Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

У листопаді 2017р. [PERSON] звернувся до суду з позовом, уточненим у подальшому до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Пята одеська державна нотаріальна контора, посилаючись на те, що 05 грудня 1990 року померла його мати [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді 11/100 частин домоволодіння, що розташоване по вул. Середня,50 в м. Одесі, яке належала померлій на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого 13 вересня 1979 року Жилкомунвідділом Виконкому Іллічівської ради депутатів трудящихся м. Одеси, та зареєстрованого 17 вересня 1979 року в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації у книзі №192, за реєстровим номером 1514. При житті [PERSON] заповіту не складала. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] були: [PERSON], чоловік померлої та він, [PERSON], рідний син померлої, які прийняли спадщину, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном, оскільки на день смерті померлої проживали разом з нею та були зареєстровані у домоволодінні, що розташоване по вул. Середня,50 в м. Одесі. Зазначав, що після смерті матері, він не звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, через незнання законодавства та вважав, що це можливо зробити пізніше. Вказував, що 25 червня 2016 року помер його батько [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на частину домоволодіння, що розташоване по вул. Середня,50 в м. Одесі. Позивач зазначав, що після смерті батька він звернувся до державного нотаріуса Пятої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом, але останнім йому було відмовлено у оформленні спадщини, у звязку з наявністю заповіту, оформленого батьком при житті на імя відповідачки, про який йому не було відомо та запропоновано звернутися до суду за захистом своїх прав. Крім того, державним нотаріусом також було повідомлено, що його батько [PERSON], після смерті дружини [PERSON] приховав наявність іншого спадкоємця та оформив на своє імя право власності на все спадкове майно, а саме на 11/100 частин домоволодіння, що розташоване по вул. Середня,50 в м. Одесі. Посилаючись на те, що він є власником 11/200 частин домоволодіння, що розташоване по вул. Середня,50 в м. Одесі, оскільки фактично прийняв спадщину після смерті матері, позивач просив суд визнати заповіт №2-1275 від 18 листопада 2005 р., частково недійсним; визнати його частку, як спадкоємця за законом у спадковому майні померлого батька; визнати свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене Пятою одеською державною нотаріальною конторою 09 листопада 2005 року, за реєстровим №2-1197, згідно якого [PERSON] належало на праві власності 11/100 частин домоволодіння з надвірними спорудами, яке знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Середня,50, частково недійсним, в 1/2 його частині; визнати за ним у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла 05 грудня 1990р. право власності на 11/200 частин домоволодіння з надвірними спорудами, яке знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Середня,50, та складається в цілому з чотирьох черепашникових житлових будинків, зазначених на плані під літ. «А», «Б», «В», «Г», загальною площею 339,7 кв.м., у тому числі житловою 205,7 кв.м., та надвірних споруд, зазначених на плані під літ. «Д», «Е»,»Ж», «Л», «И», «З» - сараї, «К» - вбиральні, «М» - душ, №1 огорожа, 1- мостіння, розташованих на земельній ділянці 697 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні. Позивач та його представник, діючий за дорученням від 23 лютого 2017 року в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі (а.с.105). Відповідачка та її представник, діючий за довіреністю від 13 червня 2016 року в судове засідання позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити в їх задоволенні, та застосувати строк позовної давності до позовних вимог позивача (а.с.41). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Пятої одеської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив, надав заяву про слухання справи у його відсутність (а.с.72). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Цивільного кодексу УРСР 1963 року, розділами 1 та 3 Цивільного кодексу України в редакції 2003року, так як відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, його положення застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності, а також регулюються розділом третім главою 84 книги шостої ЦК України. Тому при ухваленні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Встановлено, що батьками позивача [PERSON] були [PERSON] та [PERSON], які перебували у шлюбі, зареєстрованому 16 грудня 1958року Іллічівським рай бюро ЗАГС м. Одеса, що підтверджується свідоцтвом про народження та свідоцтвом про шлюб (а.с.8,75 звор.). З матеріалів справи вбачається, що 05 грудня 1990р. мати позивача [PERSON], померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.74 звор.). З матеріалів спадкової справи вбачається, що [PERSON] проживала та була постійно зареєстрована по вул. Середня (колишня Осіпенко),50, кв.3 в м. Одесі (а.с.76). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді 11/100 частин домоволодіння, що розташоване по вул. Середня,50 в м.Одесі, яка належала померлій на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого 13 вересня 1979р. Жилкомунвідділом Виконкому Іллічівської ради депутатів трудящихся м.Одеси, та зареєстрованого 17 вересня 1979р. в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації у книзі №192, за реєстровим номером 1514 (а.с.77,79). Оскільки при житті [PERSON] заповіту не склала, то спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] за законом, були: [PERSON], чоловік померлої та [PERSON], рідний син померлої, позивач у справі, які прийняли спадщину, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном, оскільки на день смерті померлої проживали разом з нею та були зареєстровані у домоволодінні, що розташоване по вул. Середня,50 в м. Одесі. Судом встановлено, що позивач з 13 лютого 1980 року зареєстрований та проживає за адресою: [INFO], що підтверджується довідкою про склад сімї та реєстрації та домовою книгою (а.с.10, 93 звор.,173-179). Отже, позивач прийняв спадщину після смерті [PERSON], оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. З матеріалів справи вбачається, що позивач після смерті матері не звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, оскільки фактично вступив в управління спадковим майном, так як проживав та був зареєстрований в цьому будинку та вважав, що це можливо зробити пізніше. З матеріалів спадкової справи вбачається, що 02 грудня 1992року батько позивача [PERSON] звернувся до Пятої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом, а саме на грошовий вклад з відсотками в розмірі 4040,00 руб. При цьому, в заяві зазначив, що інших спадкоємців немає (а.с.74). 02 грудня 1992року держаним нотаріусом Пятої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на грошовий вклад з відсотками в розмірі 4040,00 руб. (а.с.76 звор.). Встановлено, що 09 листопада 2005року [PERSON] звернувся до Пятої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом, а саме на 11/100 частин домоволодіння по вул. Середня (колишня Осипенко), 50 в м. Одесі. При цьому, в заяві також зазначив, що інших спадкоємців немає (а.с.74). 09 листопада 2005 року держаним нотаріусом Пятої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на 11/100 частин домоволодіння з надвірними спорудами, що розташоване по вул. Середня,50 в м.Одесі, яка належала померлій на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого 13 вересня 1979р. Жилкомунвідділом Виконкому Іллічівської ради депутатів трудящихся м.Одеси та зареєстрованого 17 вересня 1979р. в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації у книзі №192, за реєстровим номером 1514 та зареєстрованого 17 вересня 1979р. в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації у книзі №192, за реєстровим номером 1514 (а.с.85). 22 вересня 2005 року право власності [PERSON] на 11/100 частин домоволодіння з надвірними спорудами, що розташоване по вул. Середня,50 в м.Одесі було зареєстроване в КП «БТІ» Одеської міської ради, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.82 звор., 100 звор.). Як було встановлено в судовому засіданні, [PERSON], не повідомляв позивача щодо оформлення спадщини на своє імя. 25 червня 2016 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 92). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді 11/100 частин домоволодіння по вул. Середня, 50 в м. Одесі, яка належала померлому на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 листопада 2005 року (а.с. 101). Судом встановлено, що 18 листопада 2005року [PERSON] оформив заповіт, якім все своє майно заповідав [PERSON], відповідачу у справі (а.с.96 звор.). 19 липня 2016 року вважав себе спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON], позивач звернувся до Пятої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (а.с.89). 26 жовтня 2016 року відповідачка звернулася до Пятої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом (а.с.97). Листом державного нотаріуса Пятої одеської державної нотаріальної контори від 25 жовтня 2016 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку з тим, що померлий при житті оформив заповіт, якім все своє майно заповідав відповідачці та рекомендовано звернутися до суду (а.с.103 звор.). Суд вважає, що відповідно до вимог ст.ст. 548, 549ЦК УРСР 1963р., який діяв на час відкриття спадщини, позивач прийняв спадщину після смерті [PERSON], оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, а саме 11/200 частиною спірного домоволодіння та іншим майном, оскільки на день смерті матері проживав разом з нею за адресою: м. Одеса, вул. Середня,50, та був там постійно зареєстрований. Факт того, що домоволодіння по вул. Середня,50 в м. Одесі належало на праві власності [PERSON] підтверджується правовстановлюючими документами на домоволодіння, а також заявою [PERSON] про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с.77 звор.). Оскільки на день смерті [PERSON] разом з нею проживали позивач та [PERSON], то останні прийняли спадщину в рівних частках з часу відкриття спадщини. Таким чином, позивачу після смерті [PERSON] належить на праві власності у порядку спадкування за законом 11/200 частин спірного домоволодіння з моменту відкриття спадщини. Судом встановлено, що позивач на теперішній час також проживає та зареєстрований в домоволодінні, що розташоване по вул. Середня,50 в м. Одесі. Вказані обставини свідчать про те, що з моменту смерті [PERSON], позивач користувався та розпоряджався спадковим майном, фактично своєю власністю, тому за думкою суду підстави для застосування строку позовної давності до вказаних правовідносин відсутні. Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. До вимог, повязаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність. Як було встановлено в судовому засіданні, [PERSON] при оформленні спадщини в державній нотаріальній конторі не повідомив державного нотаріуса про те, що крім нього є і інші спадкоємці, вказавши в своїх заявах про прийняття спадщини, що інших спадкоємців немає. Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину. Згідно ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Із змісту зазначеної статті випливає, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, для прийняття спадщини не повинен вчиняти будь-який правочин. Його бездіяльність (якщо він не заявив про відмову від спадщини впродовж строків, встановлених ст. 1270 ЦК України) є юридичним фактом, що свідчить про прийняття ним спадщини. Отже, спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON], належало на праві власності позивачу та [PERSON] в рівних частках з моменту відкриття спадщини, а саме з дня смерті [PERSON], тобто з 05 грудня 1990р. З матеріалів справи вбачається, що позивач не знав, що його батько [PERSON] оформив на своє імя свідоцтво про право на спадщину за законом на все спадкове майно, яке було успадковане після смерті [PERSON] ним та позивачем у рівних частках. В судовому засіданні було встановлено, що позивач дізнався про порушення свого права власності на ? частину спадкового майна, тільки після смерті [PERSON] при зверненні до нотаріальної контори. Тому, за думкою суду, саме з цього часу почався перебіг позовної давності щодо визнання свідоцтва про право на спадщину від 9 листопада 2005 року, виданого на імя [PERSON], частково недійсним. Частинами 4, 5 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі ст.267 ЦК України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту. При цьому визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права. За таких обставин, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання свідоцтва про право на спадщину від 09 листопада 2005 року частково недійсним та визнання за ним права власності на ? частину спадкового майна є правомірними і обґрунтованими, відповідають способам захисту, визначених ч.2 ст.16 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Спадкове майно, на яке у позивача [PERSON] виникло право власності, вибуло з його володіння не з його волі, а у звязку з неправомірними діями його батька [PERSON] при оформленні спадщини. Тобто, [PERSON] набув право власності на все спадкове майно у результаті своїх неправомірних дій. Суд вважає, що отримавши свідоцтво про право на спадщину від 09 листопада 2005 року [PERSON] вчинив неправомірні дії, які призвели до припинення права [PERSON] на частину спадкового майна, та виникнення права на майно відповідачки. За таких обставин, суд вважає що між сторонами на підставі зазначених вище правочинів виникли зобовязальні відносини, отже належним способом захисту, є зобовязальний - визнання свідоцтва про право на спадщину від 09 листопада 2005 року частково недійсним. Саме до цього зводяться розяснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких необхідно для чинності правочину. Тобто правочин є недійсним, якщо він укладений із порушенням вимог закону. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно п.5 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Виходячи з розяснень п.10 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. вказівка в ч.3 ст.215 ЦК України на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, але і за позовом іншої заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану. За таких обставин, суд вважає, що позивач, як співвласник спадкового майна, яке він отримав після смерті своєї матері, має право на визнання за собою права власності на це майно та має право просити суд визнати вищевказаний правочин, а саме свідоцтво про право на спадщину від 09 листопада 2005року, частково недійсним. Оскільки [PERSON], як спадкоємець першої черги прийняв спадщину після смерті [PERSON], то суд вважає, що у нього виникло право власності на 1/2 частку спадкового майна, а саме на 11/200 частин домоволодіння з надвірними спорудами, яке знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Середня,50, та складається в цілому з чотирьох черепашникових житлових будинків, зазначених на плані під літ. «А», «Б», «В», «Г», загальною площею 339,7 кв.м., у тому числі житловою 205,7 кв.м., та надвірних споруд, зазначених на плані під літ. «Д», «Е»,»Ж»,«Л», «И», «З» - сараї, «К» - вбиральні, «М» - душ, №1 огорожа, 1- мостіння, розташованих на земельній ділянці 697 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні. Суд критично відноситься до пояснень свідка [PERSON] в судовому засіданні стосовно того, що позивач знав про те, що його батько оформив на себе все спадкове майно, оскільки дані пояснення спростовуються матеріалами справи та поясненнями позивача в судовому засіданні. Що стосується позовних вимог позивача щодо визнання заповіту частково недійсним, то суд вважає, що дані вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Це право тісно повязано з особою, а тому вчинення заповіту через представника не допускається. За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту. Загальні вимоги до форми заповіту згідно з нормами ст.1247 ЦК такі: заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст.207 цього Кодексу. Цивільний Кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складення заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Доказів того, що заповіт від 18 листопада 2005 року, яким все своє майно [PERSON] заповідав відповідачки, не відповідає вимогам закону, матеріали справи не містять, а тому підстав для задоволення вказаних вимог немає. Стаття 3 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. З огляду на викладене, суд вважає, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 1000грн. за вимоги майнового характеру, та 551,20грн. за дві вимоги немайнового характеру. Так як позовні вимоги [PERSON] задоволенні частково, то вказані виплати підлягають стягненню з відповідачки пропорційно задоволених вимог.

Outcome: partial