Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

У листопаді 2014 року до Васильківського міськрайонного суду Київської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, посилаючись на те, що 16 квітня 2014 року позичив відповідачу 100 000 000 гривен, а останній зобов'язався у строк до 17 жовтня 2014 року повернути суму боргу, про що сторони уклали договір позики, однак до теперішнього часу відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав. Відповідач на неодноразові звернення позивача про повернення боргу заявив про неможливість виконання зобов'язання через відсутність коштів. Оскільки, [PERSON] взяті на себе зобов'язання з повернення боргу не виконує, [PERSON] змушений звернутися з позовом до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів, у якому просить стягнути з відповідача на його користь 100 000 000 грн. [PERSON], будучи належно повідомленим про день, час та місце слухання справи, до суду не з'явився, проте 16 грудня 2014 року подав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі (а.с. 27). Відповідач, будучи належно повідомленим про день, час та місце слухання справи, до суду не з'явився, проте 22 грудня 2014 року подав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги визнав (а.с. 28). Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом установлено, що 16 квітня 2014 року [PERSON] взяв в борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 100 000 000 грн., які зобов'язався повернути в строк до 17 жовтня 2014 року, про що укладено договір позики (а.с. 12). Судом достовірно встановлено та визнано сторонами, що на час розгляду справи відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підставі ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк в та в порядку, що встановлений договором. Після доповіді про обставини справи, судом було з'ясовано, що відповідач позов визнав, оформивши визнання позову написанням відповідної заяви. Згідно із ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За п. 24 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки визнання відповідачем позову має безумовний характер, не суперечить вимогам закону, а також не порушує прав інших осіб, суд дійшов висновку про задоволення позову. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, то згідно зі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого ним судового збору.

Outcome: approved