Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

У липні 2015 р. публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (надалі - ПАТ «Родовід Банк») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 37 201,30 доларів США та 12 730 928,19 грн. На обґрунтування вимог позивач послався на такі обставини. На підставі кредитного договору від 24 січня 2008 р. № 33/АА-034.08.2 банк надав позичальнику [PERSON] відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 38 393 доларів США. За умовами договору позичальник зобов'язався щомісячно, до 10 числа кожного календарного місяця, погашати заборгованість рівними частинами, по 457,06 доларів США, сплачувати нараховані проценти та повернути одержані кредити не пізніше 24 січня 2015 р. Проте [PERSON] прийняті на себе зобов'язання не виконав, що обумовило виникнення заборгованості, яка включає прострочену заборгованість за кредитом в сумі 25 526,84 доларів США, прострочену заборгованість за процентами в сумі 11 674,46 доларів США, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в сумі 8 459 549,19 грн., пеню за несвоєчасне погашення процентів в сумі 4 206 342,33 грн., три проценти річних від суми простроченого кредиту в розмірі 43 437,87 грн. та три проценти річних від суми прострочених процентів в розмірі 21 598,80 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала заперечивши доводи відповідача про пропуск позивачем позовної давності за частиною вимог по тілу кредиту та процентах. Вказала, що протягом 2013-2014 р. відповідач вносив грошові кошти на погашення заборгованості, що свідчить про визнання ним боргу і має наслідком переривання перебігу позовної давності. Платежі, здійснені відповідачем в період 2013-2014 років, були враховані банком на погашення простроченої заборгованості за процентами з дотриманням умов п. 3.8. кредитного договору, а три проценти річних нараховано банком на підставі ст. 625 ЦК України у відповідності з роз'ясненнями постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012. За міркуванням представника позивача надані відповідачем розрахунки не ґрунтуються на договорі, оскільки щомісячний платіж в розмірі 457,06 доларів США діє лише за умови своєчасного виконання позичальником грошових зобов'язань. У випадку порушення позичальником строків повернення кредиту та сплати процентів нараховується пеня, а отже наступне внесення коштів має здійснюватися у більшій сумі, яка повинна включати прострочену і поточну заборгованість та пеню. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] визнали позов в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту в сумі 13 711,80 доларів США, по процентах в сумі 5 005,76 доларів США та по пені в сумі 88 730,31 доларів США, подавши заяву про застосування строків позовної давності. Представник відповідача просив застосувати трирічний строк позовної давності до частини вимог про стягнення тіла кредиту та процентів, заборгованість за якими виникла більше ніж за три роки до подачі позову, та річний строк за вимогами про стягнення пені. Послався на правову позицію Верховного Суду України, відповідно до якої позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 22 липня 2015 р., заборгованість за основним зобов'язанням та процентами повинна стягуватись починаючи з липня 2012 р., а за пенею - з липня 2014 р. В період з 28 серпня 2013 р. до 1 жовтня 2014 р. відповідач сплатив на погашення кредиту 3190 доларів США, які повинні бути враховані у зменшення суми стягнення. Враховуючи, що кредитним договором передбачена сплата процентів в розмірі 12,5% річних, а відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України три проценти річних від суми боргу стягується, якщо інший процент не встановлено договором або законом, вважав вимогу про стягнення трьох процентів річних безпідставною. Відповідач також просив застосувати положення ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшити суму пені до 1% від розміру заборгованості до тілу кредиту та процентах. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Зі статуту ПАТ «Родовід Банк» вбачається, що він є правонаступником усіх прав і зобов'язань відкритого акціонерного товариства «Родовід Банк» (а.с. 23-26). 24 січня 2008 р. між відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» (банком) та [PERSON] (позичальником) укладено кредитний договір № 33/АА-034.08.2, предметом якого є відкриття банком позичальнику відновлювальної кредитної лінії на загальну суму 38 393 доларів США зі строком кредитування до 24 січня 2015 р.(а.с. 7-15) Цільовим призначенням кредиту є купівля позичальником автомобіля та сплата страхових платежів. Згідно з умовами, визначеними у пункті 1.5. кредитного договору, за користування кредитними коштами позичальник сплачує банку проценти за процентною ставкою 12,5% річних. Відповідно до пунктів 3.1., 3.3. договору позичальник зобов'язався щомісячно, до 10 числа, погашати кредит та сплачувати нараховані проценти рівними частинами - по 457,06 доларів США, шляхом внесення коштів готівкою чи перерахування зі свого поточного рахунку. Сторони договору погодили, що за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів позичальник сплачує пеню в розмірі 1,6% від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення (п. 3.9. договору). Позивач свої зобов'язання виконав, надавши відповідачу кредит у визначеному договором розмірі, що підтверджується заявою про видачу готівки № 1691_22 від 24.01.2008 (а.с. 16) і не оспорюється відповідачем. Судом встановлено, що до червня 2010 р. відповідач в цілому виконував зобов'язання за кредитним договором, хоча і допускав порушення строків щомісячних платежів. У липні 2010 р. [PERSON] припинив виконувати зобов'язання за кредитним договором і до липня 2013 р. жодних сум на погашення кредиту та процентів від нього не надходило. В подальшому, в період з 28 серпня 2013 р. по 1 жовтня 2014 р., [PERSON] на виконання зобов'язань за кредитним договором вніс 12 платежів на загальну суму 3190 доларів США. З листопада 2014 р. будь-які сплати за кредитним договором [PERSON] взагалі припинив. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, яка на підставі положень ч. 2 ст. 1054 ЦК України застосовується до відносин за кредитним договором, позичальник зобов'язаний повернути кредитодавцеві кредит у строк та в порядку, що встановлені договором. За загальними правилами, встановленими статтями 526, 530, 611, 629 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу та у встановлений строк, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а договір є обов'язковим для виконання сторонами. Підсумовуючи викладене та враховуючи, що позичальник [PERSON] у встановлені договором строки не повернув кредит і не сплатив проценти за користування кредитними коштами, суд дійшов висновку про наявність підстав для примусового стягнення заборгованості за кредитним договором. На підтвердження розміру позовних вимог позивач надав розрахунок, відповідно до якого загальний розмір заборгованості позичальника [PERSON] станом 8 червня 2015 р. складає 37 201,30 доларів США та 12730928,19 грн., що включає: прострочену заборгованість за кредитом в сумі 25 526,84 доларів США; прострочену заборгованість за процентами в сумі 11 674,46 доларів США; пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в сумі 8 459 549,19 грн.; пеню за несвоєчасне погашення процентів в сумі 4 206 342,33 грн.; три проценти річних від суми простроченого кредиту в розмірі 43 437,87 грн.; три проценти річних від суми прострочених процентів в розмірі 21 598,80 грн. (а.с. 17-20). Відповідач оспорює суму боргу посилаючись на сплив строків позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості по тілу кредиту і процентах, яка виникла до липня 2012 р., проте ці доводи суд вважає необґрунтованими з таких підстав. Ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а ст. 257 цього Кодексу встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За змістом частини 2 статті 1050 ЦК України пред'явлення вимоги про дострокове повернення кредиту та сплати процентів у випадку порушення зобов'язання кредиту, який надавався на умовах розстрочення платежу, є правом, а не обов'язком банку. Оскільки укладений з [PERSON] кредитний договір діяв до 24 січня 2015 р., немає підстав вважати, що перебіг строку позовної давності про стягнення заборгованості за кредитним договором розпочався з липня 2010 р. За положеннями ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Підтвердженням переривання строку позовної давності у цих правовідносинах є та обставина, що в період з серпня 2013 р. по жовтень 2014 р., тобто ще до закінчення терміну дії договору, [PERSON] вносив на погашення заборгованості певні суми, а відтак визнавав свій борг. Ці суми були зараховані банком на погашення простроченої заборгованості за процентами відповідно до порядку, визначеного в п. 3.8. кредитного договору. Окрім того суд враховує, що відповідно до підписаного відповідачем Додатку № 1 до кредитного договору, який містить детальний розпис сукупної вартості кредиту та графік погашення кредиту, цей додаток дійсний лише у разі своєчасного виконання грошових зобов'язань позичальника за кредитним договором. З урахуванням наведеного суд вважає, що зазначені фактичні обставини не є подібними до обставин, яким Верховний Суд України надав оцінку в постановах від 26 листопада 2013 р. (№ 6-11цс13), 19 березня 2014 р. (№ 6-20цс14), 18 червня 2014 р. (№ 6-61цс14) та 3 червня 2015 р. (№ 6-31цс15). Відтак підстав для застосування позовної давності до частини вимог про стягнення простроченої заборгованості по тілу кредиту та процентах суд не вбачає, а тому відкидає наданий відповідачем розрахунок заборгованості (а.с. 72-75) як необґрунтований. Вимоги ж ПАТ «Родовід Банк» про стягнення простроченої заборгованості по тілу кредиту та процентах в загальній сумі 37 201,30 доларів США, що з урахуванням курсу Національного банку України (2102,5806 грн. за 100 доларів США) еквівалентно 782 187,32 грн., суд вважає доведеними і задовольняє їх. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Отже з огляду на це положення закону та заяву відповідача про застосування позовної давності, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача щодо стягнення пені, нарахованої лише за період з 08.06.2014 по 08.06.2015, що в загальній сумі становить 4 776 315,87 грн. Однак враховуючи, що розмір пені значно перевищує розмір заборгованості по кредиту та процентах, та беручи до уваги майновий стан відповідача, який суттєво погіршився через економічну кризу в Україні та значний ріст курсу долара США в порівнянні з курсом, який існував на момент одержання кредиту, суд на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України вважає за можливе зменшити розмір пені до ? частини загальної суми заборгованості по кредиту та процентах, що становить 391 093,66 грн. На думку суду такий розмір пені буде відповідати вимогам співмірності, розумності та справедливості. За приписами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу…, а також три проценти річних від простроченої суми. Згідно роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, даних у п. 18 постанови Пленуму № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» три проценти річних, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, є компенсацією, яку отримує кредитор від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Ці кошти нараховуються незалежно від сплати особою неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. З урахуванням того, що проценти, передбачені статтями 1054 та 625 ЦК України, мають різну правову природу, суд відкидає доводи відповідача щодо неправомірності вимог щодо стягнення трьох процентів річних і вважає обґрунтованими вимоги ПАТ «Родовід Банк» про стягнення з [PERSON] трьох процентів річних від суми простроченого тіла кредиту в розмірі 43 437,87 грн. та трьох процентів річних від суми прострочених процентів в розмірі 21 598,80 грн. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, суд на підставі положень ст. 88 ЦПК України присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 3654 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial