Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

У липні 2014 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що відповідно до укладеного договору №б/н від 14.07.2006 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 10000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. При цьому, відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку» та Правилами користування платіжною карткою складає між нею та банком договір про надання банківських послуг та при укладені такого договору сторони керувались положеннями ст. 634 ЦК України, яка регулює поняття договору приєднання. На підставі п. 3.2, п. 3.3 Правил надання банківських послуг відповідач погодилась, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку та банк має право в будь-який момент змінити (збільшити або зменшити) кредитний ліміт. Зазначав, що відповідач зобов`язувалась погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах передбачених договором, а при порушення строків платежів більш ніж на 30 днів сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. та 5 % від суми позову. Вказував на те, що відповідач належним чином не виконала своїх зобов`язань за кредитним договором, у результаті чого у неї станом 30.06.2014 року утворилась заборгованість в розмірі 37536,29 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 28949,49 грн., заборгованість про процентам за користування кредитом - 5932,36 грн., заборгованість з пені та комісії за користування кредитом - 390,81 грн., 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1763,63 грн. - штраф (процентна складова). Просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 37536,29 грн. та судові витрати по справі. Заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15.09.2014 року стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 14.07.2006 року у розмірі 37536,29 грн. (тридцять сім тис. п`ятсот тридцять шість грн. 29 коп.), яка складається з 28949,49 грн. - заборгованість за кредитом, 5932,36 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 390,81 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1763,63 грн. штраф (процентна складова); судовий збір в розмірі 375,36 грн. та витрати, пов`язані з публікацією у пресі оголошення про виклик відповідача до суду у розмірі 150 грн. Вказане заочне рішення було скасоване за наслідками його перегляду ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10.02.2021 року та справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. На вказану позовну заяву надійшов відзив в якому відповідач позов не визнала посилаючись на те, що банком не надано суду доказів існування між нею та позивачем договірних відносин на тих умовах, які вказані в тексті позовної заяви та які долучені до позовної заяви. Зазначала, що «Умови та правила надання банківських послуг», «Тарифи Банку» та Правилами користування платіжною карткою, які додані до позовної заяви не містять її підпису та вказівки на те, що саме така їх редакція існувала на момент виникнення спірних правовідносин, а тому вони не можуть вважатись частиною кредитного договору. Підписана нею анкета-заява заява є стандартним бланком, який не містить відомостей про відсоткову ставку, відповідальність за порушення зобов`язання та інші умови договору, а тому не може вважатись документом, що підтверджує виникнення кредитних правовідносин та відповідно не свідчить про наявність підстав для застосування ч. 1 ст. 634 ЦК України. Заперечувала факт збільшення кредитного ліміту та вказувала, що подана позивачем довідка на підтвердження збільшення кредитного ліміту не може вважатись належним і допустимим доказом, матеріали справи не містять відомостей який саме кредитний рахунок було відкрито відповідачу, його номер, термін дії та за яким рахунком збільшувався кредитний ліміт. Також, ставила під сумнів розрахунок заборгованості, наданий позивачем. Просила застосувати до спірних правовідносин правові висновки викладені у постанові Верховного суду від 03.07.2019 року №342/180/17, а також від 17.07.2019 року у справі №175/4576/14-ц та відмовити в задоволенні позову. У відповіді на відзив представник позивача вказувала на те, що відповідач власноручно підписала анкету-заяву та підтвердила свою згоду на приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг», «Тариф Банку» та Правил користування платіжною карткою, які є в загальному доступі та розміщенні на відповідному інтернет сайті. Таким чином, відповідач отримала кредитну картку «Універсальна» та протягом тривалого періоду часу користувалась нею, що підтверджується випискою з карткового рахунку відповідно до якого підтверджується зміна кредитного ліміту та користування грошовими коштами позичальником. Вважає випивку по картковому рахунку та наданий до позовної заяви розрахунок заборгованості належними доказами, які не спростовані відповідачем та які містять у собі інформацію щодо предмету доказування. Також, вважає недоречним посилання відповідача у відзиві на правові висновки, викладені у постанові Верховного суду від 03.07.2019 року №342/180/17, оскільки позивачем додано до позовної заяви наказ про затвердження редакції Умов та правил надання банківських послуг, що підтверджує надання до позовної заяви саме тієї редакції, що була чинна на момент підписання заяви позичальника, а виписка по рахунку підтверджує використання відповідачем кредитних коштів, часткове погашення кредитного ліміту та відсотків, що свідчить про усвідомлення нею існування кредитних правовідносин. Вважає правомірним нарахування штрафних санкцій, передбачених умовами договору та включених в розрахунок заборгованості. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила задовольнити. Надала суду пояснення аналогічні змісту відзиву, вказуючи на те, що банком надано суду достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності нарахування заборгованості, відсотків та штрафних санкцій, при цьому відповідачем вказаних доказів не спростовано. Відповідач в судове засідання не з`явилась, просила справу слухати без її участі, посилаючись на запровадженні карантинні обмеження, а також відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. З матеріалів справи вбачається, що 14.07.2006 року [PERSON] підписала заяву в якій вказано, що вона дає згоду на те, що ця заява разом Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомлена та погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку (а/с 11 ). З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 30.06.2014 року у відповідача утворилась заборгованість в розмірі 37536,29 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 28949,49 грн., заборгованість про процентам за користування кредитом - 5932,36 грн., заборгованість з пені та комісії за користування кредитом - 390,81 грн., 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1763,63 грн. - штраф (процентна складова) (а/с 8-10). Так, частиною першою, другою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Таким чином, з аналізу вищевказаних норм слідує, що безпосередньо кредитний договір повинен містити відомості про проценту ставку, строк та умови повернення кредиту, відповідальність сторін за неналежне виконання взятих на себе зобов`язань, натомість підписана відповідачем заява-анкету таких відомостей не містить. При цьому, враховуючи правову позицію сформовану Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 (справа № 342/180/17), в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (14.07.2006 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом ( 16.07.2014 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Отже, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Заява-анкета позичальника не містить положень щодо розміру процентів, неустойки, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Таким чином, за відсутності належних та допустимих доказів погодження умов договору, ПАТ «КБ «Приватбанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів Європейський суд з прав людини у справі «Кобець проти України» зазначав, що відповідно до прецедентної практики при оцінці доказів суд керується критерієм «поза розумним сумнівом» та доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і взаємоузгоджених. Разом з тим, суд позбавлений можливості встановити поза розумним сумнівом розмір фактично отриманих відповідачем коштів на підставі підписаною нею 14.07.2006 року заяви, оскільки відповідно до вказаної заяви розмір кредитного ліміту становить 2500 грн. та із наданого позивачем розрахунку заборгованості, виписки по рахунку не зрозуміло яка саме безпосередньо сума була остаточно надана відповідачу в якості тіла кредиту, з огляду на те, що позивач вказує на неодноразове збільшення кредитного ліміту та на те, що відповідачем частково здійснювалось повернення коштів банку, у зв`язку з чим поза розумним сумнівом не представляється можливими встановити розмір фактично отриманих та повернутих коштів і різницю між ними для з`ясування існування у [PERSON] заборгованості перед позивачем. За змістом ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, в задоволенні позову слід відмовити з підстав його недоведеності належними і допустимими доказами. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed