Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 07.02.2004 року виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис № 18, між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. На підставі договору купівлі-продажу квартири від 24.11.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], відповідачем за згодою його дружини була придбана квартира, що розташована: [ADDRESS], загальною площею 72.9 кв.м., житловою площею 33.5 кв.м. вартістю 473000 грн. 28.01.2014 року відповідачем було придбано автомобіль марки « Хонда Сівік» д\\н АІ 9005 СІ, орієнтовною вартістю 600000 грн. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 квітня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Малолітні діти за домовленістю між позивачем та відповідачем проживають з [PERSON]. Після розлучення, сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу, зазначеного вище спільного майна. На думку позивача спірне майно придбане за час перебування у шлюбі і відповідно до закону має визнаватися спільною сумісною власністю подружжя, що має відповідний правовий режим. Посилаючись на вищевказані обставини та положення закону, позивач просила суд: провести між сторонами розподіл спільного мана набутого за час шлюбу. Визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири, що розташована: [ADDRESS], загальною площею 72.9 кв.м., житловою площею 33.5 кв.м., та на ? частину автомобіля марки « Хонда Сівік» д\\н АІ 9005 СІ. Визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири, що розташована: [ADDRESS], загальною площею 72.9 кв.м., житловою площею 33.5 кв.м., та на ? частину автомобіля марки « Хонда Сівік» д\\н АІ 9005 СІ. У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що квартира є його особистою приватною власністю, оскільки придбана за кошти, які належали йому особисто , отримані від продажу власної земельної ділянки. Автомобіль придбаний ним у період, коли шлюбні стосунки з позивачем були припинені. Зважаючи на вказані обставини, відповідач просив у задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та наявні у ній докази, знаходить, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом установлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.02.2004 року, від якого мають двох малолітніх дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 квітня 2014 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано. Малолітні діти за домовленістю між позивачем та відповідачем проживають з [PERSON]. На підставі договору купівлі-продажу квартири від 24.11.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], відповідачем була придбана квартира, що розташована: [ADDRESS], загальною площею 72.9 кв.м., житловою площею 33.5 кв.м. вартістю 473000 грн. 28.01.2014 року відповідачем було придбано автомобіль марки « Хонда Сівік» д\\н АІ 9005 СІ, орієнтовною вартістю 600000 грн., що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу ( а.с.39). Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07 березня 2008 року [PERSON] продав земельну ділянку площею 0.1493 га розташовану в с. Музичі, Києво-Святошинського району Київської області. З акту обстеження житлово-побутових умов від 18.11.2015 року вбачається що, [PERSON] з квітня 2013 року проживає по даний час, та зареєстрований в [INFO]. Довідкою КП «Готельно гуртожитковий комплекс» від 25.01.2016 року за № 19 засвідчується та обставина, що [PERSON] не проживає за адресою : [INFO], к. 96 з травня 2013 року, комунальні послуги на нього за даною адресою не нараховуються. Для вирішення спору суд приходить до висновку про необхідність проаналізувати наступні правові норми. Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право;4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної ( немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що становлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи у разі порушення нею положень частини другої пятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до п.п. 22-25 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пунктом 23 зазначеної Постанови передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. З абз. 2 п. 24 цієї Постанови вбачається, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. За п. 25 вказаної Постави вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільні речі, суди мають застосовувати положення частини 4, 5 ст. 71 СК України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя ( одного з них) до суду з таким позовом ( ст. 11 ЦК ) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. За приписами ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності. З огляду на ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Положеннями ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Тобто, аналізуючи вище перелічені правові норми в розрізі наданих суду матеріалів, суд приходить до наступних висновків. Так, судом достовірно встановлено, що спірне рухоме та нерухоме майно, яке просить розділити позивач, а саме: автомобіль марки « Хонда Сівік» д\\н АІ 9005 СІ та квартира, що розташована: [ADDRESS], загальною площею 72.9 кв.м., житловою площею 33.5 кв.м. набуто сторонами за час шлюбу і є їхньою спільною сумісною власністю, а відтак, при наявності спору, який має місце, підлягає розподілу в рівних частках відповідно до положень ст. 70 СК України у межах заявлених позовних вимог як це передбачено ст. 11 ЦПК України. Заперечення відповідача та його посилання на те, що квартира є його особистою власністю суд вважає необгрунтованим та недоведеними в силу ст. 60 ЦПК України, останнім не надано переконливих та безспірних доказів, що кошти отримані ним від продажу земельної ділянки були спрямовані на придбання спірної квартири. Посилання відповідача на те, що спірний автомобіль був придбаний в період коли шлюбні стосунки з позивачем та ведення спільного господарства були припиненими є також необгрунтованими та недоведеними. Акт обстеження житлово-побутових умов та довідка КП « Готельно гуртожитковий комплекс» на які посилається відповідач як на доказ у підтвердження своїх заперечень, в даному випадку не є безспірними доказами, більш того рішенням Києво-Святошинського суду від 07 квітня 2014 року про розірвання шлюбу між сторонами вказана обставина не встановлена. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати суд покладає на відповідача.

Outcome: approved