Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-30 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про визнання осіб втратившими право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги наступним. На праві власності їй належить будинок з господарьськими та побутовими спорудами №14 по вул. Ворошилова сел. Билбасівка. В зазначеному будинку зареєстровані донька і онук позивача - [PERSON] та [PERSON] З осені 2012 року [PERSON] з сином [PERSON] в будинку не проживають, їх особисті речі там відсутні. Як власник майна, права якого порушені, просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком №14 по вул. Ворошилова сел. Билбасівка, оскільки їх подальша реєстрація перешкоджає їй у розпорядженні будинком. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правової допомоги від 11 серпня 2015 року (а.с. 25-26), в судовому засіданні позов підтримали, на його обґрунтування навели доводи, аналогічні викладеним у позові. Додатково зазначили, що [PERSON] та [PERSON] ніколи не мешкали в будинку №14 по вул. Ворошилова сел. Билбасівка. Відповідач [PERSON]., яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, заперечувала проти його задоволення. Зазначила, що з 2009 по осінь 2012 року вона постійно проживала та була зареєстрована в будинку своє матері №14 по вул. Ворошилова сел. Билбасівка. Між нею, з одного боку, та матерю і вітчимом, з іншого, постійно виникали сварки, сумісне проживання було неможливим. Вона неодноразово викликала додому міліцію, однак відповідні заяви до органів внутрішніх справ не подавала. У звязку з цим, народивши сина в 2012 році, для того, щоб він жив в нормальних умовах, без скандалів, вона одразу зняла квартиру, де і проживає зараз. Приблизно сім разів вона робила спроби жити з матірю, однак, все це закінчувалось сварами, і вона уходила того ж дня. Ніякого житла на праві власності вона не має, а тому реєстрація в будинку матері їй дуже потрібна. Вона ніколи не мала ключів від будинку матері, навіть коли там проживала, оскільки дома постійно хтось знаходився і вони їй були не потрібні. Представник третьої особи, служби у справах дітей Словянської районної державної адміністрації, в залу суду не зявився, надавши суду заяву про розгляд справи без участі представників установи. В наданих суду запереченнях зазначили, що згідно Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини» на служби покладено безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно захисту житлових та майнових прав дітей. На підставі цього, в зв'язку з тим, що відповідно до частини 2,3 статті 18 закону України «Про охорону дитинства» діти члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем, з урахуванням того, що будинок в якому зареєстрований малолітній [PERSON], [INFO], є єдиним приміщенням яким він має користування, служба у справах дітей Слов'янської райдержадміністрації заперечує проти визнання його таким, що втратив право користування будинком за адресою: Донецька область Слов'янський район, смт Билбасівка, вул. Ворошилова, буд. № 14. Свідок [PERSON] в залі суду показала, що з 2000 року вона щодня обробляє земельну ділянку поруч з будинком №14 по вул. Ворошилова сел. Билбасівка. В будинку проживає подружжя [PERSON]. Приблизно два роки тому вона бачила, що влітку у [PERSON] проживали її онучки, доньки [PERSON] Ніколи не бачила в будинку сина [PERSON] Сама [PERSON] не мешкає в будинку більше трьох років. Свідок [PERSON] в залі суду показав, що приблизно в 2009 році його дружина зареєструвала в їх будинку свою доньку [PERSON], яка звільнилась з місць позбавлення волі, щоб та могла працевлаштуватись. Однак, [PERSON] ніколи в будинку не мешкала, її речей там ніколи не було. Вони з дружиною пропонували [PERSON] оселитись разом з ними, однак, вона сама цього не бажала. Свідок [PERSON] в залі суду показала, що її мати [PERSON] в період з 2009 по 2012 роки проживала у бабусі [PERSON] Сама вона проживала в будинку тільки влітку, оскільки виховувалась в інтернаті. Чоловік бабусі, [PERSON], зловживав спиртним, часто лаявся на всіх, погрожував ножем. Інколи, щоб припинити конфлікт викликали міліцію. Після одного з скандалів [PERSON] пішла з дому. З 2012 року мати припинила спроби проживати в будинку та оселилась окремо у знімній квартирі. Дослідивши подані позивачем документи, вислухавши позивача, представника позивача, відповідача, свідків, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплена і у вітчизняному законодавстві України. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України (далі ЦК)). Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч. 2 ст. 5 Господарського кодексу України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК). Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності на майно, витребування його із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача у передбачених законом випадках, про визнання правочину недійсним, про визнання незаконним правового акта, що порушує право власності, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, про заборону вчинення дій, які можуть порушити право власності, або про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, про визначення порядку володіння та користування спільним майном, про поділ спільного майна або виділ з нього частки, про виключення майна з опису, про відшкодування шкоди, заподіяної майну, або збитків, завданих порушенням права власності і под. Згідно довідки КП «БТІ» м. Словянськ від 30.07.2015р. право власності на житловий будинок №14 смт. Билбасівка Словянського району Донецької області на підставі договору купівлі-продажу від 26.09.2008 року зареєстроване за [PERSON] (а.с.24). Відповідно до пункту 34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014р.№ 5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК). Відповідно до довідки Виконавчого комітету Билбасівської селищної ради від 21 липня 2015 року [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] зареєстровані в [INFO] (а.с.17). Зі змісту акту Билбасівської селищної ради від 20 липня 2015 року вбачається, що [PERSON], [INFO] та її син [PERSON], [INFO] за адресою: Словянський район, смт. Билбасівка, вул. Ворошилова №14 не проживають з жовтня 2012 року по теперішній час, їх особистих речей у будинку немає. Акт складений комісією в складі членів квартального комітету (а.с. 18). Звертаючись до суду з дійсним позовом позивач просить суд визнати відповідачів втратившими право користування спірним будинком, оскільки вони там не проживають більше трьох років, а їх подальша реєстрація у квартирі перешкоджає позивачеві у розпорядженні належною їй власністю. Суд вважає такі вимоги позивача цілком обґрунтованими. За правилами статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи позивача та його представника, а також свідка [PERSON], що відповідач та її син ніколи не проживали в [INFO] оскільки такі їх свідчення спростовуються, як наданим самим позивачем актом від 20 липня 2015 року, зміст якого наведено судом, так і поясненнями свідка позивача [PERSON] З огляду на викладене, суд вважає, що в ході судового розгляду було достовірно встановлено, що [PERSON] разом з малолітнім сином не проживають в спірному будинку з жовтня 2012 року. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач не надала суду належних доказів поважності своєї відсутності у спірному будинку, чим не виконала вимоги ст.10 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень. Судом таких доказів не встановлено при розгляді справи. Також суд бере до уваги, що відповідач в судовому засіданні підтвердила факт того, що вона добровільно залишила спірний будинок, останні три роки мешкає разом з сином в квартирі [ADDRESS]. Крім того, відповідачу було розяснено її право заявляти зустрічний позов про вселення, але відповідач цим правом не скористалась. Враховуючи, що відповідачі [PERSON] тривалий час, а саме з жовтня 2012 року, за місцем реєстрації не проживає без поважних причин, та приймаючи до уваги, що перешкод в користуванні житлом відповідачам не чинилось, останні дійсно добровільно залишили спірне житло, фактично мешкають в іншому місці, та до подання позову до суду не мали наміру проживати у спірному житлі, з 2012 року [PERSON] нікуди з відповідними вимогами не зверталась щодо обмеження її прав на проживання, витрат по утриманню будинку не несла, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в частині визнання відповідача [PERSON] такою, що втратили право користування спірним будинком. Разом з тим, суд вважає за потрібне відмовити позивачеві у задоволенні вимог щодо визнання малолітнього [PERSON], таким що втратив права користування будинком №14 по вул. Ворошилова сел. Билбасівка, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 29 ч. 4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою батьків. Доказів того, що мати малолітньої дитини [PERSON] дала згоду на зміну місце проживання дитини, матеріали справи не містять. Крім того малолітнього [PERSON] Даніїла не можна визнати таким, що втратив право користування спірним будинком, оскільки, у звязку з малолітнім віком він не може самостійно визначати місце свого проживання, а тому і не може проживати у спірному будинку, а згідно зі статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» N 2402-III від 26 квітня 2001 року, діти члени сімї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що не підлягають задоволенню вимоги [PERSON] щодо визнання малолітнього [PERSON] Даніїла таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: partial