Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

У липні 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду із вимогами до відповідача [PERSON]. і просить стягнутиз [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], твердій грошовій сумі в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 18 липня 2017 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14 липня 2012 року між громадянином України [PERSON] та громадянкою України [PERSON] було укладено шлюб та зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено відповідний актовий запис №766. Від шлюбу у подружжя народився син, [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданого 03 червня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом 'янського районного управління юстиції у м. Києві. Перебуваючи у шлюбі, Позивач та Відповідач проживали разом, стосунки подружжя були пов'язані, наразі, Сторони проживають за різними адресами. Вказує, що малолітній син проживає разом із Позивачем за адресою [ADDRESS] та перебуває на її повному утриманні. Крім того, Відповідач з вересня 2016 року проживає окремо та не бере участі у витратах на утримання спільної дитини. Позивач не одноразово зверталася до Відповідача з проханням брати участь у вихованні дитини, на що отримувала негативні відповіді. Дані дії Відповідача свідчать про той факт, що Відповідач не бажає добровільно виконувати батьківські обов'язки та ухиляється від їх виконання. Представник позивача [PERSON], в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити та стягнутиз [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], твердій грошовій сумі в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 18 липня 2017 року.Вказала на те, що відповідач немає на утриманні інших неповнолітніх дітей, крім спільного сина з Позивачем, стягнень на підставі виконавчих документів з Відповідача не проводиться, непрацездатних батьків на утриманні Відповідача також немає. При цьому Відповідач є молодою, працездатною людиною, яка має матеріальну можливість допомогти Позивачеві зберегти для спільного сина той спосіб життя (умови розвитку, навчання та виховання), який відповідач забезпечував йому від народження. Позивачу відомо, що Відповідач офіційно працевлаштований у Юридичній компанії «Інтроюс» (Київ, Україна), а також є генеральним директором та засновником у VGD Trans Оу (Гельсінкі, Фінляндія) та отримує стабільно високу заробітну плату та дивіденди. Таким чином, Позивач вважає, що встановлення аліментів у твердій грошовій сумі є найбільш доцільним, зважаючи на відсутність інформації про матеріальний стан Відповідача. До обов'язкових витрат на утримання входять: придбання необхідного одягу, взуття, придбання речей для розвитку та навчання дітей, шкільні канцелярські приладдя, оплата позашкільних занять. Окрім зазначеного необхідно постійно здійснювати сплату за комунальні послуги та нести інші непередбачувані витрати. Позивач має стабільну оплачувану роботу, проте, самотужки постійно нести такі витрати Позивачу досить важко, відповідно - це негативно відображається на психологічному стані Позивача та сина. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі, просила відмовити, вказала що відповідач вважає пред'явлений позов необґрунтованим, викладені позивачем обставини є неправдивими, повністю не відповідають дійсності. Твердження позивача про те, що відповідач не бере участі у витратах на утримання дитини, на її неодноразові звернення з проханням брати участь у вихованні дитини отримувала від відповідача негативні відповіді, є неправдиві. З метою як найкращою забезпечення інтересів дитини, створення умов для її проживання у високорозвиненій європейській країні, відповідач працевлаштувався у Фінляндії, що дало змогу Позивачу та дитині отримати посвідку на проживання і переїхати до цієї країни. Під час проживання у Фінляндії відповідач повністю матеріально забезпечував сім'ю, створив належні умови для проживання, зокрема придбав квартиру за кредитні кошти, усі потреби дитини, як матеріальні, так і духовні, своєчасно та у повному обсязі забезпечувалися. Після остаточного переїзду позивача з дитиною до України у лютому 2016 року відповідач продовжує виконувати свої батьківські обов'язки щодо утримання дитини. Відповідач щомісяця добровільно сплачує аліменти на утримання нашого сина у сумі 350 дол. США, що підтверджується відповідними квитанціями про перерахування [PERSON] грошових коштів. Крім того, підтвердженням того факту, що відповідач і в подальшому зобов'язуюся виконувати свій обов'язок утримувати сина є його пропозиція Позивачу укласти договір про участь відповідача у вихованні та утриманні дитини, до якого відповідач також включив і положення про зобов'язання відшкодувати додаткові витрати, які необхідні на утримання сина і погоджені з відповідачем. З метою обговорення укладення договору про участь відповідача у вихованні та утриманні сина відповідач приїжджав до Києва у червні 2017 року і 13 червня 2017 року зустрічався із [PERSON] у присутності адвокатів. Проте Позивач відмовилась обговорити наданий відповідач проект договору. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.08.2017 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду. Відповідно до Закону України від 03.10.2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15.12.2017 року, Цивільний процесуальний кодекс України (далі - ЦПК України) викладено в новій редакції. Згідно п. 9 Перехідних положень ЦПК України, встановлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей, зокрема, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Як визначено у ч.ч. 2, 3, 4 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо. Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Згідно із ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно із ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-Х1І від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до абзацу 1 п. 17 ПП ВСУ від 15 травня 2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства і материнства та стягнення аліментів» відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення до суду з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає. Згідно ст. 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними і інтересах дітей. Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини, дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Виходячи з положень ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., передбачено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Встановлено, що 14 липня 2012 року між громадянином України [PERSON] та громадянкою України [PERSON] було укладено шлюб та зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено відповідний актовий запис №766. Після шлюбу Позивачу присвоєно прізвище - [PERSON]. Сторони є батьками малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданого 03 червня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивілоьного стану Солом 'янського районного управління юстиції у м. Києві. Малолітній син сторін проживає разом із позивачем. Домовленості між позивачем та відповідачем щодо утримання малолітнього сина [PERSON] у добровільному порядку досягнуто не було. Відповідач участі в утриманні дітей не приймає, при цьому має обов'язок, встановлений ст. ст. 84, 180 СК України. Згідно із п. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує:стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Вимоги позивача щодо стягнення з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень, є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано доказів в частині необхідності стягнення аліментів в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень, судом не встановлено обставин для стягнення таких витрат. У наведеному переліку витрат на дитину позивачем включені витрати, які є додатковими витратами на дитину і при розгляді справи про стягнення аліментів такі витрати не беруться судом до уваги при визначенні розміру аліментів. Зокрема до таких додаткових витрат відносяться витрати, пов'язані з відвідуванням дошкільного навчального закладу, книги, іграшки, канцелярські товари, перукарські послуги, зайняття спортом, дозвілля, заняття з викладачем англійською мовою, відпочинок, страхування. Відповідно до ст. 184 Сімейного кодексу України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Встановлено, що відповідач не має на утриманні інших дітей, непрацездатних батьків або непрацездатної дружини, відповідачем сплачуються кошти на утримання сина. Позивачем не надано суду доказів недостатності грошових коштів, які сплачуються відповідачем для належного забезпечення гармонійного розвитку дитини та його життя. Позивачка не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про стягнення додаткових витрат, відповідно до ст. 185 Сімейного кодексу України. Згідно з ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи зібрані докази, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] [INFO] в розмірі 10 000 грн. щомісячно, починаючи з 18.07.2017р. до досягнення дитини повноліття та здатність відповідача сплачувати дані кошти для належного забезпечення та гармонійного розвитку дитини. При таких обставинах позов підлягає задоволенню частково. З відповідача, згідно із ст. 141 ЦПК України, на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп. Суд допускає негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць (ст. 430 ЦПК України). На підставі викладеного та

Outcome: partial