Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-12 00:00:00

У липні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просила дозволити тимчасові виїзди за кордон неповнолітнього [PERSON] період до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову зазначила, що 09.09.2005 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. [INFO] в шлюбі у них народився син [PERSON]. 10.02.2009 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу дитина проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає. Зазначала, що у зв'язку з тим, що на теперішній час у неї виникла необхідність вивезти дитину за межі України, вона повідомила відповідача про необхідність нотаріально засвідчити свій дозвіл на тимчасовий виїзд сина з нею за кордон. Проте, відповідач такого дозволу не надав, відмову свою нічим не обґрунтував, у зв'язку з чим позивач вимушена була звернутися до суду з дійсним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги та доводи, викладені у позові в повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Представник позивача [PERSON], яка діє на підстав ордеру від 13.08.2014 року та витягу з договору про надання юридичних послуг від 13.08.2014 року в судовому засіданні просила позов задовольнити, вказувала, що у зв'язку зі складними відносинами, які існують між сторонами, страждає дитина, оскільки позбавлена можливості виїжджати до родичів у Росію, проходити лікування в Криму, розширювати свій кругозір поїздками у країни далекого зарубіжжя. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Свою позицію обґрунтував тим, що до матеріалів справи позивачем не долучено ніяких документів, які б пояснювали мету і строки перебування дитини за кордоном, а виїзд їх спільної дитини на невизначений термін за кордон унеможливить його спілкування із сином, що буде в свою чергу грубо порушувати його право на участь у вихованні дитини. Долучив до матеріалів справи письмові заперечення на позов (а.с.12). Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи між сторонами 09 вересня 2005 року було укладено шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], яке було долучене до матеріалів справи (а.с.3). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 19.06.2006 року судом встановлено, що у [PERSON] та [PERSON] у шлюбі [INFO] народився син [PERSON] (а.с.4). Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 22.04.2009 року судом встановлено, що шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, позивачу було повернути призвіще - [PERSON] (а.с.5). Як вбачається з пояснень позивача та не заперечувалось відповідачем після розірвання шлюбу дитина мешкає разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України тільки за згодою батьків або в їх супроводі. Згідно зі ст. 4 Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-XІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, в тому числі у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до п.п. 1 п. 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема, за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Тобто, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Проте, законодавством України не передбачено можливість перетинання дитиною кордону України без згоди обох батьків, без зазначення країни, до якої необхідно виїхати дитині, та строку, на який вона виїжджає За змістом ст.ст.141, 153, ч.3 ст. 157 СК України мати і батько мають рівні права та обовязки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на виїзди дитини за кордон без згоди одного з батьків, не встановлюючи при цьому конкретний час і місце перебування за кордоном, на думку суду суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень статей 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Позивачем у резолютивній частині позовних вимогах не зазначено державу, на виїзд до якої вона просить надати дозвіл, та конкретний строк, на який здійснюється виїзд. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог. Надання дозволу на виїзд дитини за межі України до досягнення дитиною повноліття взагалі, без зазначення держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, суд вважає недоцільним та таким, що суперечить положенням чинного законодавства України. Долучені до матеріалів справи документи, які містять у собі відомості щодо місця народження батьків позивача, а також медична документація, що свідчить про наявність хвороб у дитини, на думку суду не є належними доказами, які б давали суду обґрунтовані підстави для задоволення позовних вимог, заявлених позивачем. За таких обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньому [PERSON] без згоди та супроводу батька до досягнення дитиною повноліття. З урахуванням наведеного та

Outcome: dismissed