Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-14 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Донецькій області, прокуратури Донецької області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду у розмірі 1 500 000 грн. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що 03 травня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено свідчення про нібито виявлення незаконного діючого пункту прийому металобрухту за адресою: м. Макіївка -55 , вул. Айвазовського 1 та 1 а , під реєстраційним номером №120130509800001244, правова кваліфікація ч. 1 ст. 213 КК України, орган досудового розслідування - Центрально-Міський РВ Макіївського МУ ГУМВС України в Донецькій області. Підставою для внесення свідчень до ЄРДР послугували матеріали, відповідно до яких за адресою: м. Макіївка -55, вул. Айвазовського 1 та 1а , де вона зареєстрована було незаконно вилучено: 11 621 кілограм міді, 442, 26 кілограм алюмінію, 2180 кілограм лому чорного металу, 15 квітня 2014 року вироком Гірницького районного суду м. Макіївки Донецької області її визнано винною у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 213 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 700 неоподаткованих мінімумом доходів громадян (11 900 грн.) Ухвалою Апеляційний суд Донецької області від 19 серпня 2014 року вирок Гірницького районного суду міста Макіївки Донецької області від 15 квітня 2015 року відносно [PERSON] та [PERSON] , скасовано. Апеляційне провадження відносно [PERSON] та [PERSON] закрито. Не погодившись з цим рішенням, прокуратура тричі направляла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційні скарги. Двічі суд відмовляв у відкритті касаційного провадження. І лише тоді, коли касаційну скаргу підписав заступник Генерального прокурора України, 25 січня 2016 року касаційне провадження було відкрито. 31 травня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 19 серпня 2014 року скасовано через те, що воно постановлена без участі прокурора, а справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду Донецької області. 19 жовтня 2017 року сторона обвинувачення надала суду постанову про відмову від звинувачення. 20 жовтня 2017 року ухвалою Краматорського міського суду кримінальне провадження № 120130509800001244 від 03 травня 2013 року за обвинуваченням [PERSON] , [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 213 КК України закрито на підставі п.2 ч.2 ст.284 КПК України, у зв`язку з відмовою прокурора від підтримки державного обвинувачення. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області 21 грудня 2017 ухвалу Краматорського міського суду від 20 жовтня 2017 року залишено без змін. 22 листопада 2018 року ухвалою Верховного Суду України відмовлено у відкриті касаційного провадження. Таким чином, їй незаконно було повідомлено про підозру, її незаконно було засуджено. Вважає, що незаконними діями правоохоронних органів та суду їй було завдана моральну шкоду, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, які вона зазнала під час усього часу розслідування кримінального провадження, та слухання справи у суді протягом 4-х років; у душевних стражданнях, які вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неїю. Просила стягнути з Державного казначейства України на її користь 1 500 000 гривень на відшкодування моральної шкоди за рахунок Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку вказаної суми на її особистий рахунок. Головним управлінням Національної поліції в Донецькій області надано відзив на позов в якому останній просить залишити позов без задоволення. В обґрунтування доводів відзиву зазначив, що 22.11.2018 року Верховний Суд України прийняв рішення, яким відмовив у розгляді касаційної скарги [PERSON] на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 20.10.2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 21.12.2017 року щодо притягнення до кримінальної відповідальності позивача. Вважають, що позов [PERSON] повинен бути залишений без розгляду у зв`язку з тим, що позивач вже зверталась до суду із аналогічним позовом з тих самих підстав по справі № 234/11827/15-ц. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 26.12.2016 відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій органів досудового слідства, прокуратури та суду. Пунктом 4 частини 1 статті 257 ЦПК України визначено, що позов залишається без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Оскільки вже існував спір між позивачем та відповідачами про стягнення моральної шкоди з тих самих підстав, то позов [PERSON] до Державної казначейської служби України, Прокуратури Донецької області, Головного управління Національної поліції в Донецькій області про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю попереднього слідства прокуратури та суду повинен бути залишений без розгляду. Крім того, вважають, що позов поданий до неналежного відповідача, оскільки проведення досудового с лідства проводилось працівниками Центрально-Міського РВ Макіївського МУ ГУМВС України в Донецькій області, а не працівниками органів Національної поліції. Національна поліція не є правонаступником органів внутрішніх справ, а тому ГУНП в Донецькій області не є належним відповідачем по справі. У своєму позові [PERSON] посилається на те, що її в 2013 році було незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності органами досудового слідства Центрально-Міського РВ Макіївського МУ ГУМВС України в Донецькій області. 15.04.2014 Гірницьким районним судом м. Макіївки Донецької області було винесено обвинувальний вирок відносно позивача. 19.08.2014 Апеляційний суд Донецької області, розглянувши апеляційну скаргу [PERSON] , задовольнив її, вирок скасував, а провадження закрив. Ухвалою ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 31.05.2016 ухвалу суду апеляційної інстанції скасовано та направлено на новий розгляд до Апеляційного суду Донецької області. Рішенням суду апеляційної інстанції від 19.10.2016 року справу направлено на новий розгляд до Краматорського міського суду Донецької області. Ухвалою суду першої інстанції від 20.10.2017 провадження по справі закрито у зв`язку з відмовою прокурора від дпримки державного обвинувачення. 21.12.2017 Апеляційний суд Донецької області залишив ухвалу Краматорського міського суду Донецької області в силі, ї лмовивши [PERSON] у задоволенні апеляційної скарги. 22 листопада 2018 року Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження. Звільнення від кримінальної відповідальності відбулось внаслідок недостатку доказів у зв`язку з захопленням міст Донецька та Макіївки незаконними збройними формуваннями і відмовою від обвинувачення прокуратури Донецької області. Але оскільки є законне рішення щодо стягнення моральної шкоди, тому повторне звернення до суду з тих самих підстав залишається без розгляду. Також не доведено позивачем наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями органів досудового слідства, прокуратури та суду та завданої йому моральної шкоди. Зокрема, не зазначено [PERSON] , у чому полягало приниження її честі та гідності, а також ділової репутації. (а.с. 48) Представником Прокуратури Донецької області також надано відзив на позовну заяву, відповідного до якого вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Встановлено, що [PERSON] з 29.08.2013 (дата повідомлення про підозру) по 21.12.2017 (дата набрання ухвалою про закриття кримінального провадження законної сили) перебувала під слідством та судом за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого, ч. 1 ст. 213 КК України. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 20.10.2017, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 21.12.2017, кримінальне провадження відносно [PERSON] закрито. Нормативна основа для відшкодування. Спірні відносини врегульовано: -ст. 1176 ЦК України; Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 № 266/94-ВР (далі-Закон № 266/94-ВР); Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженим наказами Міністерства юстиції України, Генерального прокурора України, Міністерства фінансів України № 6/5/3/41 від 04.03.1996 (далі - Положення № 6/5/3/41). Щодо відшкодування 1 500 000 гри. моральної шкоди. Відповідно до ч.2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Так, відповідно до п.1 ч.1 ст. 1 Закону № 266/94-ВР незаконне засудження та інші дії що обмежують права громадян, є підставою для відшкодування шкоди. Згідно з п.5 ч.1 ст.З Закону № 266/94-ВР, у наведених в ст.1 Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. За ч.3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування ПІД слідством чи судом. За п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визнаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» мінімальна заробітна плата з 01.01.2019 становить 4 173 грн. Таким чином, розмір відшкодування має визначатися з мінімальної заробітної плати у сумі 4 173 грн. за формулою 4173 грн. * кількість місяців перебування під слідством та судом». [PERSON] знаходилась під слідством та судом 51 місяць 22 дня: з 29.08.2013 (дата повідомлення про підозру) по 21.12.2017 (дата набрання ухвалою про закриття кримінального провадження законної сили). З огляду на викладене, у [PERSON] виникло право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 213 741, 06 грн. (51,22 * 4173грн.). Разом з цим, таке право не може бути реалізовано на підставі заявлених позовних вимог. Так, позивачка просить стягнути відшкодування моральної шкоди з Державного казначейства України. Але в Україні існує Державна казначейська служба України, яка є самостійною юридичною особою з окремим фінансуванням та балансовим майном. Відповідно до ч.1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою. За ч.1 ст.4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету. За пп. 5 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України № 460/2011 від 13.04.2011, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює лише казначейське обслуговування бюджетних коштів та списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду. Таким чином, [PERSON] може отримати відшкодування моральної шкоди лише від держави України шляхом стягнення коштів з її державного бюджету. Замість цього, позивачка просить стягнути кошти з іншої особи, що суперечить закону та не може бути задоволено. (а.с.66-68) Позивачка [PERSON] в судовому засіданні, позов підтримала у повному обсязі. Представник ГУНП в Донецькій області Задоєнко О.В. в судовому засіданні, в режимі відеоконференції, заперечував проти задоволення позовних вимог. Представник прокуратури Донецької області Лушер Н.М. в судовому засіданні також заперечувала проти задоволення позову. Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчать поштові повідомлення. Заслухавши позивачку, представників відповідачів, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за таких підстав. Згідно статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди і відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Разом з тим згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Згідно із пунктом 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відносно [PERSON] проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12013050980001244 за ч. 1 ст. 213 КК України. 29 серпня 2013 року у вказаному провадженні позивачці повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України. ( а.10) 30 серпня 2013 року зазначене кримінальне провадження спрямовано до Гірницького районного суду м. Макіївки Донецької області з обвинувальним актом. Вироком Гірницького районного суду м. Макіївки Донецької області від 15 квітня 2014 року [PERSON] визнано винною у вчиненні злочину за ч. 1 ст. 213 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 11 900 грн. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 19 серпня 2014 року скасовано вирок суду першої інстанції, кримінальне провадження відносно [PERSON] закрито за п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з невстановленістю достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливості їх отримати. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2016 року ухвалу суду апеляційної інстанції скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 19 жовтня 2016 року вирок Гірницького районного суду м. Макіївки Донецької області від 15 квітня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Краматорського міського суду Донецької області. Під час розгляду справи у суді першої інстанції прокурор 19 жовтня 2017 року відмовився від підтримання державного обвинувачення, про що надав відповідну постанову. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 20 жовтня 2017 року кримінальне провадження відносно [PERSON] закрито на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 21 грудня 2017 року ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 20 жовтня 2017 року про закриття кримінального провадження відносно [PERSON] та [PERSON] залишено без змін. Як вбачається з ухвали Краматорського міського суду Донецької області від 20 жовтня 2017 року, прокурор як підставу відмови від державного обвинувачення, зазначає, що під час судового слідства, за результатами дослідження всіх обставин кримінального провадження, оцінки досліджених в судовому засіданні доказів, не встановлені достатні докази для доведення в суді винуватості [PERSON] та [PERSON] , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 213 КК України. Тобто, прокурор відмовився від державного обвинувачення саме з підстави не встановлення достатніх доказів для доведення в суді винуватості позивачки. Така підстава є реабілітуючою по своїй суті та передбачена п. 2 ч.1 ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» як підстава для відшкодування шкоди. Аналогічна правова позиція викладено в Постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року, справа № 613/158/17. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнового) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають:наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші підстави, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Відповідно до ч.5 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтями 3,4 Закону визначено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до ч.2 ст. 1 Закону, у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Дійсно, протягом тривалого періоду, а саме з 29 серпня 2013 року по 21 грудня 2017 року (дата постановлення ухвали Апеляційним судом Донецької області) [PERSON] була вимушена регулярно приймати участі у слідчих діях та судових засіданнях, витрачаючи на це час, що вимагало від неї додаткових зусиль необхідних для організації життя. Сам факт знаходження під кримінальним переслідуванням мали для неї та її родини стресові наслідки, вона була змушена захищатись від пред`явленого обвинувачення, що призводило до цілком природних хвилювань. Таким чином, суд приходить до переконання, що [PERSON] має право на відшкодування завданої їй моральної шкоди, при цьому вважає, що шкода була завдана в період перебування під слідством та судом з 29 серпня 2013 року (повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) по 21 грудня 2017 року (дата постановлення ухвали Апеляційним судом Донецької області). Вирішуючи питання про розмір відшкодування, суд виходить з наступного. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. В п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди зазначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому при вирішенні цього питання необхідно виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Таким чином, розмір відшкодування моральної шкоди необхідно розраховувати, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, що на час розгляду справи становить 4 173 грн. згідно зі ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік». Згідно з пунктом 1-1 частини першої статті 2 Закону встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів є підставою для виникнення права на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом. За приписами пункту 14 частини першої статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до частин першої та другої статті 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу. У частині першій статті 278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. Таким чином, період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання остаточного рішення суду у справі законної сили. Враховуючи зазначене суд вважає, що період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи з моменту вручення позивачці письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення - 29 серпня 2013 року до набрання ухвалою суду законної сили - 21 грудня 2017 року (дата постановлення ухвали Апеляційним судом Донецької області). Отже, розмір відшкодування моральної шкоди [PERSON] визначається з мінімальної заробітної плати в розмірі 4 173 грн. за період з моменту повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення - з 29 серпня 2013 року до набрання ухвалою суду законної сили - 21 грудня 2017 року, що загалом становить: 4 173,00 грн. * 51 місяць 22 дня = 215 784,48 грн. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує характер та обсяг душевних страждань позивачки за час перебування під слідством протягом 51 місяця 22 днів, приниженням честі та гідності у зв`язку із звинуваченням у вчиненні злочину, вимушеним перебуванням у м. Макіївка в період проведення АТО, однак, заявлений позивачкою розмір відшкодування в сумі 1 500 000 грн. є занадто великим. Посилання позивачки, як на обґрунтування моральної шкоди, на завдання їй фізичного болю та страждань, а також на приниження ділової репутації не підтверджене жодними доказами. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. З врахуванням викладеного, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд вважає за необхідне стягнути на користь позивачки у відшкодування моральної шкоди - 215 784,48 грн. Згідно зі статтею 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. ЇЇ в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах. Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Згідно з пп. 1 п. 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Державна казначейська служба України. Відповідно до покладених завдань Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення). Відповідно до положень статей 3, 4 Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Пунктом 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, передбачено, що казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Отже, у спірних правовідносинах відповідачем є держава Україна в особі відповідних органів, оскільки відшкодування шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи, органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, здійснюється державою, у порядку визначеному законом, а Державна казначейська служба України є органом влади, яка саме здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. З огляду на викладене, суму відшкодування моральної шкоди на користь позивачки необхідно стягнути з державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, що визначається судом як ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України. За частиною 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.13 ч.2 ст. 3 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи зазначене судові витрати мають бути віднесені на рахунок держави.

Outcome: partial