Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з останнього на свою користь 27 018, 70 грн. завданої діями останнього матеріальної шкоди. При цьому, позивач вказує на постанову Голосіївського районного суду м. Києва № 752/27363/14-п від 14 березня 2014 року, що набрала законної сили, якою встановлено обставини заподіяння відповідачем матеріальної шкоди. Оскільки дана шкода відповідачем позивачу відшкодована не була, останній змушений звернутися до суду для захисту своїх прав. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги уточнив та просив суд стягнути також з відповідача 4 000 грн. за надання правової допомоги, 270 грн. 19 коп. сплаченого судового збору та 82 грн. 98 коп. витрат пов'язаних із поданням телеграми. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, до суду не з'явився, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення чи слухання справи за його відсутності не надіслав (а.с. 41, 45). Оскільки позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних в ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно постанови Голосіївського районного суду м. Києва № 752/2736/14-п від 14 березня 2014 року, що набрала законної сили, [PERSON] визнано винним у порушенні вимог, відповідальність за які передбачена ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП і застосовано стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік (а.с. 11). Постановою встановлено, що 20 лютого 2014 року приблизно о 12 годині 10 хвилин водій [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER], в м. Києві по пр. Науки, 28 не витримав безпечну дистанцію, внаслідок чого відбулось зіткнення з автомобілем [NUMBER], що призвело до пошкодження транспортних засобів, чим порушив вимоги 13.1 Правил дорожнього руху. Крім того, здійснював керування автомобілем [NUMBER], з явними ознаками алкогольного сп'яніння (запах алкоголю з порожнини рота, нестійка хода, тремтіння пальців рук), від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп'яніння в присутності двох свідків відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5. Правил дорожнього руху (а.с. 11). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], автомобіль [NUMBER], зареєстровано за Інститутом фізичної хімії ім. Л.В.Писаржевського Національної академії наук України (а.с. 9). Згідно договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 11 листопада 2010 року, [PERSON], займаючи посаду водія безпосередньо пов'язану із перевезенням, автомобілем ГАЗ 31105-801 «ВОЛГА» бере на себе повну відповідальність за забезпечення зберігання довірених йому підприємством матеріальних цінностей (а.с. 8). 30 квітня 2014 року згідно наказу № 15 Інституту фізичної хімії ім. Л.В.Писаржевського, [PERSON]. звільнено з роботи за власним бажанням (а.с. 7). Як вбачається з акту № 1 виконаних робіт від 06 березня 2014 року та платіжного доручення № 91 від 07 березня 2014 року, позивачем здійснено оплату ремонту автомобіля [NUMBER] в розмірі 29 557,20 грн. (а.с. 13-14). 26 червня 2015 року [PERSON] було направлено претензію № 1 на суму 27 018, 70 грн. (а.с. 16-18). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Нормою ст. 1187 ЦК України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Статтею 1192 ЦК України визначено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За ч. 2, ч. 5 вказаної статті, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право особи на відшкодування заподіяної шкоди за рахунок особи з вини якої її завдано є безумовним й може бути обмежено лише у випадках прямо передбачених законом. Враховуючи, що у судовому засіданні на підставі зібраних по справі доказів установлено, що автомобіль, який належить позивачу на праві власності було пошкоджено внаслідок ДТП, що сталася з вини [PERSON], суд приходить до висновку про задоволення позову та стягнення з [PERSON] спричиненої позивачу шкоду в повному обсязі. Також стягненню підлягає належно підтверджена договором № 187/15 про надання правової допомоги від 02 липня 2015 року та квитанцією про здійснення оплати, оплата гонорару адвоката [PERSON] (а.с. 20-21). Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп., 82 грн. 98 коп. витрат пов'язаних із поданням телеграми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved