Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

У листопаді 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернувся з позовом до суду до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що відповідно до договору № б/н від 14 липня 2010 року відповідачка отримала кредит у сумі 15000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до умов договору, останній складається з заяви позичальника та умов надання споживчого кредиту фізичним особам. Відповідачка порушила зобовязання за кредитним договором і станом на 30 вересня 2015 року має заборгованість 31639,31 грн., яка складається з: 11573,09 грн. - заборгованість за кредитом, 16633,40 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1450 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф фіксована частина, 1482,82 грн. - штраф процентна складова. Просить стягнути з відповідачка заборгованість в сумі 31639,31 грн. за кредитним договором та понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 1218 грн. Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 23 травня 2016 року в задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. З вказаним рішенням не погодився позивач публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд не звернув уваги на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено та не заперечувалося відповідачем, що, підписавши заяву, відповідачка засвідчила, що ознайомлена та згодна із умовами надання банківських послуг, а також тарифами банку, а також підтверджує свою згоду на те, що вказані документи в цілому складають між сторонами договір про надання банківських послуг. З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачка здійснила платежі 30 липня 2014 року в сумі 100 грн. та 25 квітня 2014 року в сумі 1000 грн., що підтверджує також визнання відповідачкою укладеного кредитного договору та перебіг позовної давності з 30 липня 2014 року. Представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» в судове засідання апеляційного суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву, згідно якої просить справу розглянути за відсутності представника. Відповідачка [PERSON] в судове засідання апеляційного суду не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить телефонограма, зареєстрована в журналі телефонограм за № 3589 від 04 серпня 2016 року. Представник відповідачки [PERSON], який діє на підставі договору, в судовому засіданні апеляційного суду просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання. Позивач не здійснив будь-яких дій на перевірку доводів, наведених відповідачкою у скарзі від 18 серпня 2015 року, не спростував твердження відповідачки про звернення її на «гарячу лінію» у лютому 2014 року з приводу крадіжки в неї кредитної картки, а також доводів, щодо заволодіння її коштами сторонніми особами, у звязку з чим відповідачка вимушена була звернутись до правоохоронних органів. Відповідно до ч.5 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази, які б відповідно до вимог статей 58 та 59 ЦПК України відповідали ознакам належності та допустимості цих доказів. Враховуючи, що позивачем таких доказів суду не надано, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивачу ПАТ КБ «Приватбанк». З вказаним висновком суду погодитись неможливо, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального закону. Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що відповідно до анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, підписаної 14 липня 2010 року відповідачкою [PERSON], вона надала свою особисту інформацію та виявила бажання оформити на своє імя картку Універсальну Gold 55 з бажаним кредитним лімітом 15000 грн. У заяві, зокрема, зазначено, що вона згодна з тим, що ця заява разом із Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилася і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті Приватбанку www. privatbank.ua. Вона зобовязується виконувати вимоги Умов і Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Приватбанку www. privatbank.ua (а.с.6). Згідно із пунктами 1.1.2.5, 1.1.2.6, 2.1.1.5.5, 2.1.1.5.6 Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року №СП - 2010 - 256, клієнт зобовязаний погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених даним договором; в разі невиконання зобовязань за договором на вимогу банку виконати зобовязання з повернення кредиту ( у тому числі простроченого кредиту і овердрафту), оплати винагороди банку. Пунктами 2.1.1.12.6, 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг передбачено нарахування відсотків за користування кредитом у розмірі, встановленому тарифами банку, які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 днів на рік, а також сплату штрафів при порушенні позичальником строків сплати платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більше ніж на 30 днів. Пунктом 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг визначено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання, якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично продовжується на той самий строк. Згідно із ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 256 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Встановлено, що відповідачка отримала у позивача кредит на умовах, визначених у заяві та в Умовах та правилах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах банку, та неналежно виконувала зобовязання щодо погашення кредиту та процентів за користування ним. Станом на 30 вересня 2015 року відповідачка має заборгованість 31639,31 грн., яка складається з: 11573,09 грн. - заборгованість за кредитом, 16633,40 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1450 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф фіксована частина, 1482,82 грн. - штраф процентна складова (а.с.4-5). Посилання представника відповідачки на правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-16 цс 15 від 11 березня 2015 року у даному випадку є невірним, оскільки у вказаній справі відповідач заперечував проти пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, яким був встановлений збільшений строк позовної давності та посилався на те, що зміст цього пункту, зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника, містить розбіжності. У даній справі будь-яких заперечень щодо строку позовної давності у відповідачки та її представника немає. Згідно з ч.1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Підставою розгляду справи № 6-16 цс 15 від 11 березня 2015 року явилось неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї й тієї самої норми матеріального права, а саме частини першої статті 259 ЦК України, якою передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін, договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. У даній справі питання щодо строку позовної давності не вирішувалось, тому посилання представника відповідачки є безпідставними щодо вказаної правової позиції Верховного Суду України. Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобовязаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного предявлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин щодо доводів відповідачки та її представника про несанкціоноване зняття коштів з картки. З матеріалів справи вбачається, що відповідачка 18 серпня 2015 року зверталась до позивача зі скаргою, в якій зазначила, що, отримавши в березні 2014 року нову карту, вона нею користувалася виключно для погашення кредитного ліміту, до липня 2014 року внесла приблизно 5000 грн., але кошти на карту поступали не в повному обсязі. Крім того, вона помітила, що з її карти зникають кошти. З цього приводу вона неодноразово заверталась до Димитровського відділення ПАТ КБ «Приватбанк» та на «гарячу лінію», але відповідей не отримала (а.с.51). В матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо реагування позивача на зазначену скаргу. З довідок слідчого відділення Димитровського відділення Красноармійського відділу поліції головного управління національної поліції в Донецькій області вбачається, що 06 лютого 2016 року за заявою [PERSON] внесено відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ст. 190 ч. 1 КК України, при цьому зі звернення [PERSON] вбачається, що в період з червня 2012 року по липень 2013 року невідома особа шляхом обману заволоділа грошовими коштами у розмірі 6000 грн., які вона перерахувала через термінал «Приватбанку» для погашення свого кредиту по банківській карті, а із допиту в якості потерпілої шахрайськими діями невідомої особи їй було спричинено матеріальну шкоду на суму 17982,92 грн. (а.с.178,179) Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, з огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що заяви відповідачки щодо несанкціонованого зняття коштів з її банківської карти не доведено, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а щодо внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідно до вимог ч. 4 ст. 61 ЦПК України не є доказом у справі. Із заяви, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку вбачається, що сторони домовились про отримання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі, що відповідає строку дії картки та із сплатою пені та штрафів у разі не виконання умов договору. Пунктом 1.1.3.2.3.Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невідємних частин договору, таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 1.1.3.1.9.Умов та правил надання банківських послуг. А отже, заперечення відповідачки щодо одностороннього збільшення банком відсотків за користування кредитом не ґрунтуються на законі, оскільки Умовами та правилами передбачено зміну розміру відсоткової ставки за кредитом банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку. Таким чином, апеляційний суд вважає, що необхідно стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитом в сумі 11573,09 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 16633,40 грн., які не сплачені відповідачкою. Вимоги про стягнення пені та штрафів підлягають задоволенню частково, а саме слід стягнути пеню за період до 14 квітня 2014 року, а у задоволенні вимог про стягнення пені після вказаного періоду та штрафів слід відмовити з наступних підстав. Згідно із ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VII на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідачка зареєстрована за адресою [INFO] (Димитров), вул.Леваневського, буд. 115. Згідно із розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» від 02 грудня 2015 року № 1275-р місто Димитров (м.Мирноград) Донецької області віднесене до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Тому банк був зобовязаний скасувати пеню та штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитним договором з 14 квітня 2014 року. Як вбачається із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, пеня нарахована щомісячно, у тому числі після 14 квітня 2014 року. На підставі ст. 2 «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» слід стягнути пеню, нараховану до 14 квітня 2014 року в сумі 484,24 грн., в частині вимог про стягнення пені з 14 квітня 2014 року по 30 вересня 2015 року у сумі 965,76 грн. (1450 грн. - 484,24 грн.) слід відмовити. Також не підлягають стягненню штрафи у сумі 500 грн. - штраф фіксована частина, 1482,82 грн. - штраф процентна складова, які нараховані на час звернення з позовом, тобто після 14 квітня 2015 року. Оскільки позовні вимоги задовольняються частково, відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають стягненню пропорційно до задоволених вимог в сумі 1104,48 грн. ( 90,68% від 1218 грн.). Згідно із п. п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права є підставою для скасування рішення і ухвалення нового рішення. Таким чином, рішення про відмову у позові підлягає скасуванню, як таке, що не відповідає фактичним обставинам та вимогам матеріального і процесуального закону.

Outcome: partial