Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Експлуатаційна компанія «Лазурний блюз» ідентифікаційний код якого 37404804 (далі - відповідач) про стягнення заборгованості по заробітній платі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 17.02.2014 року працювала на посаді консьєржа ТОВ «Лазурний блюз», 30.05.2014 року звільнена за власним бажанням, але продовжувала працювати в період з 01.06.2014 року по 31.01.2015 року на тій же посаді позаштатним працівником. На дату звільнення 30.05.2014 року відповідач має перед позивачем заборгованість по заробітній платі в розмірі 14816,98 грн., яка до цього часу не виплачена. Тому, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 14816,98 грн. Позивач, представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Суду пояснила, що станом на 01.06.2014 року відповідач дійсно мав заборгованість перед позивачем з виплати заробітної плати за лютий - травень 2014 року у розмірі 14816,98 грн., яка була виплачена згідно відомостей, в яких міститься підпис позивача про отримання коштів. Після звільнення позивач не працювала у відповідача та були відсутні будь-які трудові відносини між сторонами. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ч.1 ст.43 Конституції України). Судом було встановлено, що наказом від 17.02.2014 року № 06-09/к позивача було прийнято на посаду консьєржа ТОВ «Експлуатаційна компанія «Лазурний блюз», ідентифікаційний код якого 37404804. Наказом відповідача №14-2-09/к від 30.05.2014 року позивач була звільнена з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Згідно довідки відповідача №ЛБ000000014 від 17.07.2015 року, яка була видана позивачці, заборгованість з виплати заробітної плати станом на 01.06.2014 року складає 14816,98 грн. Як вбачається з відомостей погашення заробітної плати позаштатним працівникам ТОВ «ЕК»Лазурний блюз» за липень, серпень, вересень 2014 року та заборгованості звільненим працівникам, позивачу, як звільненому працівнику було виплачено 4000,00 грн., 4000,00 грн., 4000,00 грн., 4000,00 грн. Позивач в судовому засіданні підтвердила, що вона дійсно отримувала ці кошти, але не як звільнений, а як позаштатний працівник відповідача. На підтвердження того, що позивач була позаштатним працівником надала довідку №49-к від 14.10.2014 року за підписом директора ТОВ «ЕК «Лазурний блюз» [PERSON], що вона дійсно працює в ТОВ «ЕК «Лазурний блюз» на посаді консьєржа з 17.02.2014 року по день видачі довідки з ненормованим режимом роботи (з 07.00 до 20.00, вихідні - субота, неділя). Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти тверджень позивача та на виконання ухвали суду надала повідомлення директора ТОВ «ЕК «Лазурний блюз» від 09.12.2015 року [PERSON], що позивач була прийнята на роботу в ТОВ «ЕК «Лазурний блюз» з 17.02.2014 року на посаду консьєржа, а 30.05.2014 року її було звільнено з займаної посади за власним бажанням. З 31.05.2014 року по день видачі довідки позивач ні в яких трудових відносинах з підприємством не перебуває. Стосовно наданої позивачем довідки від 14.10.2014 року №49-к повідомили, що за таким номером довідка не реєструвалась та не надавалась. Відповідно до реєстру довідок за 2014 рік було зареєстровано та видано лише 21 довідка. А з літерою «К» реєструвались виключно кадрові накази по підприємству. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою (ст. 2 КЗпП України). Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ч.1 ст. 21 КЗпП України). Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України ч.ч.1-3 ст. 24 КЗпП України). При прийнятті на роботу працівник зобов'язаний подати трудову книжку. Без трудової книжки можливе прийняття на роботу тільки за сумісництвом. Позивачем при розгляді справи не доведено, що вона з 01.06.2014 року працювала у відповідача позаштатним працівником, оскільки, суду не було надана жодного належного та допустимого доказу (або трудовий договір, або наказ, або розпорядження, або запис в трудовій книжці, підтвердження роботи за сумісництвом, тощо), що підтверджували б трудові відносини між позивачем та відповідачем. До того ж такі трудові відносини не підтвердив і відповідач, а тому суд не вважає довідку №49-к від 14.10.2014 року належним та допустимим доказом, оскільки, окрім вищезазначеного, тобто відсутності належних і допустимих доказів, що підтверджували б трудові відносини між позивачем та відповідачем, в ній навіть не зазначено, що позивач була звільнена 30.05.2014 року за власним бажанням, про що міститься запис в її трудовій книжці, а повідомлено, що вона працює з 17.02.2014 року по день видачі довідки - 14.10.2014 року. Тому суд приходить до висновку, підпис позивача у відомостях свідчить про отримання нею коштів, які є виплатою заборгованості із заробітної плати, а не заробітною платою позаштатного працівника відповідача. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, в силу вимог ст.ст. 10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Беручи до уваги викладене вище, суд приходить до висновку, що станом на 01.06.2014 року відповідач дійсно мав заборгованість перед позивачем з виплати заробітної плати за лютий - травень 2014 року в розмірі 14816,98 грн., яка була виплачена позивачу згідно наданих відомостей, твердження позивача щодо роботи у відповідача позаштатним працівником не підтверджено належними та допустимими доказами, крім того, спростовані офіційним повідомленням директора відповідача на запит суду, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed