Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

у листопаді 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в котрому з урахуванням уточнень просила суд: -скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29162848 від 08.04.2016 року, а саме: права власності ТОВ «Кей-Колект» на квартиру загальною площею 83,3 м2, житловою площею 44,2 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; -скасувати запис про право власності ТОВ «Кей-Колект», ЄДРПОУ 37825968, який оформила приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва А.М. рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29162848 від 08.04.2016 року 11:12:13; -визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 18.08.2016 року між ТОВ «Кей-Колект» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., номер 7693; -скасувати запис про реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер 30994624, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. 18.08.2016 року о 10:52:28; -витребувати з володіння [PERSON] на її користь нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 83,3 м2, житловою площею 44,2 м2, шляхом передачі в натурі. Свої вимоги мотивувала тим, що 22.02.2008 року між нею та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки № 77881, відповідно до п. 1.1 якого нею з метою забезпечення повернення кредиту передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . Проте, ТОВ «Кей-Колект» в порушення умов договору іпотеки та норм законодавства неправомірно набуло право власності на нерухоме майно, здійснивши у позасудовому порядку звернення стягнення не предмет іпотеки шляхом внесення приватним нотаріусом Кобелєвою А.М. змін до державного реєстру речових прав на нерухоме майно в спосіб реєстрації права власності на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , за ТОВ «Кейт-Колект». Вважала, що приватний нотаріус Кобелєва А. М. всупереч вимогам Закону України «Про іпотеку» і Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» прийняла рішення про реєстрацію права власності на спірну квартиру. Здійснюючи державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, приватний нотаріус Кобелєва А. М. не направляла на її адресу повідомлення про перереєстрацію права власності на спірне майно, не врахувала відсутність окремого договору про задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, а також наявність у реєстрі запису про заборону відчуження нерухомого майна, що було перешкодою для реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко О.Л. від 16.11.2016 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] (т. 1 а.с. 60-61). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко О.Л. від 18.11.2016 року відкрито провадження у справі (т. 1 а.с. 62-63). Ухвалою від 14.11.2018 року справу прийнято до провадження суддею Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. та призначено підготовче засідання з повідомленням учасників на 04.02.2019 року (т. 2 а.с. 15-17). 04.02.2019 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 01.04.2019 року (т. 2 а.с. 29). 01.04.2019 року у зв`язку із неявкою позивача, відповідачів, третьої особи підготовче засідання відкладено на 31.07.2019 року (т. 2 а.с. 38-39). 31.07.2019 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 08.10.2019 року (т. 2 а.с. 71). 08.10.2019 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 16.01.2020 року (т. 2 а.с. 84). Ухвалою від 16.01.2020 року задоволено клопотання представника позивача - [PERSON] про витребування доказів, через що розгляд справи відкладено на 16.04.2020 року (т. 2 а.с. 99-103). 16.04.2020 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 10.09.2020 року (т. 2 а.с. 242). Ухвалою від 10.09.2020 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд на 10.02.2021 року (т. 3 а.с. 7-8). Позивач в судове засідання не з`явилась, від представника останньої - [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності й зазначенням того, що позов підтримують в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач, будучи в установленому законом порядку повідомленим про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Відзив на позов не подав. В ході розгляду справи подав заперечення, в яких проти позову заперечив, посилаючись на його безпідставність та не доведеність, вказав про те, що реєстрація права власності ТОВ «Кей-Колект» на квартиру [ADDRESS] була здійснена у повній відповідності до вимог закону з урахуванням умов договору іпотеки від № 77881 від 22.02.2008 року, просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись також на невідповідність обраного позивачем спосіб захисту (т. 1 а.с. 122-128). Відповідач - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва А.М., який в установленому порядку повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав. Відповідач - [PERSON] , яка в установленому порядку повідомлялась про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов не подала. Третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П., який в установленому порядку повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, пояснення щодо позову не надав. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 22.02.2008 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір по надання споживчого кредиту № 11302919000, за умовами якого [PERSON] отримала кредит в іноземній валюті в сумі 150 000,00 доларів США (т. 1 а.с. 8-11). Також, 22.02.2008 року [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір по надання споживчого кредиту № 11302899000, за умовами якого [PERSON] отримала кредит у формі кредитної лінії, що надається траншами, ліміт якої є рівним 3 213,11 грн. (т. 1 а.с. 12-15). На забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за кредитними договорами між банком та нею укладено договір іпотеки від 22.02.2008 року № 77881, посвідчений приватним нотаріусом Скляр О.С., за умовами якого в іпотеку передано нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] (т. 1 а.с. 19-20). З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору факторингу № 1 та договору про відступлення прав за договором іпотеки від 12.11.2011 року банк відступив ТОВ «Кей-Колект» свої права вимоги до позичальника та іпотекодавця за зобов`язаннями по кредитним та іпотечному договорам. У зв`язку із невиконанням [PERSON] зобов`язань за кредитними договорами, ТОВ «Кей-Колект» в позасудовому порядку згідно із заявою від 04.04.2016 року в рахунок погашення боргу звернуло стягнення на предмет іпотеки та набуло у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» право власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 58364437 від 28.04.2016 року ТОВ «Кей-Колект» є власником квартири [ADDRESS] (т. 1 а.с. 29-30). Цей запис внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Кобелєвою А.М. Підставою для реєстрації права власності зазначено договір іпотеки від 22.02.2008 року. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. У ст. 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до п. 5.1, підп. 5.2.1 п. 5.2 договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 року у справі № 759/6979/16-ц (провадження № 14-523цс18) вказано, що «згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Сторони договору іпотеки досягли згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до пункту 5.2.1 договору іпотеки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання здійснюється на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Отже, позасудова передача предмету іпотеки у власність іпотекодержателю здійснюється лише в добровільному порядку та за згодою сторін на підставі складання окремого договору». Звертаючись до суду, позивач однією з підстав позову в позовній заяві зазначила про те, окремий договір між нею та відповідачем укладено не було. Відомості з приводу укладення такого договору матеріали справи, зокрема, надана на вимогу суду копія реєстраційної справи № 897434480000, не містять, а відповідачем доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України дане твердження позивача не спростоване (т. 2 а.с. 227). Посилання відповідача про те, що наявність в договорі іпотеки № 77881 від 22.02.2008 року розділу «Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя», що і є застереженням в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, судом оцінюється критично та до уваги не приймається з огляду обставини, викладені вище. Тому, оскільки між іпотекодавцем та іпотекодержателем відповідно до підп. 5.2.1 п. 5.2 договору іпотеки від 22.02.2008 року № 77881 не укладено окремий договір про задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, суд надходить до висновку про відсутність передбачених іпотечним договором та ст. 37 Закону України «Про іпотеку» підстав для звернення на спірну квартиру шляхом реєстрації права власності іпотекодержателя на це нерухоме майно, яке є предметом іпотеки. Крім того, згідно п. 6 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІV від 21.04.1999 року, арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Таким чином, наявність в Реєстрі запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте. Зазначена правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеного в його рішеннях, зокрема, у постанові від 11.11.2014 року (справа № 21-357а14), а також позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалі від 20.04.2016 року у справі К/800/10620/16. Як вбачається з матеріалів справи на майно позивача - квартиру [ADDRESS] , постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 38234838, виданий 18.06.2014 року, видавник: Жовтневий відділ державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції Близнюк Олени Миколаївна, на все нерухоме майно позивача, накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження. Не зважаючи на встановлену заборону, ПН КМНО Кобелєвою А.М. було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кей-Колект». При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). За таких обставин, суд надходить до висновку про достатність останніх для задоволення позовних вимог, пред`явлених до ТОВ «Кей-Колект», щодо скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29162848 від 08.04.2016 року, а саме: права власності ТОВ «Кей-Колект» на квартиру загальною площею 83,3 м2, житловою площею 44,2 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та запису про право власності ТОВ «Кей-Колект», ЄДРПОУ 37825968, який оформила приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва А.М. рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29162848 від 08.04.2016 року 11:12:13. В той же час, суд вважає за необхідне зазначити, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 48 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду 01.04.2020 року в справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) зроблено висновок, що «зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у позивачки є саме з ТОВ «Кей-Колект» з приводу порушення ним права власності позивачки на квартиру внаслідок дій ТОВ «Кей-Колект» щодо реєстрації за ним такого права. Фізична особа, яка досягла повноліття, у цивільному процесі може бути стороною саме як така особа, а не як нотаріус, державний реєстратор тощо. Отже, позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано». У даній справі зміст і характер відносин між учасниками справи підтверджують, що спір у позивача виник з ТОВ «Кей-Колект», а приватний нотаріус Кобелєва А. М. є неналежним відповідачем. Тому, суд надходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29162848 від 08.04.2016 року, а саме: права власності ТОВ «Кей-Колект» на квартиру загальною площею 83,3 м2, житловою площею 44,2 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та запису про право власності ТОВ «Кей-Колект», ЄДРПОУ 37825968, який оформила приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва А.М. рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29162848 від 08.04.2016 року 11:12:13, пред`явлених до приватного нотаріуса Кобелєвої А. М. з підстав їх пред`явлення до неналежного відповідача. Виходячи з вказаного, судом також критично оцінюються посилання відповідача ТОВ «Кей-Колект» щодо невідповідності обраного позивачем способу захисту, зокрема, на те, що всі спори, які виникають з приводу відносин з державним реєстратором, розглядаються в порядку адміністративного судочинства, з огляду на таке. Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин. Відповідно до вимог ст. 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання позову) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Аналогічні норми викладено у ст. 19 ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (Закон № 2147-VIII). Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Пунктом 1 ч.2 ст. 17 КАС України (у редакції до набрання чинності Законом № 2147-VIII) визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Наведені норми узгоджуються з положеннями ст. ст. 2, 4, 19 КАС України у редакції Закону № 2147-VIII, якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Спір між сторонами виник з приводу порушення права власності позивача на квартиру внаслідок дій ТОВ «Кей-Колект» і приватного нотаріуса щодо реєстрації такого права за цим товариством. У постанові від 23.01.2019 року у справі № 524/6352/16-ц (провадження № 14-589цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спори про визнання незаконними та скасування рішень нотаріусів, які діяли на виконання делегованих повноважень державного реєстратора, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно розглядаються за правилами цивільного судочинства, якщо такі спори стосуються захисту цивільного права, зокрема, випливають з договірних відносин, і якщо немає підстав для їх розгляду за правилами адміністративного судочинства. Ураховуючи те, що спірні правовідносини пов`язані із захистом права власності позивача та з виконанням умов договору, то спір, включаючи вимоги до приватного нотаріуса (державного реєстратора), не є публічно-правовим, а тому має вирішуватися за правилами цивільного судочинства. Щодо вимог позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 18.08.2016 року між ТОВ «Кей-Колект» та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., номер 7693; скасування запису про реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер 30994624, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. 18.08.2016 року о 10:52:28; та витребувати з володіння [PERSON] на її користь нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , загальною площею 83,3 м2, житловою площею 44,2 м2, шляхом передачі в натурі, суд зазначає наступне. З матеріалів справи вбачається, що 18.08.2016 року ПН КМНО Ковальчуком С.П. за реєстровим № 7693 було посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між ТОВ «Кей-Колект» та [PERSON] (т. 2 а.с. 121-187). Згідно п. 1 вказаного договору квартира, що продається, належить продавцю - ТОВ «Кей-Колект» на підставі договору іпотеки, посвідченого Скляр О.С., ПН КМНО 22.02.2008 року за реєстровим № 837 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.04.2016 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 897134480000. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Стаття 330 ЦК України чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред`являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто, якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. При зверненні до суду позивач вказала на те, що п. 1.6. договору іпотеки від 22.08.2008 року визначено, що предмет іпотеки залишається у володінні та користуванні іпотекодавця, умови договору іпотеки не змінювались, проте, поза її волею внаслідок проведення з порушенням вимог закону державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кей-Колект» та за її відсутності зміною замків, квартира вибула з її володіння. Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом Відповідачем, всупереч вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на спростування вказаних тверджень позивача, як і не надано доказів необґрунтованості та безпідставності вказаних позовних вимог. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦПК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. У ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Відповідно до положень ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав фізичних осіб. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом. Судом встановлено в ході розгляду даної справи, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кей-Колект» проведена всупереч норм чинного законодавства, таким чином ТОВ «Кей-Колект» не мало право продавати предмет іпотеки третім особам, зважаючи на що позивачем обрано належний спосіб захисту своїх порушених прав та інтересів, належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції відповідачами не було надано, позовні вимоги позивача є обґрунтованими, законними, доведеними, а отже такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі і в цій частині. З урахуванням задоволення позовних вимог відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача ТОВ «Кей-Колект» на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 653,63 грн. та з ТОВ «Кей-Колект» й [PERSON] в рівних частинах 551,21 грн. (т. 1 а.с. 48-51). На підставі викладеного,

Outcome: approved