Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

У листопаді 2014 року [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказував на те, що у 1992 році він отримав ордер на квартиру [ADDRESS], на підставі якого в подальшому йому видане свідоцтво про право власності на вказану квартиру. У даному житловому будинку [ADDRESS] передбачені приміщення для зберігання автомобілів, тобто вбудовані гаражі, один з яких був йому запропоновано керівництвом комунального господарства «Облсількомунгосп», за який він відповідно сплатив 3942 карбованці та отримав технічний паспорт на гараж загальною площею 27,8 кв.м., що знаходиться в будинку [ADDRESS]. В подальшому, з метою оформлення права власності на даний гараж у визначеному законом порядку, він звернувся до реєстраційної служби, однак у державній реєстрації права власності на вказаний гараж йому відмовлено у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на нього, тому посилаючись на норми ст. 392 ЦК України, просив визнати за ним право власності на гараж загальною площею 27,8 кв.м. за адресою [ADDRESS] В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, надав суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви та просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просив розгляд даної справи провести згідно вимог закону й відповідно зважаючи на відсутності заперечень інших співвласників будинку щодо визнання права власності на спірний гараж за позивачем, не заперечував щодо задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Так, відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 25.09.1996 року (а/с 4). При цьому, як убачається з наявних у справі доказів, забудовником будинку [ADDRESS] було Чернівецьке обласне виробниче кооперативно-державне об'єднання сільського комунального господарства «Облсількомунгосп», з яким позивач перебував у трудових відносинах. Зокрема, рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 20 вересня 1988 року № 258/9 вирішено погодити Чернівецькому обласному виробничому кооперативно-державному об'єднанню сільського комунального господарства «Облсількомунгосп» проектування 6-ти квартирного житлового будинку на земельній ділянці розміром 0,07 га по [ADDRESS] й відповідно відведено земельну ділянку для будівництва вказаного будинку ( а.с. 37). В подальшому даний будинок здано в експлуатацію на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 17 березня 1992 року № 125/6 ( а.с. 38, 45-49). Крім того, як убачається з копії технічного паспорту в будинок [ADDRESS] вбудовано гараж, який розташований у цокольному поверсі та складається з 2-х кімнат загальною площею 27,8 кв.м. в тому числі: гараж 18,9 кв.м., підсобне приміщення - 8,9 кв.м., що також підтверджується матеріалами інвентарної справи, дослідженими судом в ході розгляду справи, а також сметою на будинок (а/с 5, 62-63). При цьому, як убачається з матеріалів інвентарної справи на даний будинок, відомості щодо перебування даного будинку на баланс до будь-якої житлової ремонтно-експлуатаційної організації чи Чернівецької міської ради відсутні. Так, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що він сплатив на рахунок третьої особи грошові кошти за гараж в розмірі 3942 крб., що також підтверджується копією квитанції, наявною в матеріалах справи (а/с 6). При цьому, як встановлено судом, дані кошти позивачем були сплачені на підставі розпорядження голови Чернівецького обласного виробничого кооперативно-державного об'єднання сільського комунального господарства «Облсількомунгосп» щодо виділення спірного гаражу позивачу на підставі поданої ним заяви та рішення профкому. Крім того, відповідно до довідки № 4 Чернівецького обласного виробничого кооперативно-державного об'єднання сільського комунального господарства «Облсількомунгосп» [PERSON] на підставі рішення Ленінського райвиконку отримав у будинку по [ADDRESS] квартиру, а згідно рішення профкому обсількомунгоспу № 4 від 15 грудня 89 року придбав за власні кошти (квитанція від 22 травня 1992 року) у вищевказаному будинку вбудований гараж, загальною площею 27,8 кв.м. (а.с. 61). Згідно копії технічного паспорта на гараж вбудований в будинок [ADDRESS], який відображає технічні характеристики об'єкту нерухомості, убачається, що спірний гараж знаходиться у власності [PERSON] Разом з тим, як встановлено судом, [PERSON] з метою реєстрації права власності на спірний гараж позивач звертався до Реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, проте рішенням державного реєстратора від 02.02.2015 року йому відмовлено у такій реєстрації у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів (а/с 17). Так, відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.ст. 55,124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод убачається, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України). Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Крім того, зі змісту ч.1 ст.334 ЦК України убачається, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», 07.02.2014 року № 5, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Крім того, згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому, як убачається з роз'яснень, які містяться в п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», 07.02.2014 року № 5, з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Стаття 392 ЦК не регулює правовідносин щодо самочинно збудованого нерухомого майна. Оскільки позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність. Таким чином, предметом доказування у даній справі є встановлення факту наявності суб'єктивного права позивача на спірний гараж, проте в ході судового розгляду даної справи, судом було встановлено, що підставою набуття у власність спірного гаража позивач вважає укладення договору купівлі-продажу з третьою особою, проте даний факт в судовому засіданні не підтверджений будь-яким із наявних у справі доказів. За таких обставин, ураховуючи вищевказане, а також надані сторонами докази та подані іншими співвласниками будинку по [ADDRESS] письмові заяви, в яких вони вказували, що не заперечують проти визнання за [PERSON] права власності на гараж (а.с. 64-66), суд приходить до висновку про обґрунтованість поданого [PERSON] позову про визнання за ним права власності на гараж загальною площею 27,8 кв.м., що знаходиться в будинку [ADDRESS]. На підставі вищевикладеного так

Outcome: approved