Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

У квітні 2020 року [PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до відповідача [PERSON] , яка в подальшому замінена на належного відповідача [PERSON] , про відшкодування шкоди, та згідно уточнених позовних вимог просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] майнову шкоду у розмірі 19897, 00 грн.; витрати по сплаті судового збору у розмірі 840, 80 грн., а також судові витрати у розмірі 7500, 00 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . Внаслідок залиття належної їй квартири гарячою водою з вище розташованої квартири [ADDRESS] виникли пошкодження, а саме: в приміщеннях поз. №6 (кухня) та поз. №4 (кімната) - темні плями на стелі, сліди намокання гіпсокартону, відшарування фарбувального шару від основи з гіпсокартону разом з каркасом із сітки, шпаклівкою та фарбою, на стіні - пошкодження оздоблення у вигляді плям темного кольору; в приміщенні поз. №1 (коридор) - пошкодження оздоблення стін у вигляді плям темного кольору. Власником квартири [ADDRESS] , є [PERSON] , законним представником якої є [PERSON] . Факт залиття квартири позивача з розташованої вище квартири [ADDRESS] встановлено актом Комунального підприємства «Жилкомсервіс» від 31.01.2020 року. Водночас, сторона відповідача не надала доступу до квартири, відшкодувати шкоду добровільно відмовилася. Усунення пошкоджень вимагає виконання ремонтно-відновлювальних робіт та розмір матеріального збитку становить 19897, 00 грн. Просить суд позов задовольнити. Віповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, згідно якого вважає позовну заяву необгрунтованою, безпідставною, та такою, що не може бути задоволена, оскільки доданими до позовної заяви документами не підтверджено як факту залиття квартири позивача, а також того, що таке залиття сталося у зв`язку із протиправною поведінкою відповідача. Долучений позивачем до позовної заяви акт Комунального підприємства «Жилкомсервіс» від 31.01.2020 року не відповідає вимогам, викладеним у Правилах та роз`ясненнях Міністерства з питань ЖКГ, оскільки він не містить відомостей про дату (число, місяць, рік) залиття квартири позивача; характер залиття, його причини та перелік пошкоджених речей внаслідок залиття; прізвище, ім`я, по батькові власника квартири, з вини якого сталося залиття; висновок комісії щодо переліку необхідних робіт. Крім того, у наданому позивачем акті не зафіксовано будь-які дані про осіб, присутніх при складанні акту, окрім членів комісії дільниці Комунального підприємства «Жилкомсервіс» №9, а складання акту за відсутності самого відповідача, позбавило його можливості подання доказів на спростування викладеної у ньому інформації. Акт не містить об`єктивних даних, які б пов`язували подію затоплення (якщо вона і була) саме із відповідачем та доказів того, що або зі сторони позивача, чи представників КП «Жилкомсервіс» вчинялися дії, спрямовані на входження до квартири відповідача для її обстеження. Вказівки у акті на «вище розташовану квартиру [ADDRESS] », як на джерело залиття, за відсутності у ньому даних про обстеження всіх без виключення квартир, які розташовані поверхом(-ми) вище, є нічим іншим, як припущеннями, та очевидно свідчить про недбалий підхід до визначення достовірних причин залиття квартири позивача (якщо таке мало місце) та штучне створення позивачем підстав для пред`явлення до відповідача майнової вимоги. До суду не було надано будь-яких доказів, таких як фото чи відео зйомка, які б свідчили про факт залиття, відомостей про дату, коли трапилась подія, з якою позивач пов`язує свої позовні вимоги. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник позивача [PERSON] - адвокат Блага Світлана Володимирівна подала до суду відповідь на відзив, у якому зазначає, що з акту Комунального підприємства «Жилкомсервіс» вбачається, що залиття відбулося з квартири, що розташована вище. Відповідач не надала суду доказів того, що вода в її квартиру потрапила внаслідок залиття, відтак поза розумним сумнівом вода потрапила на стелю квартири з приміщення, що знаходиться зверху. Квартира відповідача знаходиться поверхом вище, і тому вчинене залиття відбулося саме з цієї квартири. Позивач вважає, що заподіяння шкоди сталося саме з вини відповідача. Суд, дослідивши доводи сторін, викладені у письмлвих заявах по суті справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Як встановлено матеріалами справи, позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 22.04.2011 року, витягом з державного реєстру правочинів №9823655 від 22.04.2011 року, витягом про державну реєстрацію прав Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» №29781395 від 26.04.2011 року та копією технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] (а.с.7-11). Власником квартири [ADDRESS] , є [PERSON] , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №198222173 від 29.01.2020 року (а. с. 17). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову №3 Харківського міського управління юстиції 10.06.2008 року, батьками [PERSON] , [INFO] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 31). 31.01.2020 року комісією Комунального підприємства «Жилкомсервіс» у складі начальника дільниці №9 [PERSON], інженера дільниці №9 [PERSON] та майстра дільниці №9 [PERSON], складено акт обстеження квартири [ADDRESS] . Комісійним обстеженням встановлено, що внаслідок залиття з вище розташованої квартири наявні сліди залиття: кухня-студія, стеля вироблена з гіпсокартону, зроблена стяжка, пофарбовано водоемульсійною фарбою, видні сліди залиття у вигляді мокрих плям, відслоїлася стяжка на стелі. Стіни пофарбовані водоемульсійною фарбою, наявні сліди залиття, у вигляді мокрих плям. Висновок комісії: залиття квартири [ADDRESS] відбулося з вище розташованої квартири [ADDRESS] . Встановити причину залиття не вдалося, оскільки мешканець квартири [ADDRESS] не надав доступу для обстеження (а.с.12). За змістом статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Відповідно до частини другої статті 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Згідно з пунктом 11 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 08 серпня 1992 року № 572 (зі змінами затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року №45) власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків несуть відповідальність згідно із законодавством. Відповідно до частини другої статті 11 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди. Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі. Відповідно до частин першої-третьої статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. За змістом положень частини третьої статті 386 Цивільного кодексу України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Частиною першою статті 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини другої цієї статті особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 Цивільного кодексу України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини. У справах про відшкодування шкоди потерпілі подають докази, що підтверджують факт завдання ним шкоди за участю відповідача, розмір такої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду, при цьому обов`язок доведення відсутності вини несе відповідач. Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, вина. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір. Згідно частиною 2 статті 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Суд дійшов висновку про доведення позивачем на підставі належних та допустимих доказів завдання шкоди його майну, а також доведено розмір спричиненої майнової шкоди. Натомість відповідачем не надано доказів, що свідчать про відсутність його вини у завданні такої шкоди, як і не спростовано її розмір. Вказані обставини є підставою для обґрунтованого висновку про покладення на відповідача, законного представника власника квартири, з вини якого відбулося залиття, обов`язку з відшкодування шкоди, оскільки власність зобов`язує (статті 319 ЦК України). Посилання сторони відповідача на те, що акт від 31.01.2020 року не відповідає вимогам чинного законодавства є безпідставними, виходячи з наступного. Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року №76, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року № 927/11207 (далі - Правила) передбачено, що в разі залиття квартири складається відповідний акт (пункт 2.3.6 Правил). В додатку №4 до Правил зазначено, що факт залиття квартири та його наслідки фіксується актом комісійного обстеження квартири за участю представників організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, представників організації (підприємства), яка згідно з укладеною угодою обслуговує внутрішньо-будинкові системи опалення та водопостачання, представника власника будинку, будинкового комітету та затверджується начальником організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Присутність зацікавлених осіб від потерпілої сторони та з боку винної є обов`язковою. В акті повинно бути відображено: дата складання акта (число, місяць, рік); прізвища, ініціали та посади членів комісії; прізвище, ім`я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, що зазнала шкоди; адреса квартири, поверх, форма власності; характер залиття та його причини; завдана матеріальна шкода (обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість); висновок комісії щодо встановлення вини особи, що вчинила залиття. Як вбачається з акту від 31.01.2020 року він відповідає вимогам, викладеним у Правилах, в ньому зазначено звідки відбулося залиття та інші необхідні для такого документа реквізити, а тому цей акт може бути належним і допустимим доказом заподіяння відповідачем майнової шкоди. Разом з тим, сам по собі акт є лише одним із доказів, що підтверджує факт заподіяння шкоди і зазначені в ньому обставини відповідачем не спростовані. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Судовим розглядом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що залиття квартири [ADDRESS] на шостому поверсі відбулось з вище розташованої квартири [ADDRESS] , власник [PERSON] , законний представник власника - [PERSON] , що підтверджено актом обстеження, який не скасований, ніким не оспорений та є дійсним. Відповідач не спростувала належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивача, клопотання про проведення відповідних судових експертиз не заявляла та не надала інших доказів щодо розміру спричиненої позивачу шкоди, хоча це є її процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди. Отже, судовим розглядом підтверджено обставини вини відповідача у залитті квартири, а отже остання на підставі статей 22, 23, 386, 1166, 1167, 1192 Цивільного кодексу України, має відшкодувати позивачу матеріальну шкоду, спричинену залиттям, оскільки не довела, що шкода завдана не з її вини. Крім того, судом встановлено, що розмір матеріальної шкоди, завданої відповідачем внаслідок залиття, підтверджений матеріалами справи. Як вбачається з висновку звіту фахівця-оцінювача [PERSON] про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику майна, квартири [ADDRESS] , пошкодженого внаслідок залиття водою, станом на 19.02.2020 року, матеріальний (майновий) збиток пошкодженого в результаті залиття квартири [PERSON] становить 19897,00 грн. (а.с.13-16). Відповідно до вимог частини 2 статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно зі статтею 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Так, при зверненні до суду позивач [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп., а тому витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо стягнення судових витрат на професійну правову (правничу) допомогу згідно попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до частини 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При цьому, за приписами частини 3 наведеної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Європейський суд з прав людини при розгляді справ «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, «Пмайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року, «Двойних проти України» від 12.10.2006 року, «Меріт проти України» від 30.03.2004 року зазначав, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (стаття 30) визначає, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно частини 3 наведеної статті, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Як вбачається із договору про надання правової допомоги від 13.03.2020 року між позивачем та адвокатом Адвокатським бюро «Благої Світлани «Приватний Повірений», адвокат зобов`язується здійснювати представництво, захищати права та законні інтереси замовнику у судовій справі за позовом замовника про відшкодування шкоди, заподіяної залиттям квартири за адресою: [ADDRESS] . Плата за виконання юридичною фірмою доручень замовника, включаючи витрати організаційно-технічного характеру, визначається сторонами в розмірі 5500 грн. (а.с. 19). Також матеріали справи містять квитанцію №1-3141К від 16.03.2020 року про сплату [PERSON] 5500 грн. за договором про надання правової допомоги від 13.03.2020 року (а.с. 20). Тобто, оскільки позивачем надано документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення за рахунок відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5500 грн. 00 коп. Матеріали справи містять і відомості про оплату позивачем витрат на проведення оцінки розміру матеріального збитку за договором про надання послуг у сумі 2000 грн., а саме дублікат кваитанції №0.0.1655990919.1 від 20.03.2020 року (а. с. 21-22), а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення за рахунок відповідача і вказаних судових витрат. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди підлягає задоволенню.

Outcome: approved