Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

У липні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 09 червня 2001 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого сторони мають трьох дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON] Беньяміна, [INFO], однак сімейне життя з відповідачем не склалося через сварки на побутовому ґрунті, зловживання відповідачем спиртними напоями і агресивну поведінку відносно позивача, неналежне матеріальне забезпечення сім?ї, що призвело до втрати почуття любові, поваги, припинення шлюбних відносин і спільного господарства. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просила шлюб розірвати. Будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, позивач в судове засідання не зявилася, подавши через канцелярію суду заяву про розгляд справи у її відсутності та в заочному порядку, наполягаючи на задоволенні позовних вимог з наведених у позові підстав, зазначивши, що спільне господарство не ведуть, подружні стосунки припинили і проживають окремо з 09 червня 2014 року. Відповідач [PERSON] заперечень проти позову не надав та, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, про розгляд справи в його відсутність не клопотав та про причини неявки не повідомив, на підставі чого з урахуванням письмової згоди позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України\~дружина\~та\~чоловік\~зобов'язані\~спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими\~членами\~сім'ї\~на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 09 червня 2001 року перебувають у шлюбі, що зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Кіровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис №146, та підтверджується свідоцтвом про одруження, долученим до матеріалів справи в копії (а.с. 4). Сторони є батьками, народжених у цьому шлюбі трьох дітей [PERSON], [INFO], який на час розгляду справи є неповнолітнім, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що на час розгляду справи є малолітніми та що підтверджується свідоцтвами про народження, наявними в матеріалах справи в копіях (а.с. 6, 7, 5). Спільне життя з відповідачем не склалося з причин непорозуміння та сварок на побутовому ґрунті, через що втрачене почуття любові і поваги один до одного, у звязку з чим з 09 червня 2014 року сторони подружніх стосунків не підтримують, спільне господарство не ведуть та проживають окремо. Спір з приводу поділу сумісного майна подружжя відсутній, проте з питання місця проживання дітей сторони згоди не дійшли, про що позивач зазначила у поданій суду 06 жовтня 2015 року заяві. Вирішуючи справу, суд зважає на особливий характер сімейних відносин та їх обєктивну недоступність для оточуючих, при цьому, бере до уваги наявність у подружжя трьох дітей неповнолітнього та малолітнього віку, враховує також їх інтереси та зазначає про те, що задля охорони їх інтересів є кращим проживання в повній родині, проте зауважує, що зазначені вище та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, категоричне заперечення позивача проти збереження шлюбу, вочевидь свідчать про те, що примирення сторін неможливе, подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та, відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України, наявність підстав для розірвання шлюбу. З урахуванням клопотання позивача та норм ст. 88 ЦПК України, суд вважає за можливе судові витрати у справі покласти на сторони в рівних частинах.

Outcome: approved