Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

У листопаді 2013 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що між нею та відповідачем у вересні 2013 року були погоджені умови надання кредиту, а саме банк надав кредит в розмірі 17 700 грн. на термін 48 місяців під 5,99% річних. Працівник банку роздрукував їй якісь папери дуже дрібним шрифтом та видали кошти в розмірі 17700 грн. Нею були підписані дані документи, але не прочитані через дрібний шрифт та поганий зір. В подальшому вона намагалась з'ясувати що за документи їй надали та звернулась за юридичною допомогою. За допомогою юристів були виявленні численні розбіжності в документах. На звернення до відповідача щодо надання примірника кредитного договору з чіткими умовами, відповіді не отримала. Просила суд зобов'язати відповідачів у місячний термін з моменту ухвалення рішення надати їй кредитний договір №GP-5090791 від 17 вересня 2013 року. При розгляді справи позивачка збільшувала позовні вимоги. Обґрунтовувала тим, що відповідач повністю ігнорує її вимоги щодо надання інформації по кредитному договору. В подальшому їй постійно телефонують з погрозами щодо несплати за кредитним договором. Вона навіть не змогла відкликати свою згоду на укладення договору як передбачено вимогами Закону України «Про захист прав споживачів». Своїми неправомірними діями їй було завдано матеріальної шкоди через погіршення стану здоров'я та необхідністю лікуватись, яку вона оцінює в 10 960 грн. та моральну шкоду в розмірі 51 000 грн. Просила суд зобов'язати ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» припинити зловживати своїми правами - вимагати від позивача грошові кошти за кредитним договором №GP-5090791 від 17 вересня 2013 року через не укладення цього договору; зобов'язати [PERSON]. у місячний термін з моменту ухвалення рішення повернути ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» грошові кошти 17 700 грн.; стягнути з ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» на відшкодування моральної шкоди 51 000 грн. та матеріальної шкоди 10 960 грн.; судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали. Просили задоволити. У судове засідання представник ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надіслав суду письмові заперечення проти позову, просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 17 вересня 2013 року між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» та [PERSON] був підписаний кредитний договір №GP-5090791. Даний договір складається з пропозиції укласти договір (оферти), графіку платежів та загальні умови договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків. За даним договором [PERSON] отримала кредит в розмірі 17 700 грн. на споживчі цілі та 885 грн. для сплати разової комісії, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами строком на 48 місяців. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 2 цього Закону визначає банківський кредит як будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яку гарантію, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. При цьому, відповідно до приписів цієї статті, кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, законодавство України чітко визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань, а спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які забороняють банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті. Відповідно до ст.627 ЦК України, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Ч.1 ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. На підставі вищезазначеного вбачається, що правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Крім того, відповідні обставини наявності умислу, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману, і сам факт обману, повинна довести сторона, яка введено в оману. Однією з підстав, що стало причиною введення позивача в оману при укладанні кредитного договору стало порушення банком вимог Закону України «Про захист прав споживачів», законодавства щодо наданні повної інформації. Оскільки позивач був позбавлений можливості ознайомитись з умовами кредитування та не міг передбачити можливі ризики при укладанні даного правочину. Однак, як вбачається з матеріалів та пояснень [PERSON] добровільно виявила бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір. Суд вважає, що при укладенні умов договору про надання кредиту [PERSON] діяла вільно, виходячи з власних інтересів, прийняла рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини, на власний розсуд з контрагентом визначила характер договору, який вони уклали, його умови (зміст), в тому числі порядок видачі та погашення кредиту, що підтверджується її підписом на договорі та фактичним отриманням грошових коштів. Позивачка також посилаласть і на Закон України «Про захист прав споживачів». Згідно Рішення Конституційного суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011р. дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчного кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Однак, відповідачкою не доведено порушення її прав з боку позивача саме як споживача, а саме те, що відповідач не надав їй можливості ознайомитись з умовами кредитування під час підписання договору, відмову надати будь-яку інформації. Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Відповідно до частин 1, 3-5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.14 постанови від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Тому з урахуванням того, що сторонами на власний розсуд шляхом вільного волевиявлення визначено умови договору, зокрема щодо порядку його видачі та погашення, у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання такого договору неукладеним. Тобто, позивач не довів, що між ними не було досягнуто згоди щодо істотних умов кредитного договору, порушення відповідачем вимог «Про захист прав споживачів», а відтак відсутні підстави для ствердження, що договір не був укладений. На час укладення кредитного договору позивач був ознайомлений з інформацією про умови кредитування відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Доказів того, що права позивача на отримання повної та достовірної інформації щодо умов договору та порядку сплати кредиту були порушені суду не було подано. Крім того, суд вважає, що істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч.1 ст.638 та ст.1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Як вбачається з тексту укладеного сторонами пропозиції укласти договір (оферти), графіку платежів та загальних умов договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків такі умови договору передбачено. Отже, враховуючи вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що позивач у судовому засіданні не довів, що оспорюваний кредитний договір не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України і підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 215 ЦК України, оскільки умови договору та необхідні платежі були погоджені сторонами при їх укладенні та визнані такими, що не є несправедливими. Посилання позивача щодо неможливості прочитати умови договору та помилкового підпису правочину, суд до уваги не бере, оскільки помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для твердження щодо неукладення договору. Оскільки суд приходить до висновку, що між сторонами укладено договір, невиконання умов договору передбачає настання наслідків, визначених договором або законом, тому відмовляє в задоволенні позовних вимог про зобов'язання вчинити дію та повернення позивачем кредитних коштів, відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed