Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON], приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON], приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON], приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Позивач в своїх позовних вимогах і представники в судових засіданнях посилались на те, що [PERSON] є власником 10/12 часток квартири № 14 в будинку № 8 на ж/м Сокіл у м. Дніпропетровську. ? частки належить позивачу на підставі свідоцтва про право на житло, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради 27.06.2006 року. Право власності на 4/12 частки квартири [PERSON] набув на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.11.2016 року № 201/4075/14. Вказаним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська встановлено, що позивач є власником 10/12 часток спірної квартири. За таких обставин, [PERSON] вважав за необхідне з метою відновлення порушених прав у повному обсязі витребувати 10/12 часток квартири у кінцевого, на його думку, володільця квартири [PERSON] Під час підготовки розгляду справи позивачу стало відомо, що [PERSON] 31.03.2017 року продала спірну квартиру відповідачу [PERSON] Тобто, [PERSON], як володіючий невласник, вчинила правочин відчуження неналежної їй квартири з [PERSON] Остання є зареєстрованою в спірній квартирі. При цьому, право власності [PERSON] на 10/12 часток спірної квартири не припинялось, оскільки позивач, в порядку, передбаченому законодавством, не проявляв свою волю до їх розпорядження, та не укладав будь яких угод відчуження. Тобто, вбачається, що належні позивачу на праві власності 10/12 часток вибули з його володіння без його волі, оскільки жодних угод цивільно правового характеру особисто не вчиняв та не уповноважував у встановленому законом порядку будь яких інших осіб на вчинення таких правочинів щодо цього майна. Тому, посилаючись на норми чинного законодавства, просив суд витребувати 10/12 часток квартири № 14 в будинку № 8 на ж/м Сокіл в м. Дніпрі з чужого незаконного володіння [PERSON] та передати їх власнику [PERSON]. Також просив стягнути з відповідача судові витрати. 24 жовтня 2017 року головуючим суддею Антонюком О.А. у справі було заявлено самовідвід та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи, останню було передано судді Федоріщеву С.С. Ухвалою від 25 жовтня 2017 року цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] і приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння була прийнята до провадження судді Федоріщева С.С. 23 жовтня 2017 року представником [PERSON] адвокатом [PERSON] подано зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на квартиру як добросовісного набувача, яку ухвалою судді Федоріщева С.С. від 01.12.2017 року прийнято до провадження та обєднано з первісним позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] і приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Так позивач за зустрічним позовом [PERSON] зазначила, що 31.03.2017 року нею у [PERSON], яка діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені власника [PERSON], була придбана квартира № 14 в будинку № 8 на ж/м Сокіл у м. Дніпро. Посилаючись на норми чинного законодавства, зазначила, що вона є власником квартири. Разом з тим зазначила, що позивач за первісним позовом [PERSON] не оспорює правомірності укладення угоди купівлі продажу спірної квартири, чим визнає правомірність набутого позивачем за зустрічним позовом права власності на набуте [PERSON] оплатно нерухоме майно. Вважає, що право власності на спірне нерухоме майно є непорушним, при наявності чинного договору купівлі продажу, який має статус презумпції правомірності договору, а сама позивач за зустрічним позовом є добросовісним набувачем. З огляду на посилання на чинне законодавство, [PERSON] просила визнати її добросовісним набувачем квартири № 14 у будинку № 8 на ж/м Сокіл в м. Дніпро, визнати право власності на вказану квартиру та стягнути з [PERSON] судовий збір. У судове засідання зявились представники позивача за первісним позовом [PERSON] [PERSON] та [PERSON], у судовому засіданні первісну позовну заяву підтримали, просили позов задовольнити у задоволенні зустрічного позову просили відмовити. У судове засідання зявився представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] [PERSON], зустрічні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у задоволенні первісного позову просив відмовити в повному обсязі. Третя особа за первісним позовом приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявилась про час та дату судового розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, надала суду заяву, зареєстровану 16.11.2017 року, у якій просила провести судове засідання без її участі. У судове засідання третя особа за первісним позовом приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] не зявилась, про час та дату судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Через канцелярію суду надала заяву, зареєстровану 01.02.2018 року, у якій зазначила про розгляд справи за її відсутності. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявилась, про час та дату судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявилась, про час та дату судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Третя особа за зустрічним позовом [PERSON] у судове засідання не зявилась, про час та дату судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Вислухавши пояснення представників позивача за первісним позовом та представника позивача за зустрічним позовом, зясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа\~ має\~ право в порядку,\~ встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється\~ на\~\~ всі правовідносини, що виникають у державі. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 27.06.2006 року, право власності на квартиру № 14 у будинку № 8 на ж/м Сокіл у м. Дніпропетровську належить [PERSON] та [PERSON]. Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно із ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Тобто, позивачу [PERSON] належить ? частка вказаної раніше квартири. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.11.2016 року № 201/4075/14 визнано за [PERSON] право власності на 4/12 частки квартири № 14 будинку № 8 на ж/м Сокіл м. Дніпропетровська в порядку спадкування за законом після смерті тітки [PERSON], що померла 19 січня 2013 року, яка (квартира) складається з коридору, двох кімнат, кухні, вбиральні, лоджії і балкона, загальною житловою площею 27.3 кв. м., загальною площею 49.3 кв. м. Відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, [PERSON] є власником 10/12 часток квартири № 14 будинку № 8 на ж/м Сокіл у м. Дніпрі. Згідно із ст.ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Як зазначає позивач за первісним позовом [PERSON] належні йому 10/12 часток квартири № 14 будинку № 8 на ж/м Сокіл у м. Дніпрі вибули з його володіння без його волі, оскільки [PERSON] щодо цих часток не укладав будь яких цивільно правових особисто та не уповноважував у встановленому законодавством порядку будь яких інших осіб на вчинення таких правочинів щодо цього майна. Проте, вказану квартиру було продано громадянкою [PERSON] на підставі довіреності, виданої, нібито, власниками квартири [PERSON] та [PERSON] Вказана обставина встановлена рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.11.2016 року № 201/4075/14, де зазначено, що довіреностей на імя [PERSON] від імені [PERSON] та від імені [PERSON]. Згідно першої довіреності вбачається, що вона нібито видана 20 червня 2013 року особисто [PERSON], ІПН 13310004444, в приміщенні Генерального консульства України в м. Мюнхен, Німеччина, на імя [PERSON] на представлення її інтересів, зокрема продаж частини квартири № 14 в будинку № 8 ж/м Сокіл в м. Дніпропетровську. Довіреність посвідчена 20 червня 2013 року консулом Генерального консульства України в м. Мюнхені - Німеччина, номер в реєстрі 1187/2013. В довіреності зазначено, що вона підписана [PERSON] у присутності консула. Але такого не могло бути. Під час оформлення довіреностей 20 червня 2013 року на імя [PERSON] від імені [PERSON] та [PERSON] [PERSON] не могла її підписувати фізично, оскільки на цей час вона вже не була живою, бо померла значно раніше 19 січня 2013 року. Крім того, відповідно до відповіді Міністерства закордонних справ України від 30 травня 2014 року за результатами перевірки встановлено, що довіреність громадянки [PERSON] від 20 червня 2013 року за № 1187/2013 та довіреність громадянина [PERSON] від 20 червня 2013 року за № 1186/2013 в Генеральному консульстві України в Мюнхені не посвідчувалися. Також зазначені реєстраційні номери довіреностей не відповідають встановленому в установі порядку реєстрації довіреностей. Також, в підробленій довіреності від імені [PERSON] на [PERSON] зазначені неправильні паспортні дані [PERSON] - серія паспорту АН № 065325, який нібито виданий Індустріальним РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 23 жовтня 2002 року. В дійсності ж, паспорт [PERSON] має інші серію, номер та дату видачі - серія АЕ № 351243 та виданий він Індустріальним РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, але іншого дня 02 серпня 1996 року. А це свідчить про те, що спірний договір купівлі-продажу від 17 вересня 2013 року укладено особою, яка не мала право відчужувати спірне майно. Пунктом 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014\~ № 5 Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав розяснено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). У зв'язку з цим, власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014\~ № 5 Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав зазначено, що відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Таким чином, суд доходить до висновку, що позивач вірно обрав спосіб судового захисту про витребування майна з чужого незаконного володіння. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, не заборонених законом, а згідно ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Згідно до положень ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У статті 388 ЦК України зазначено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом. З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог за первісним позовом з огляду на таке. 17 вересня 2013 року був укладений перший договір-купівлі продажу спірної квартири. договір купівлі-продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] 17 вересня 2013 року, номер в реєстрі 4751, який на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська № 201/4075/14 від 11.11.2016 року визнаний недійсним, та відповідно усі правочини, які були вчинено в подальшому є неправомірними. Як зазначено в рішенні апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.05.2017 року власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного суду України у справі № 6-140цс14 від 17 грудня 2014 року, яка в силу\~ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування судами усіх інстанцій. Норма ст. 360-7 ЦПК України (в редакції до 15.12.2017 року) закріплена в положеннях ст. 417 ЦПК України чинної редакції. 31.03.2017 року між [PERSON], яка діяла на підставі довіреності, виданої [PERSON], та [PERSON] /позивачем за зустрічним позовом/ був укладений договір купівлі продажу квартири № 14 будинку № 8 на ж/м Сокіл у м. Дніпрі, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] в реєстрі за № 386. Разом з тим, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вбачається, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за позивачем за зустрічним позовом [PERSON] за реєстровим № 159199712101. Вказана обставина підтверджується довідкою із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копія якої наявна в матеріалах справи. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що первісний позов підлягає задоволенню в повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити в повному обсязі виходячи з наступного. Квартира не передавалась позивачем за первісним позовом за договором, що свідчило б про втрату володіння цим майном із власної волі, а була незаконно та неправомірно продана. Відповідно і набуття права на квартиру позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не є правомірним та законним. Остання не набула права власності на квартиру, а її власником у розмірі 10/12 частки є позивач і таке майно неправомірно та незаконно вибуло з володіння [PERSON], не з його волі, а тому, на підставі ст.ст. 330, 388 ЦК України, він має право витребувати це майно від [PERSON], як добросовісного набувача. У відповідності до ст. 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Позивач за первісним позовом має право витребувати із незаконного володіння позивача за зустрічним позовом [PERSON] 10/12 часток квартири, оскільки відсутня сукупна наявність всіх трьох умов, а саме умова про те, що власник має втратити володіння цим майном із власної волі, тобто майно має бути передане власником за договором іншій особі, яка б продала його добросовісному набувачеві. Така умова, як одна із підстав для витребування речі з незаконного володіння добросовісного набувача, міститься і в ст. 388 ЦК України. Таким чином, на підставі ст.ст. 330, 388 ЦК України, які регулюють речовий спосіб захисту права на майно та є спеціальним по відношенню до інших способів захисту цивільних прав, позивач має право предявити віндикаційний позов добросовісному набувачеві про витребування з його незаконного володіння майна, яке вибуло з володіння позивача не з його волі, не заявляючи при цьому будь-яких інших додаткових вимог. Вказані вище висновки обґрунтовані саме тим, що спеціальне положення ст. 330 ЦК України встановлює умови, які перешкоджають набуттю права власності добросовісним набувачем на майно, за наявності яких воно може бути витребуване власником, зокрема у тому випадку, якщо майно вибуло з володіння власника поза його волею. Стосовно заяви представника позивача за зустрічним позовом [PERSON] [PERSON] про застосування строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа № 201/4075/14 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] і [PERSON], треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] і Сьома Дніпропетровська державна нотаріальна контора про встановлення факту родинних відносин, визнання недійсним односторонніх правочинів, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності в порядку спадкування за законом і витребування майна з чужого незаконного володіння, за результатами розгляду якої позовні вимоги [PERSON] задоволено в повному обсязі рішенням від 11.11.2016 року. Проте, при ухваленні рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.05.2017 року [PERSON] було відмовлено у задоволенні позовних вимог про витребування 10/12 часток спірної квартири з володіння [PERSON] Підставою скасування рішення в цій частні стало те, що остання не є власником 10/12 частин квартири, оскільки на підставі договору купівлі продажу від 31.03.2017 року право власності перейшло до [PERSON] Таким чином, суд вважає, що позивач не пропустив строк позовної давності, а тому критично ставиться до заяви представника позивача за зустрічним позовом [PERSON] [PERSON] та не зважає на вказану заяву. Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом 07 липня 2017 року, про що свідчить вхідний штамп канцелярії суду на позовній заяві. Щодо зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на квартиру як добросовісного набувача. Як було встановлено раніше судом, 31.03.2017 року між [PERSON], яка діяла на підставі довіреності, виданої [PERSON], та [PERSON] /позивачем за зустрічним позовом/ був укладений договір купівлі продажу квартири № 14 будинку № 8 на ж/м Сокіл у м. Дніпрі, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] в реєстрі за № 386. Разом з тим, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вбачається, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за позивачем за зустрічним позовом [PERSON] за реєстровим № 159199712101. Згідно із ст.ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Таким чином, права позивача за зустрічним позовом [PERSON] жодним чином не порушено, право власності зареєстровано за [PERSON] за реєстровим № 159199712101. Вказана обставина підтверджується довідкою із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копія якої наявна в матеріалах справи. Суду не надано доказів зворотного. Оскільки рішенням суду встановлено у цивільній справі № 201/4075/14, що перший договір купівлі-продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] 17 вересня 2013 року, номер в реєстрі 4751 визнаний недійсним, та відповідно усі правочини, які були вчинено в подальшому є неправомірними, зокрема і договір купівлі продажу від 31.03.2017 року між [PERSON], яка діяла на підставі довіреності, виданої [PERSON], та [PERSON] Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Тому суд доходить до висновку, що у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача за первісним позовом [PERSON] задоволено в повному обсязі, а позивачу за зустрічним позовом [PERSON] відмовлено в повному обсязі у задоволенні позову, то на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений ним судовий збір у розмірі 1\~506, 13 грн., сплату якого підтверджено наявною в матеріалах справи квитанцією. Судові витрати у справі, понесені позивачем за зустрічним позовом залишити за [PERSON] Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. На підставі викладеного,

Outcome: approved