Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

У липні 2021 року позивач звернувся в Дарницький районний суд м. Києва із позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Київській області, Державної казначейської служби України, в якій просив стягнути з Держави в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] 95 599,00 грн. матеріальної шкоди та 15 000,00 грн. судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 09.06.2012 у рамках кримінальної справи № 05-9352 слідчий СВ Бориспільського МВ ГУ МВС України в Київській області Ананьєвим А.В. на підставі постанови Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10.05.2012 за місцем постійного проживання [PERSON] за адресою: Бориспільський райони, Садове товариство Відродження, будинок 98, було проведено обшук, під час якого вилучено особисті грошові кошти у сумі 3 000,00 дол. США номіналом по 100 доларів, 70 Євро номіналом 50 та 20 Євро, 4 600 грн. номіналом по 200 грн., 7 060 грн., які належать на праві власності [PERSON] . З 09.06.2012 по 26.12.2017 будь які слідчі дії чи процесуальні дії за участю [PERSON] у даному кримінальному провадженні не здійснювалися, у зв`язку з чим адвокатом позивача 26.12.2017 Бориспільського відділу поліції та Бориспільської місцевої прокуратури були направлені запити щодо повідомлення [PERSON] про стан досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні. 22.03.2018 отримано відповідь, відповідно до якої повідомлено, що у провадження слідчого СВ Бориспільського відділу поліції ГУ НП у Київській області перебували матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12013100100001422 від 02.07.2013 за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України. 17.12.2013 слідчим, у порядку передбаченому п. 2 ч. 1 ст. 248 КПК України, внаслідок встановленої відсутності в діянні складу кримінального правопорушення було прийнято рішення про закриття вказаного кримінального провадження. Проте, станом на 22.03.2018 заступником начальника слідчого відділу Бориспільського УП місцезнаходження матеріалів досудового розслідування не встановлено. Вилучені під час обшуку грошові кошти [PERSON] не повернуто. 21.05.2018 [PERSON] на підставі ст. 100 КПК України на адресу начальника слідчого відділу Бориспільського УП подав клопотання про повернення вилучених під час обшуку грошових коштів. Однак вказане клопотання розглянуте не було, грошові кошти не повернуті. Також 21.05.2018 позивач звернувся до Бориспільського міськрайонного суду з клопотанням про повернення тимчасово вилученого майна у зв`язку із закриттям кримінального провадження. Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11.08.2020 було зобов`язано відповідну уповноважену особу органу досудового розслідування Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області, зокрема начальника слідчого відділу Бориспільського ВП або іншу посадову особу, у розпорядженні якої знаходяться матеріали кримінального провадження № 12013100100001422 та вилучені під час його розслідування у [PERSON] під час обшуку від 09.06.2012 грошові кошти у сумі 3 000,00 дол. США номіналом по 100 доларів, 70 Євро номіналом 50 та 20 Євро, 4 600 грн. номіналом по 200 грн., 7 060 грн., повернути [PERSON] . У разі неможливості повернення вищевказаного майна у стані, в якому воно перебувало на момент здійснення обшуку, повернути [PERSON] таку саму річ або відшкодувати її вартість. 21.10.2020 на адреску начальника слідчого відділу Бориспільського УП було направлено два запити про надання інформації про причини не виконання ухвали суду та про надання інформації про час та місце повернення майна або про порядок відшкодування шкоди. 13.11.2020 було отримано відповідь слідчого СВ Бориспільського УП Шевченко А., що Бориспільським ВП ГУ НП в Київській області отримано вищевказані запити, однак кримінальне провадження № 12013100100001422 не перебуває у провадженні слідчого. Станом на 19.07.2021 судове рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11.08.2020 у справі № 359/3974/18 не виконано, грошові кошти [PERSON] не повернуті. Таким чином, розмір спричиненої позивачеві шкоди становить 3 000,00 дол. США, що згідно із курсом НБУ станом на 19.07.2021 становить 81 690,30 грн., 70 Євро, що згідно із курсом НБУ станом на 19.07.2021 становить 2 249,87 грн., 4 600 грн. та 7 060 грн., а всього 95 599,00 грн. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Заставенко М.О. від 03.08.2021 відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 08.10.2021 до суду надійшов відзив Державної казначейської служби України на позовну заяву, в якому відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало, том відповідно до вимог чинного законодавства, Казначейство не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового ) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України, а саме шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконним дій, вичерпний перелік яких передбачений ст. 1176 ЦК України - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Вказане позивачем кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю в діянні позивача складу кримінального правопорушення, а тому ніяким чином не доводить факту неправомірних та/або незаконних дій з боку ГУ НП у Київській області. Вважає, що позивач не має права на відшкодування шкоди, оскільки вина органів, що здійснювали досудове розслідування не встановлена належним чином та не доведена незаконність його дій. 22.10.2021 позивач подав відповідь на відзив Державної казначейської служби України. 03.12.2021 до суду надійшов відзив Головного управління Національної поліції у Київській області. Відповідач не визнає заявлені позовні вимоги в повному обсязі. Вважає, що належним відповідачем у цій справі повинно бути не Головне управління Національної поліції в Київській області, а Бориспільський МВ ГУ МВС України в Київській області, який є окремою юридичною особою. Відповідно до законодавства саме на посадових осіб Бориспільського МВ ГУ МВС України покладено обов`язок забезпечення схоронності тимчасово вилученого майна. Крім того, відповідно до листа Бориспільського РУП ГУ НП в Київській області, який є територіальним підрозділом ГУ НП в Київській області, від 11.11.2021 на даний час Головним управління вживаються заходи щодо встановлення місцезнаходження вищевказаного кримінального провадження. Після встановлення його місцезнаходження, буде вирішено питання щодо повернення запитуваних грошових коштів, які було вилучено в ході проведення досудового розслідування. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Судом встановлено, що у провадженні СВ Бориспільського МВ ГУ МВС України в Київській області перебувала кримінальна справа № 05-9352, за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, яку в подальшому було внесено до ЄРДР та присвоєно № 12013100100001422. 09.06.2012 у рамках кримінальної справи № 05-9352 слідчим СВ Бориспільського МВ ГУ МВС України в Київській області Ананьєвим А.В. на підставі постанови Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10.05.2012 за місцем постійного проживання [PERSON] за адресою: Бориспільський райони, Садове товариство Відродження, будинок 98, було проведено обшук, під час якого вилучено особисті грошові кошти у сумі 3 000,00 дол. США номіналом по 100 доларів, 70 Євро номіналом 50 та 20 Євро, 4 600 грн. номіналом по 200 грн., 7 060 грн. (а. с. 16, 17). 17.12.2013 слідчим, у порядку передбаченому п. 2 ч. 1 ст. 248 КПК України, внаслідок встановленої відсутності в діянні складу кримінального правопорушення було прийнято рішення про закриття вказаного кримінального провадження. 21.05.2018 [PERSON] на підставі ст. 100 КПК України на адресу начальника слідчого відділу Бориспільського УП подав клопотання про повернення вилучених під час обшуку грошових коштів. Однак вказане клопотання розглянуто не було. 21.05.2018 позивач звернувся до Бориспільського міськрайонного суду з клопотанням про повернення тимчасово вилученого майна у зв`язку із закриттям кримінального провадження. Відповідно до Висновку службового розслідування, проведеного Головним управлінням Національної поліції у Київській області від 15.08.2018, заступника начальника Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області - начальника СВ майора поліції Лугового В.О. зобов`язано до 15.09.2018 вжити вичерпних заходів щодо відновлення матеріалів кримінального провадження № 12013100100001422 (а. с. 72 - 77). Бориспільський відділ поліції листом від 19.02.2019 повідомив Бориспільський міськрайонний суд про те, що у Бориспільському відділі поліції на підставі Закону України «Про Національну поліцію» були проведені організаційно-штатні зміни та 07.11.2015 фінансову частину було ліквідовано, фінансово-облікові документи передані до УФСБУ ГУ НП в Київській області. У зв`язку з цим, надати інформацію щодо передачі грошових коштів до фінансового відділу Бориспільського ВП та встановити їх місце знаходження на даний час не надається можливим. З метою встановлення місця знаходження грошових коштів, які були вилучені у кримінальному провадженні під час обшуку, до УФСБО ГУ НП в Київській області направлено відповідний запит (а. с. 96). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11.08.2020 було зобов`язано відповідну уповноважену особу органу досудового розслідування Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області, зокрема начальника слідчого відділу Бориспільського ВП або іншу посадову особу, у розпорядженні якої знаходяться матеріали кримінального провадження № 12013100100001422 та вилучені під час його розслідування у [PERSON] під час обшуку від 09.06.2012 грошові кошти у сумі 3 000,00 дол. США номіналом по 100 доларів, 70 Євро номіналом 50 та 20 Євро, 4 600 грн. номіналом по 200 грн., 7 060 грн., повернути [PERSON] . У разі неможливості повернення вищевказаного майна у стані, в якому воно перебувало на момент здійснення обшуку, повернути [PERSON] таку саму річ або відшкодувати її вартість (а. с. 18 - 19). Станом на сьогоднішній день вказана ухвала суду не виконана, грошові кошти позивачеві не повернуті, що підтверджується листами Бориспільського відділу поліції від 13.11.2020 (а. с. 55, 56). Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вбачається, що неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права. Вимога ефективності судового захисту, закріплена в національному законодавстві, перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Спеціальним законом, яким врегульовані правовідносини, що виникають внаслідок втрати речових доказів стороною кримінального провадження, є положення ч. 4 ст. 100 КПК України, якою встановлено, що у разі втрати чи знищення стороною кримінального провадження наданого їй речового доказу вона зобов`язана повернути володільцю таку саму річ або відшкодувати її вартість. Підстави відшкодування шкоди в рамках позадоговірних зобов`язань визначені відповідними нормами цивільного законодавства. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Згідно із пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Загальні підстави визначені у ст. 1166 цього Кодексу, відповідно до положень якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Виходячи зі змісту вказаної норми матеріального права, єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові такі елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв`язок між ними, а також вину заподіювача шкоди. Відповідно до ст. 1192 ЦК України, яка встановлює способи відшкодування шкоди, суд з урахуванням обставин справи за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Враховуючи встановлені обставини, суд вважає доведеним, що порушення службовими особами слідчого відділу Бориспільського відділу поліції, який є територіальним підрозділом ГУ НП у Київській області, порядку зберігання вилучених під час обшуку речових доказів призвело до втрати грошових коштів та валютних цінностей і неможливості виконання ували слідчого судді про їх повернення [PERSON] . Жодних доказів на підтвердження відсутності вини у завданні шкоди відповідачі не надали, хоча це є їх процесуальним обов`язком, а отже наявні усі передбачені законом підстави для судового захисту порушених прав позивача в обраний ним спосіб. Визначаючи порядок стягнення з держави матеріальної шкоди, яка спричинена незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади та їх посадових осіб, суд виходить з наступного. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України) Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення). Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19): «Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові». З огляду на наведену правову позицію суд відхиляє доводи про те, що Казначейська служба України не порушувала прав та обов`язків позивача, не вступала із ним у будь-які правовідносини та не завдала йому жодної шкоди, тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу іншими суб`єктами, з огляду на те, що виконання рішення суду про стягнення коштів здійснюється Казначейською службою не з власного рахунку, а з Державного бюджету України у межах відповідних призначень. Подібна правова позиція висловлена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 03.03.2021 у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20). Враховуючи встановлене, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. Таким чином, спричинена позивачу матеріальна шкода підлягає стягненню за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх безспірного списання Казначейською службою з єдиного казначейського розрахунку. Позивач також просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 15 000 грн. За приписами ст.ст. 137, 141 ЦПК України витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 15 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Такий правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у цивільній справі № 372/1010/16-ц. За правилами частин 2, 3 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Відповідно норми частини 8 ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Як зазначено вище, ухвалою суду від 03.08.2021 року розгляд справи було призначено у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи в судове засідання. При цьому позивачем у межах тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі та у подальшому до дати ухвалення судом рішення жодні докази на підтвердження укладення позивачем з адвокатом договору про надання правової допомоги з визначеним розміром гонорару адвоката, фінансових документів про сплату коштів, розрахунку та акту виконаних робіт тощо суду не подавались та такі у матеріалах справи відсутні, а тому питання про стягнення з відповідача судових витрат на суд не вирішує. Позивач звільнений від сплати судового збору відповідно положень п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір». За нормою частини 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Аналіз вказаної норми закону дозволяє стверджувати, що оскільки на час ухвалення рішення Кабінетом Міністрів України не визначений порядок компенсації судових витрат, тому під час розгляду даної категорії справи про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діяти органів досудового розслідування судові витрати щодо сплати судового збору відносяться за рахунок держави. За наведених обставин судові витрати при ухваленні рішення з відповідача не стягуються.

Outcome: approved