Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Ладигівської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області в особі голови комісії з припинення Соломіна Ю.В. і просить визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач зазначає, що виконавчим комітетом Ладигівської сільської ради 20 липня 2007 року було прийнято рішення про оформлення за ним права власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що з метою реєстрації свого права власності на житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , він звернувся до державного реєстратора, однак, останнім вищезазначене рішення виконавчого комітету Ладигівської сільської ради від 20 липня 2007 року як правовстановлюючий документ не прийняте. Всі інші звернення до компетентних органів залишено без розгляду, оскільки він своєчасно не отримав правовстановлюючий документ на спірне будинковолодіння. Оскільки будь-яким належним способом оформити право власності не представляється можливим, позивач просить визнати за ним право власності на зазначене нерухоме майно. Представник позивача [PERSON] адвокат Кашин В.А. в судове засідання подав заяву про розгляд справи за його відсутності та позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач - Ладигівська сільська рада Старокостянтинівського району Хмельницької області в особі голови комісії з припинення Соломіна Ю.В., яка належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання явку представника не забезпечила, про причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не подавала. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, суд вважає за можливе у відповідності до ч.2\~ст.247 ЦПК України\~розгляд справи здійснювати без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 липня 2007 року виконавчим комітетом Ладигівської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області прийнято рішення №8 про оформлення права власності [PERSON] на житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Однак, після прийняття вищезазначеного рішення виконавчим комітетом Ладигівської сільської ради - [PERSON] не отримав правовстановлюючий документ на нерухоме майно. У відповідності до технічного паспорту житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , відповідає встановленим нормам та стандартам, самочинне будівництво відсутнє. Зазначені обставини підтверджуються: рішенням №8 виконавчого комітету Ладигівської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області від 20 липня 2007 року; технічним паспортом на будинковолодіння, що знаходиться за адресою [ADDRESS] ; інформаційною довідкою з ДРРПНМ. Відповідно до пп. 10 п. «б»\~ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР\~(у редакції Закону на час виникнення спірних правовідносин) до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв`язку на той час належало відання з питань «обліку та реєстрації відповідно до закону об`єктів нерухомого майна незалежно від форм власності». 11.02.2010 року Верховною Радою України був прийнятий\~Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України № 1878-VI, згідно з положеннями якого до\~ст. 30 п. «б» пп.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~були внесенні відповідні зміни щодо виключення з переліку повноважень «реєстрації відповідно до закону», та згідно якої: «до відання\~виконавчих органів\~сільських,\~селищних,\~міських рад\~належать делеговані\~повноваження: облік відповідно до закону об`єктів нерухомого майна незалежно від форм власності». У 2007 році ( на час виникнення спірних правовідносин) в Україні діяло Тимчасове положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене\~наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5, відповідно до абз. 3 п. 6 якого Міністерство юстиції України рекомендувало місцевим органам виконавчої влади, органам місцевого самоврядування проводити видачу свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомого майна на спеціальних бланках, зразок та опис яких затверджується Міністерством юстиції України. Міністерство юстиції України у листі від 16.01.2016 р. № 308/8/32-16 роз`яснило практику застосування законодавства у сфері реєстрації речових прав на нерухомість із 2016 року. Зі змісту даного листа вбачається, що у зв`язку зі законодавчими змінами на даний час не передбачено видання свідоцтва про право власності на нерухоме майно (на відміну від законодавства, що діяло до 1 січня 2016 року). При цьому до реєстру в обов`язковому порядку вносяться відомості про підставу для виникнення права власності. У випадках проведення державної реєстрації права власності з виданням відповідного свідоцтва до 1 січня 2016 року саме відомості про видане свідоцтво вносилися до відомостей про підставу для виникнення права власності. Згідно з положеннями\~Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно і їх обтяжень» N 1952 - IV від 01.07.2004 р., державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації у разі їх виникнення, переходу або припинення після: введення об`єкта в експлуатацію; здійснення будь-якої нотаріальної угоди з об`єктом нерухомості (дарування, передачі в довгострокову оренду, купівлі-продажу); набирання законної сили рішення суду про визнання прав, а також в інших випадках, встановлених законом. З 1 січня 2016 року в процедуру державної реєстрації прав були внесені істотні зміни, згідно яких реєстрація прав проводиться державними реєстраторами виконавчих органів сільських, селищних та міських рад, Київської, Севастопольської міських, районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій та нотаріусами. Процедура державної реєстрації проводиться в такому порядку: - подання документів заявником; - безпосереднє проведення державної реєстрації прав (у тому випадку, якщо немає підстав для відмови в її проведенні або припиненні, призупиненні розгляду заяви); - внесення відомостей про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав і їх обтяжень та видача витягу за бажанням заявника. Із Реєстру за зверненням заявника може бути видано письмовий витяг з Реєстру речових прав на нерухоме майно. Після завершення усіх будівельних робіт і введення об`єкту в експлуатацію державна реєстрація права власності є обов`язковим. Національне законодавство не містить термінів «правомірні очікування» та «законне сподівання». При цьому, ці терміни часто застосовуються в практиці Європейського суду з прав людини. В розумінні Європейського Суду право правомірного очікування та законного сподівання виникає у разі якщо особа, яка набула майнове право, не встигла його реалізувати в зв`язку із ухваленням державою нормативного акту чи акту індивідуальної дії, котрим таке право скасовується із наданням цьому актові ретроспективної дії щодо фактів, які відбулися до його прийняття. При цьому підстави, з яких особа позбавляється раніше набутого права, не пов`язані з її поведінкою. В таких випадках, під час розгляду справи Європейським Судом, право заявника не може вважатися «наявним» відповідно до національного законодавства тому Суд визнає порушеним не право, а встановивши факт законного сподівання визнає порушеним правомірні очікування заявника. Згідно зі\~ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~практика ЄСПЛ застосовується українськими судами як джерело права. Аналіз практики Європейського суду з прав людини, дає можливість зробити висновок про те що рішення сільської ради про оформлення за позивачем права власності на об`єкт нерухомого майна породжує право «правомірних очікувань» та «законного сподівання» на вільне володіння, користування та розпорядження майном. Більш того, невиконання даного рішення в частині оформлення права власності порушує право [PERSON] мирно володіти своїм майном в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Отже, невидача Ладигівською сільською радою позивачу свідоцтва про право власності та відсутність державної реєстрації вказує на невиконання рішення органу місцевого самоврядування від 20 липня 2007 року, та свідчить про порушення прав позивача, які потребують відновлення в судовому порядку. Стаття 182 ЦК України\~визначає, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відповідно до вимог ст.\~316-317,\~321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно\~ст. 328 цього ж кодексу, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що за позивачем [PERSON] слід визнати право власності на житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, що розташований за адресою [ADDRESS] . Вимог про стягнення судових витрат позивач не заявляв.

Outcome: approved