Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-21 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з цим позовом, посилаючись на те, що 27 червня 2010 року померла [PERSON], яка проживала у [INFO]. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами № 42 по вулиці Залізнична у с. Комаргород Томашпільського району Вінницької області. Позивачка [PERSON] є єдиною спадкоємицею майна [PERSON] за заповітом. За оформленням права на спадкове майно [PERSON] звернулася до державної нотаріальної контори, однак їй відмовили в цьому за відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно, тому вона вимушена звернутися до суду. 13 липня 2015 року позивачка [PERSON] подала до суду заяву про збільшення позовних вимог згідно яких просить суд визнати за нею право власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON], а саме на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами № 42 по вулиці Залізнична у с. Комаргород Томашпільського району Вінницької області та земельну ділянку площею 2,2729 га, як розташована на території [PERSON] сільської ради Томашпільського району (державний акт серії ВН № 013643 виданий Томашпільською РДА 08.04.2003р.) В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, однак представник позивачки за довіреністю [PERSON] направив на адресу суду заяву згідно якої позов підтримує, справу просить розглядати без його участі. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Томашпільського району Вінницької області в судове засідання не зявився, однак надіслав до суду заяву, згідно якої позов визнає, просить справу розглянути за відсутності представника. В зв'язку з відсутністю сторін судове засідання проводиться без повної фіксації судового процесу за допомогою технічних засобів фіксації, відповідно до положень ст. 197 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом установлено, що 27 червня 2010 року у с. Комаргород Томашпільського району Вінницької області померла [PERSON] Після її смерті залишилось спадкове майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами № 42 по вулиці Залізнична у с. Комаргород, Томашпільського району Вінницької області та земельна ділянка сільськогосподарського призначення розміром 2,2729 га розташована на території [PERSON] сільської ради Томашпільського району, посвідчена державним актом серії ВН № 013643 виданий Томашпільською РДА 08.04.2003р. Належність спадкодавиці вищевказаного житлового будинку підтверджується копією договору купівлі - продажу від 15.06.1999 року згідно якого [PERSON] набула права власності на житловий будинок з господарськими будівлями. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] ще за життя склала заповіт згідно якого усе своє майно заповіла [PERSON] позивачці у справі. Даний заповіт не змінений та не скасований. Згідно довідки виконкому [PERSON] сільської ради позивачка [PERSON] є єдиною спадкоємицею майна [PERSON] за заповітом, яка спадщину прийняла. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. За змістом ч. 1-3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Як убачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] зверталася до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак у видачі їй свідоцтва про право на спадщину відмовлено. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно абзацу 3 пункту 23 ПОСТАНОВИ Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, так як [PERSON] єдина спадкоємиця за заповітом, що спадщину після смерті прийняв, відповідно набув прав та обовязків спадкодавця, суд уважає визнати за ним право власності на спадкове майно, оскільки неможливість отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, не може бути перешкодою у набутті права власності на нього. На підставі викладеного,

Outcome: approved