Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

У липні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] Емрах, [PERSON], третя особа: виконавчий комітет Соборної районної у м. Дніпропетровську ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення. В обґрунтування позову посилається на те, що на підставі договору дарування від 15 червня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропеторвського міського нотаріального округу [PERSON], позивач є власником квартири № 159, яка розташована у м. Дніпропетровську по пр. Героїв у будинку № 40. За вищевказаною адресою разом з позивачем проживає [PERSON] та їх спільні діти [PERSON] Онурівна, [INFO], та [PERSON] Онурович, [INFO]. У період з 2010 року по 2012 [PERSON] працював на підприємстві, яке займалось виготовленням металопластикових вікон. У цей час з Туреччини приїжджали співробітники для вирішення робочих питань, на що [PERSON] попросив винайняти кімнату для своїх працівників і тимчасово зареєструвати їх у квартирі позивача. Позивач погодилась та надала співробітникам кімнату строком на один місяць, а також зареєструвала у вказаній квартирі проживання [PERSON] Емраха у період з 25 грудня 2012 року по 25 січня 2013 року, та [PERSON] у період з 27 грудня 2010 року по 27 січня 2011 року. Всього у квартирі відповідачі проживали два тижні, після чого зібрали свої речі та поїхали у невідомому напрямку. У зазначеній квартирі відповідачі не проживають більше трьох років, за місцем реєстрації місця проживання вони відсутні і їх місцезнаходження позивачу не відоме. В порушення вимог п. 3.1. Наказу МВСУ № 1077 від 22 листопада 2012 року «Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів» заяви про зняття особи з реєстрації місця проживання відповідачами не подавались. 02 грудня 2013 року відповідач [PERSON] Емрах надав позивачу нотаріально посвідчену довіреність на представництво його інтересів в органах житлово комунального господарства, у райвідділі з питань зняття його з реєстраційного обліку з належної позивачу квартири. Проте зняти вказаного відповідача з реєстрації не представилось можливим, оскільки для цього необхідна його присутність. Внаслідок того, що відповідачі не проживають за вказаною вище адресою та не вносять плату за комунальні послуги, не приймають участі у поліпшенні житлових умов, порушуються права позивача як власника, позивач вимушений оплачувати за відповідача зайві кошти, у звязку з чим несе додаткові витрати. Позивач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, представником позивача надано до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили. Представник Виконавчого комітету Соборної районної у м. Дніпропетровську ради в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін і постановити заочне рішення суду за правилами ст.169, ч. 1 ст.\~224 ЦПК України. Згідно з приписами ч. 2\~ст. 197 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як встановлено у ході розгляду справи, на підставі договору дарування від 15 червня 2009 року [PERSON] є власником квартири № 159, яка розташована у м. Дніпропетровську по пр. Героїв у будинку № 40 (а.с. 9, 10). За вищевказаною адресою разом з позивачем проживає [PERSON] та їх спільні діти [PERSON] Онурівна, [INFO], та [PERSON] Онурович, [INFO] (а.с. 11-12). За проханням [PERSON] в період з 2010 року по 2012 рік у зазначеній квартирі були зареєстровані [PERSON] Емрах, [PERSON] (а.с. 13, 14). Відповідно до довіреності, виданої [PERSON] Емрах на імя [PERSON], відповідач надав позивачу повноваження на представництво його інтересів в органах житлово комунального господарства, у райвідділі з питань зняття його з реєстраційного обліку з належної позивачу квартири (а.с. 15). Згіно із поясненнями позивача, викладених нею у позовній заяві, відповідачі у зазначеній квартирі не проживають більше трьох років, не вносять плату за комунальні послуги, не приймають участі у поліпшенні житлових умов. Приписами ст. 321 ЦК Українив встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1\~ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до\~ст. 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно вимог\~ст. 319 ЦК України визначено\~здійснення права власності, а саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Права власника жилого будинку, квартири визначеніст. 383 ЦК України таст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК Української РСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином відповідачі без поважних причин понад шість місяців не проживають в квартирі № 159, яка розташована у м. Дніпропетровську, по пр. Героїв у будинку № 40, де право власності належить позивачу на підставі договору дарування від 15 червня 2009 року. З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача задоволено в повному обсязі, то на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір 551,20 гривень, тобто по 275,60 грн. з кожного.

Outcome: approved