що становить 2 долари США 38 центів за один день, що згідно офіційного курсу НБУ становить еквівалент 52 грн. 53 коп.; стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 грн. 00 коп. та судовий збір стягнути з відповідача. У судове засідання позивач та його представники не зявилися, але надали письмову заяву в якій просять розглянути справу у його відсутність. Позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин. Відповідачі про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, про що свідчать розписки про одержання судової повістки, причину неявки суду не повідомили. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що 24 грудня 2014 року [PERSON] запропонував розмістити вклад у розмірі 189 доларів США 00 центів, а публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» прийняв грошові кошти в іноземній валюті на вкладний рахунок №2630.8.099314.006, згідно договору-заяви №300131/154611/7-14. Строк дії вкладу з 24.12.2014 року по 24.07.2015 року (7 місяців). П. 4 даного договору вказує, що вкладник має право неодноразово поповнювати вклад протягом всього строку, визначеного п. 1 цього договору-заяви, за згодою банку у порядку та на умовах, передбачених п.п. 3.1-3.4 основних умов. Мінімальна сума кожного поповнення складає 20,00 доларів США. Судом встановлено, що позивач неодноразово поповнював депозитний рахунок та станом на 24.07.2015 року сума вкладу становить 2 501 долар США 00 центів. П. 7 договору-заяв вказує, що строк розміщення вкладу може бути продовжено в порядку, строки та на умовах, визначених положеннями п. 5.2 основних умов у випадку закінчення строку розміщення строкового вкладу, визначеного у договорі-заяві, та умовами якого передбачена можливість продовження строку розміщення строкового вкладу після закінчення строку розміщення строкового вкладу, визначеного у договорі-заяві, вкладник у випадку його бажання не продовжувати подальше розміщення вкладу, отримати кошти з строкового вкладного рахунку шляхом видачі готівкою або перерахування на його власний поточний/картковий або інший вкладний рахунок, а дію договору припинити, зобовязаний надати банку письмову вимогу не пізніше дати закінчення строку строкового вкладу, визначеного договором-заявою. Матеріали справи містять заяву [PERSON] в якій він просить повернути банківський вклад у розмірі 2 501 долар США 00 центів. Суд дійшов висновку, що на момент подачі позову до суду строк дії договору закінчився, але відповідач не повернув внесок у повному обсязі. Відповідно до ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладники) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», поняття вкладу (депозиту) визначається як кошти у готівковій або в безготівковій формі, у валюті України чи в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладникові відповідно до законодавства України та умов договору. Стаття 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачає, що операції з приймання вкладів (депозитів) від юридичних і фізичних осіб належить до виключно банківських операцій. Суд дійшов висновку, що з моменту прийняття вкладу у відповідача виникло зобовязання щодо повернення вкладнику такої ж самої суми грошей на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ст. 1059 ЦК України, договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Сторонами було дотримано письмової форми договору про банківський строковий вклад (депозит). Відповідно до ст. 1061 ЦК України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. П. 2 договору-заяви №300131/154611/7-14 передбачено, що банк виплачує вкладникові проценти за ставкою 11,60% річних. Суд дійшов висновку, що проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу в банк, до дня, що передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Отже підлягають поверненню вклад у розмірі 2 501 долар США 00 центів та підлягають поверненню і проценти у розмірі 169 доларів США 23 центів (7 місяців-11,60% річних). Однак позивачем позовна вимога про стягнення процентів за депозитним договором до 24.07.2015 року не заявлена. Згідно ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Суд дійшов висновку, що строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія, яка має юридичне значення, зокрема повернення внеску, так як термін виконання зобовязання відповідачем настав 24 липня 2015 року. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим до виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Верховний Суд України висловив правову позицію у справі №6-36цс15 від 10.06.2015 року, згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Отже, аналіз зазначених вище правових норм та умов договору банківського вкладу дає підстави для висновку про те, що відповідно до статті 598 ЦК України зобовязання банку перед вкладником за договором банківського вкладу (депозиту) припинились у строк, встановлений договором банківського вкладу. Закінчення строку дії договору і невиконання зобовязань не припиняє зобовязальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обовязок відшкодувати заподіяні збитки, які встановлені договором чи законом. Згідно з положеннями частин першої, другої статті 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, у розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу. Позивач просить стягнути проценти за період з 25.07.2015 року по день постановлення судового рішення у розмірі 11,60%, як було зазначено у депозитному договорі-заяви №300131/154611/7-14 від 24.12.2014 року, хоча дія даного договору закінчилася. Ураховуючи, що не було встановлення іншого розміру процентної ставки після закінчення строку дії договору банківського вкладу від 24.12.2014 року та сторони не визначили даний процент, тому необхідно застосувати норми статей 1066, 1070 ЦК України. Отже, підлягають стягненню з банку проценти за період з 25 липня 2015 року до 11 листопада 2015 року (110 днів) за процентною ставкою в розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу. Строк за який просить стягнути позивач відсотки становить 110 днів, тому стягненню підлягає: 2 501 доларів США 00 центів х 2% : 365 х 110 = 15 доларів США 00 центів. Таким чином позовна вимоги про стягнення процентів підлягає частковому задоволенню. Матеріали справи містять копію диплому серії СК №32982535 та відповідно до якого [PERSON] отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юриста. Згідно квитанції до прибуткового касового ордера №08-15 від 27.07.2015 року, [PERSON] як фізична особа підприємець склав позовну заяву [PERSON] та отримав за надання правової допомоги винагороду у розмірі 3 000 грн. 00 коп. Згідно ч. 2 ст. 84 ЦПК України визначає, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною. П. 48 Постанови пленуму ВССУ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014 року, вказує, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже позовна вимоги про стягнення витрат на правову допомогу підлягає задоволенню. Згідності ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі вкладеного та

Outcome: approved