Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

У липні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування за час невиплати заробітної плати після звільнення, який уточнив у серпні 2013 року, посилаючись на те, що він працював у відповідача на посаді електрозварювальника 6-го розряду з 07.11.2012 року до 11.06.2013 року. При працевлаштуванні йому була запропонована заробітна плата 5000 грн. на місяць. За час роботи він неодноразово виїжджав за розпорядженням керівництва підприємства у службові відрядження. За весь час роботи на підприємстві заробітна плата йому нараховувалася, але не виплачувалася. З роботи був звільнений за власним бажанням. При звільненні розрахунок з ним проведено не було. Згідно довідки про заробітну плату від 02 липня 2013 року йому була нарахована заробітна плата з листопада 2012 року по червень 2013 року у розмірі 5421,43 грн. Вважає, що йому нараховувалася заробітна плата нижче встановленого державою мінімального розміру, у той час як середньомісячна заробітна плата по Дніпропетровській області у промисловості складає 4220 грн. на місяць, тобто за весь відпрацьований час йому повинні були виплатити 33760 грн. У звязку із тривалою затримкою повернення боргу, а саме заробітної плати, виникла заборгованість, з якої просив стягнути неустойку у розмірі 3% річних від простроченої суми у розмірі 1012,80 грн. Просив стягнути з відповідача на його користь 33760 грн. в рахунок погашення заборгованості по виплаті заробітної плати, 1012,80 грн. неустойку у розмірі 3% річних від простроченої суми, судові витрати по справі. Позивач у судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги і просив задовольнити. Представник позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримав і просив задовольнити. Представники відповідача у судове засідання зявилися, позовні вимоги визнали частково. Суду пояснили, що позивач був прийнятий на роботу для виконання роботи, яка можливо повинна була зявитися при укладанні договору підряду з одним із замовників. Тому з позивачем була домовленість, що він буде отримувати мінімальну заробітну плату тільки за те, що за першою вимогою він повинен зявитися на підприємство і приступити до виконання своїх обовязків. Позивач числився на підприємстві 7 місяців і 4 дні. За весь цей час він отримував заробітну плату, але не розписувався у відомостях про виплату коштів. Твердження позивача про те, що він часто виїжджав у відрядження не відповідає дійсності, оскільки з підприємствами, які зазначає позивач, у відповідача відсутні договірні відносини. Також не відповідає дійсності твердження позивача про те, що він у квітні-червні 2013 року виконував роботи по підприємству, оскільки у цей час підприємство біло відключено від електропостачання. Позивач при звільненні відмовився отримати нараховану йому суму заробітної плати у розмірі 5421,43 грн. Проти стягнення з відповідача на користь позивача суму невиплаченої заробітної плати у розмірі 5421,43 грн. не заперечували. В іншій частині позову просили відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] був прийнятий на посаду електрозварювальника 6-го розряду згідно наказу по ТОВ НВП «Промтепломаш» № 0711/1 від 07.11.2012 року (а. с. 29) на підставі заяви позивача (а. с. 30). 11.06.2013 року він був звільнений за власним бажанням за його заявою (а. с. 56) відповідно до наказу № 1106/1 від 11.06.2013 року за ст. 38 КЗпП України (а. с. 57). Зі штатного розкладу вбачається, що посадовий оклад електрозварювальника складав 1200 грн. на місяць (а. с. 33). Згідно наказу № 01081 по підприємству від 01.08.2012 року було скорочено робочий день з 30.11.2012 року з 10-00 до 11-00 години з оплатою пропорційно відпрацьованому часу (а. с. 31). Наказом № 01121 від 01.12.2012 року було встановлено робочий день з 10-00 до 11-00 години з 01.02.2013 року до 30.04.2013 року (а. с. 32). Позивачу за час його роботи на підприємстві нараховувалася заробітна плата відповідно до табелів обліку використовування робочого часу (а. с. 34-41). Згідно довідки відповідача та наданих письмових доказів (а. с. 81-107, 112) позивач за весь час роботи на підприємстві у відрядження не направлявся. У відповідності до ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нарахування суми, належної працівникові при звільнення, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно довідки про заробітну плату № 0710/1 від 07.10.2013 року позивачу була нарахована заробітна плата за час з 07.11.2012 року до 11.07.2013 року з компенсацією за невикористану відпустку у розмірі 5152,33 грн. (а. с. 78). Однак з відомостей про виплату грошей вбачається (а. с. 50-55), що позивач заробітну плату не отримував, так як у відомостях відсутній його підпис про отримання коштів. Позивача було звільнено 11.06.2013 року, він отримав трудову крижку у день звільнення, а остаточний розрахунок із ним не було проведено через те, що позивач відмовився отримати нараховані йому кошти, оскільки вважав, що сума нарахування повинна бути із розрахунку 5000 грн. на місяць, але не менше 4220 грн. на місяць. Це підтверджується актами від 12.06.2013 року, 28.06.2013 року (а. с. 60-61). 08.08.2013 року на адресу позивача відповідачем було направлено лист-повідомлення із проханням зявитися на підприємство для отримання заробітної плати (а. с. 63). 09.08.2013 року позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок заробітної плати (а. с. 58-59). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати у розмірі 5152 грн. 33 коп. підлягають задоволенню. Суд не може погодитися із твердженням позивача, що йому повинна бути нарахована заробітна плата у розмірі 5000 грн. на місяць, але не менше 4220 грн. на місяць, оскільки таке твердження не ґрунтується на законі і позивач не надав суду доказів того, що при працевлаштуванні його заробітна плата повинна була складати 5000 грн. на місяць. Також не ґрунтується на законі вимога позивача щодо сплати йому неустойки у розмірі 3% річних від простроченої суми, оскільки відповідно до ст. 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобовязання, яким не є невиплачена заробітна плата та 3% річних не є неустойкою. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави у розмірі 229 грн. 40 коп. На підставі наведеного,

Outcome: partial