Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

у липні 2019 року АТ «Райффайзен банк Аваль» звернулось до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про захист порушеного права кредитора шляхом стягнення заборгованості, яка виникла за кредитним договором № 223324051 від 28.03.2008 року, у солідарному порядку, станом на 03.06.2019 року в розмірі 35 000,00 доларів США, та судового збору у розмірі 14 098,71 грн. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 28.03.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АК «Райффайзен Банк Аваль», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 223324051, згідно якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 55 584,00 доларів США строком до 28.03.2028 року, а відповідача зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 14,25% річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі зобов`язання в порядку та строки визначені кредитним договором. 04.06.2010 року між банком та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1, відповідно до умов якої сторони домовились після оформлення позичальником документу, що посвідчує право власності на нерухомість та оформлення в іпотеку банку такої нерухомості, внести доповнення до умов кредитного договору. Крім того, сторони домовились про процентну ставку 13% річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором 28.03.2008 року між банком та громадянкою [PERSON] було укладено договір поруки № 223324051/1, відповідно до умов якого остання на добровільних засадах взяла на себе зобов`язання перед банком відповідати по зобов`язаннях боржника - [PERSON] , які виникають з умов кредитного договору № 223324051 від 28.03.2008 року, в повному обсязі цих зобов`язань. Також, з метою забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором 28.03.2008 року між банком та громадянкою [PERSON] було укладено договір поруки № 223324051/2, відповідно до умов якого остання на добровільних засадах взяла на себе зобов`язання перед банком відповідати по зобов`язаннях боржника - [PERSON] , які виникають з умов кредитного договору № 223324051 від 28.03.2008 року, в повному обсязі цих зобов`язань. За умовами вказаних договорів поруки сторони визначили, що у випадку невиконання боржником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору, поручителі несуть солідарну відповідальність перед банком у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки, відшкодування збитків. Також згідно умов укладених договорів поруки сторони визначили, що у випадку невиконання або неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору, поручителі і боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором за виконання боргових зобов`язань в повному обсязі у відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України. Всупереч вимогам кредитного договору позичальник не виконав взяті на себе зобов`язання, оскільки не здійснював щомісячно погашення відсотків за кредитом, внаслідок чого виникла заборгованість. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 02.08.2019 року відкрито провадження у справі з призначенням підготовчого судового засідання на 11.11.2019 року (а.с. 49). 11.11.2019 року справа не розглядалась, розгляд справи призначено на 17.02.2020 року (а.с. 58). Ухвалою від 17.02.2020 року справа підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд по справі на 28.05.2020 року (а.с. 73). Позивач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, подав до заяву про розгляд справи за його відсутності та зазначенням того, що позов підтримує в повному обсязі та проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі, будучи в установленому законом порядку повідомленими про час, місце та дату судового розгляду справи, в судове засідання не з`явились, про поважність причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву не подали. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом установлено, що 28.03.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АК «Райффайзен Банк Аваль», та [PERSON] укладено кредитний договір № 223324051, згідно якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 55 584,00 доларів США строком до 28.03.2028 року, а відповідача зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 14,25% річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі зобов`язання в порядку та строки визначені кредитним договором (а.с. 9-15). 04.06.2010 року між банком та [PERSON] укладено додаткову угоду № 1, відповідно до умов якої сторони домовились після оформлення позичальником документу, що посвідчує право власності на нерухомість та оформлення в іпотеку банку такої нерухомості, внести доповнення до умов кредитного договору. Крім того, сторони домовились про процентну ставку 13% річних (а.с. 16-18). Судом також встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором 28.03.2008 року між банком та громадянкою [PERSON] укладено договір поруки № 223324051/1, відповідно до умов якого остання на добровільних засадах взяла на себе зобов`язання перед банком відповідати по зобов`язаннях боржника - [PERSON] , які виникають з умов кредитного договору № 223324051 від 28.03.2008 року, в повному обсязі цих зобов`язань (а.с. 20-21). Також, з метою забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором 28.03.2008 року між банком та громадянкою [PERSON] укладено договір поруки № 223324051/2, відповідно до умов якого остання на добровільних засадах взяла на себе зобов`язання перед банком відповідати по зобов`язаннях боржника - [PERSON] , які виникають з умов кредитного договору № 223324051 від 28.03.2008 року, в повному обсязі цих зобов`язань (а.с. 22-23). За умовами вказаних договорів поруки сторони визначили, що у випадку невиконання боржником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору, поручителі несуть солідарну відповідальність перед банком у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки, відшкодування збитків. Також згідно умов укладених договорів поруки сторони визначили, що у випадку невиконання або неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору, поручителі і боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором за виконання боргових зобов`язань в повному обсязі у відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України. Встановлено, що банк виконала свої зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі та здійснив видачу кредитних коштів в сумі 55 584,00 доларів США (а.с. 19). Проте, всупереч вимогам кредитного договору позичальник, в свою чергу, не виконав взяті на себе зобов`язання, оскільки не здійснював щомісячно погашення відсотків за кредитом, внаслідок чого виникла заборгованість, котра станом на 0,3.06.2019 року склала 78 659,42 долари США, з яких: заборгованість за кредитом - 49 497,52 долари США; заборгованість за відсотками - 29 161,90 доларів США (а.с. 6). Судом встановлено, що у зв`язку з порушенням умов кредитного договору, на виконання заходів досудового врегулювання спору 04.06.2019 року в позасудовому порядку, позивачем було направлено відповідачам, як позичальнику, так і поручителям, вимоги про сплату суми заборгованості протягом 30 днів та 10 днів відповідно з часу отримання вимоги. Проте, останні залишені відповідачами без уваги, заборгованість за кредитним договором погашена не була (а.с. 24-29). Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. ст. 550, 624 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Проценти на неустойку не нараховуються. Якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У відповідності з ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. При дослідженні наданого позивачем розрахунку, суд прийшов до висновку про те, що зазначений розрахунок зроблено вірно та у повній відповідності до інших наявних у справі доказів, та стверджує порушення відповідачем [PERSON] обов`язків за кредитним договором щодо своєчасного та повного повернення кредитних коштів. Вказане відповідачами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України не спростовано. Кредитний договір недійсним в установленому законом порядку не визнаний. За змістом ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити і гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16.04.1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93, діяв на момент укладення договору), Законом України від 23.09.1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Згідно статті 1 Декрету № 15-93 комерційні банки не входять до категорії «резидентів» та «нерезидентів» та змістом вказаного Декрету не передбачено обов`язку банку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу іноземної валюти в позику. Крім того, 09.02.2019 року Декрет № 15-93 втратив чинність у зв`язку із введенням в дію Закону України «Про валюту і валютні операції», за змістом ч. 1 ст. 9 якого банки надають банківські та інші фінансові послуги, якщо вони є валютними операціями, на підставі банківської ліцензії. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 16.01.2019 року (справа № 373/2054/16-ц, провадження № 14-44) Велика Палата Верховного Суду виклала такий правовий висновок стосовно проблеми стягнення заборгованості в іноземній валюті: гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Згідно умов кредитного договору валютою кредитування був долар США. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. 1 та ч. 3 ст. 533 ЦК України). Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. З матеріалів справи вбачається, що укладаючи кредитний договір, сторони визначили зобов`язання в іноземній валюті - доларах США. Звертаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість саме у визначеній у договорі валюті - доларах США, що відповідає вимогам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Разом з тим, слід зазначити, що однією з засад судочинства є, зокрема, визначена ст. 12 ЦПК України змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок к доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] порушив умови кредитного договору № 223324051 від 28.03.2008 року, а тому з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача підлягає стягненню заборгованість, котра визначена позивачем з урахуванням його вимог, в сумі 35 000,00 доларів США, а заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. З огляду на викладене, з урахуванням п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, приймаючи до уваги те, що Законом України «Про судовий збір» не передбачено стягнення останнього в солідарному порядку, суд надходить до висновку про необхідність стягнення з відповідачів на користь позивача суми судового збору у розмірі 14 098,71 грн. в рівних частинах, тобто по 4 699,57 грн. з кожного. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved