Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

У липні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 31.08.2002 р. За час спільного проживання у них народилося двоє дітей: доньки [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Зазначила, що спільне життя з відповідачем припинили. Сім`я фактично розпалася через неможливі умови для спільного проживання. Постійні сварки та скандали зруйнували їх з відповідачем почуття. Сім`я існує тільки формально. Подальше збереження сім`ї вважає неможливим та недоцільним. Вважає, що вони пройшли шлях розриву та примирення, але це не дало ніяких результатів та змін, тому примирення між ними неможливе. Позивач просила суд розірвати шлюб укладений між нею та відповідачем, та зареєстрований 31.08.2002 р. у Верхівській сільській раді Тростянецького району Вінницької області, запис №8. Ухвалою суду від 14.08.2020 р. позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Позивач у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, у якій просила суд розглянути справу без її участі та задовольнити позов. Миритися з відповідачем не бажає. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, враховуючи, що остання скористалася своїми процесуальними правами. У судове засідання відповідач не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений судом належним чином за місцем його реєстрації, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За таких обставин, суд вважає можливим відповідно до ст.ст. 223, 280 ЦПК України, розглянути справу та ухвалити заочне рішення у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 31.08.2002 р. у Верхівській сільській раді Тростянецького району Вінницької області зареєстрували шлюб, про що 31.08.2002 р. в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за №8 (а. с. 5). Під час перебування у шлюбі в сторін народилося двоє дітей: доньки [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а. с. 7,8). Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно частини 1 статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Позивач в заяві вказала, що шлюбні відносини фактично припинені, примирення неможливе. З огляду на викладене, суд виходить з того, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, в той час як позивач не має наміру зберегти шлюб. За таких обставин суд прийшов до висновку, що сім`я сторін по справі розпалася і подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, за таких обставин, позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню.

Outcome: approved