Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в обґрунтування якого зазначила, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 23 березня 2002 року. Ведення спільного господарства та сумісне проживання фактично припинено у жовтні 2020 року. У провадженні Червонозаводського районного суду перебуває справа за № 646/1726/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання щлюбу. За період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства за спільні кошти подружжя 24 вересня 2003 року було придбано квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Квартира купувалась в інтересах сім`ї. В спірній квартирі сторони проживали разом до жовтня 2020 року. На теперішній час добровільно домовитися з відповідачем про поділ спільної квартири позивачу не вдається. Відповідач не визнає її право власності на спільну квартиру, у зв`язку з чим [PERSON] просила суд визнати квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , спільним майном подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У відзиві на позовну заяву [PERSON] , від імені якого діє представник [PERSON] , проти позовних вимог заперечував, з тих підстав, що спірна квартира була придбана в період шлюбу, однак за грошові кошти, які належали родині відповідача, а тому не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначив, що 24 вересня 2003 року його мати [PERSON] , брат [PERSON] та сестра [PERSON] продали належну їм на праві власності квартиру за адресою: [ADDRESS] , з метою отримання коштів для придбання окремих квартир для членів сім`ї. Мати на виручені кошти від продажу частки своєї квартири вирішила купити йому окрему квартиру. Цього ж дня, 24 вересня 2003 року мати придбала відповідачу квартиру за адресою: [ADDRESS] , право власності на вказану квартиру зареєстровала на нього. Позивачкою будь-які кошти на придбання спірної квартири не надавалися. Ухвалою суду від 02 серпня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. З метою виконання вимог, передбачених ч. 1 ст. 189 ЦПК України, призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою суду від 02 листопада 2021 року задоволено клопотання відповідача про виклик свідків, закрито підготовче судове провадження та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив відмовити. Заслухавши представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та заслухавши свідків, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке. Судом встановлено обставини про те, що 23 березня 2002 року [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) у Дзержинському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис №197, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] (а.с. 11). Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 24 вересня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шудріковим І.О., зареєстрованим в реєстрі за № 3336, [PERSON] купив у [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 13). Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності за №266295559 від 18 липня 2021 року право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. Враховуючи, що спірна квартира придбана 24 вересня 2003 року, тобто до набрання чинності СК України, тому застосуванню до спірних правовідносин підлягають положення Кодексу про шлюб та сім`ю України, чинного на момент придбання спірного майна в період шлюбу. Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або у порядку спадкування, згідно з положеннями статті 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном). Аналогічні положення закріплено у пунктах 1, 2 частини першої статті 57 СК України. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Аналогічне положення закону закріплено у статті 70 СК України, на яку посилався суд апеляційної інстанції. Таким чином, розглядаючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання вказаного майна. Відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке є об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути спільною сумісною власності за укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Якщо один із подружжя вклав у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, придбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі статті 25 КпШС України) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (стаття 28 КпШС України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Конструкція норми статті 22 КпШС України, яка узгоджується з нормами статті 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, а один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 18 березня 2019 року у справі № 334/8276/15-ц, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Отже, обов`язок довести ті обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного із подружжя, покладено на останнього. Як на спростування презумпції спільності майна подружжя, [PERSON] посилався на те, що спірна квартира була придбана ним за особисті кошти, які отримані від його матері, яка цього ж дня продала належну їй частку у квартирі [ADDRESS] , тому спірна квартира була придбана за власні кошти матері відповідача, а позивачка [PERSON] жодної фінансової участі у її придбанні не приймала Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами, як це передбачено ст. 81 ЦПК України і є його процесуальним обов`язком, що спірна квартира придбана саме за його особисті кошти. Сам факт продажу квартири, [ADDRESS] , частка в якій належала матері відповідача, в день придбання спірної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , не є безумовною підставою для того, аби вважати, що мати подарувала грошові кошти відповідачу із метою придбання ним особисто житла, а тому не спростовує презумпцію спільності майна подружжя. Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 17 лютого 2021 року у справа № 295/6213/19, від 26 лютого 2020 року у справі № 754/2265/17, від 13 березня 2019 року у справі № 334/9028/15-ц. При цьому суд враховує те, що [PERSON] не була єдиною власницею квартири, яка відчужена 24 вересня 2003 року. Крім неї власниками цієї квартири були [PERSON] та [PERSON] . Доводи відповідача про те, що спірна квартира придбана за кошти, які йому подарувала мати, про що свідчить укладення правочинів в один день, не заслуговує на увагу, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин відповідачем суду не надано, як і не надано доказів того, що відповідач отримав кошти від своєї матері саме для придбання спірної квартири. Крім того, із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 листопада 2021 року вбачається, що 24 вересня 2003 року [PERSON] та [PERSON] уклади договір купівлі-продажу за адресою: [ADDRESS] . В матеріалах справи відсутні докази того, що подружжям укладався договір про визнання спірної квартири приватною власністю [PERSON] . Свідок [PERSON] повідомила, що при укладенні договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] присутньою не була. На запитання суду про те, звідки їй відомо, що саме переданими матір`ю грошовими коштами розраховувався [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу, відповісти не змогла. Свідок [PERSON] повідомила, що вони 24 вересня 2003 року продали 4-кімнатну квартиру та купили дві квартири. Зі слів матері їй відомо, що грошей на придбання квартири позивач не надавала, а квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , придбана за кошти матері. Під час укладення договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] присутньою не була. У даній квартирі сторони проживали разом. Мали стабільний дохід, позивачка працює лікарем. На запитання суду про те, звідки їй відомо, що саме переданими матір`ю грошовими коштами розраховувався [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу, відповіла, що це її висновки. Таким чином, суд не бере до уваги показання даних свідків, оскільки вони ґрунтуються на їх припущеннях, зазначеним особами достеменно невідомо, за які саме кошти (особисті чи подружні) придбано спірну квартиру під час укладення договору купівлі-продажу. Посилання представника відповідача в судовому засіданні на те, що позивачем також не доведено факт придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя є безпідставними, оскільки тягар доказування обставин, що на придбання вказаної квартири в період шлюбу він витратив свої особисті кошти, має покладатись саме на відповідача, оскільки він повинен спростувати презумпцію спільності придбаного у шлюбі майна. Відповідачем не надано та матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти. Отже, [PERSON] належними та допустими доказами доведено факт придбання під час перебування з [PERSON] у шлюбі квартири [ADDRESS] , а відповідачем не доведено беззаперечними доказами факт придбання за час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою спірної квартири за власні кошти, тобто не спростовано належними, достатніми та допустимим доказами, як то передбачено ст. 81 ЦПК України, презумпцію спільності майна, набутого під час шлюбу. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що вказана квартира є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку з вищевикладеним позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем понесено витрати зі сплати судового збору у загальному розмірі 3215,60 грн, що підтверджується квитанцією №577238470 від 26 липня 2021 року на суму 2761,60 грн (судовий збір за подання позовної заяви) та квитанцією №577238527 від 26 липня 2021 року на суму 454 грн (судовий збір за подання заяви про забезпечення позову). У зв`язку з задоволенням позовних вимог у повному обсязі з відповідача на користь позивача, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, підлягають стягненню підтверджені понесені витрати зі сплати судового збору у сумі 3215,60 грн.

Outcome: approved