Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, належним їй на праві власності, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначає, що вона є власницею квартири [ADDRESS] . За вказаною вище адресою зареєстрована її дочка [PERSON] , яка не проживає у даній квартирі з лютого 2015 року. Особистих речей [PERSON] у квартирі немає, відповідач жодним чином не піклується про утримання житлового приміщення, комунальні платежі не сплачує. Просила суд врахувати, що неодноразово їй телефонували колектори щодо боргових зобов`язань дочки. Заявила, що побоюється втратити через це квартиру. 13.02.2019 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення. Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] вигнала її з квартири та чинить перешкоди їй та її сину у користуванні вказаною квартирою. З цього приводу вона неодноразово зверталась до органів поліції. Зазначала, що вона та її син [PERSON] є інвалідами, іншого житла не мають, перебувають на пільговій черзі осіб, які потребують поліпшення житлових умов у зв`язку зі станом здоров`я. Ухвалою судді 13.12.2017 року у справі відкрито провадження. Ухвалою суду від 26.11.2018 року судом скасовано заочне рішення у справі, справу призначено до розгляду у порядку прощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 29.03.2019 року за клопотанням представника відповідача розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 29.03.2019 року позов [PERSON] обєднаний в одне провадження із зустрічним позовом [PERSON] . Ухвалою суду від 20.05.2019 року закрито підготовчий розгляд, справу призначено до судового розгляду по суті. [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали. Суду пояснили, що відповідач не проживає у спірній квартирі з лютого 2015 року. Це пов`язано з тим, що [PERSON] перебуває у фактичних шлюбних стосунках з чоловіком, який винаймає житло для їхньої родини. [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні зустрічну позовну заяву підтримали, просили суд вселити її та її сина [PERSON] у квартиру [ADDRESS] , зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] та надати екземпляр ключів від вхідних дверей. [PERSON] заперечила проти задоволення позову [PERSON] і пояснила, що вона не проживає за місцем реєстрації у зв`язку з тим, що позивач створює неможливі умови проживання та перешкоджає їй у проживанні в спірному житлі - вчиняє сварки, вигнала її з квартири та викинула на двір належних їй домашніх тварин. Представник третьої особи - Відділу ведення реєстру територіальної громади Автозаводської районної адміністрації виконкому Кременчуцької міської ради - в судове засідання не з`явився, на адресу суду направив клопотання про слухання справи без його участі. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, суд встановив такі фактичні обставини справи: [PERSON] , [INFO] , відповідно до свідоцтва № 9 на право особистої власності на квартиру, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Автозаводської районної Ради народних депутатів № 1232 від 28 грудня 1992 року, є власницею квартири [ADDRESS] . В квартирі за даною адресою зареєстровано також місце проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які є донькою та онуком [PERSON] . Фактично у квартирі постійно проживає [PERSON] та її дорослий [PERSON] . Між сторонами склалися неприязні стосунки, які додатково ускладняються через безпідставні побоювання [PERSON] лишитися із-за боргів дочки, яка не є співвласницею квартири. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного: Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Частиною першої статті 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його дії. Факт непроживання [PERSON] у вищевказаній квартирі з лютого 2015 року позивач доводить письмовим доказом - підтвердженням сусідів [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12). У судовому засіданні допитано свідка [PERSON] , яка підтвердила, що [PERSON] з 2015 року у спірній квартирі не проживає. Свідок [PERSON] - син позивачки та брат відповідачки - відмовився від дачі показань на підставі ст. 63 Конституції України. Сама [PERSON] не заперечує того, що не проживає у спірній квартирі, але з березня 2016 року - з того часу, як мати та брат вигнали їх з сином з квартири. На підтвердження цього вона надала суду письмові докази - листи Кременчуцького відділу поліції, з яких вбачається, що [PERSON] зверталася 15.03.2016 року до Кременчуцького відділу поліції із заявою про те, що [PERSON] не пускає її додому. Із заявами про конфлікти, пов`язані із користуванням спірною квартирою, [PERSON] зверталася і пізніше - зокрема, у квітні 2018 року (а.с. 113-121). Відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Не дивлячись на те, що відповідач підтвердила факт її непроживання у спірному житлі більше одного року, суд враховує той факт, що при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. Оскільки не проживання [PERSON] у квартирі зумовлено поважними причинами, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Такої позиції притримується Верховний Суд у постанові від 27.12.2018 року у справі № 621/795/17. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Суд зауважує також, що за змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. [PERSON] має право проживати у спірній квартирі, а тому зустрічні позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а саме: слід вселити [PERSON] та її сина [PERSON] у квартиру [ADDRESS] та зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] . Суд також враховує, що під час судового розгляду [PERSON] зазначала, що наразі має ключі від вхідних дверей до квартири, а тому позовна вимога про зобов`язання [PERSON] надати їй екземпляр ключів, не підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положеннями частини першої статті 141 ЦПК України про те, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з [PERSON] на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп. На підставі викладеного, відповідно до статей 263-265 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial