Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-07 00:00:00

У липні 2014 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом про відшкодування їй моральної та матеріальної шкоди завданою бездіяльністю відповідачами на протязі 1992 року до моменту звернення до суду, оскільки кримінальні справи які булі порушені де вона була потерпілою, тривалий час не розслідувались, а деякі з них були закриті провадженням. Тому просила суд задовольнити позов та стягнути, з урахуванням уточнених 29.07.2014 року вимог, моральну шкоду за фактом незаконної госпіталізації та фальсифікації медичних документів, покриття злочинів за фактами побиття, покриття злочинів за фактами руйнування її домоволодіння, по факту взлому у домоволодіння, а загалом спричинену матеріальну шкоду у розмірі 410\~000 грн. та моральну шкоду у розмірі 625\~000 грн. Позивач в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі. Пояснила, що у звязку з сумісною власністю на домоволодіння на житловому масиві Шевченко Самарського району м.Дніпропетровська її неодноразово били інші співвласники, одного разу навіть була зламана рука. Також відбувалися крадіжки майна і будівельних матеріалів (бетонних блоків), проте у переважній більшості випадків у порушенні кримінальних справ було відмовлено. Також її було примусово госпіталізовано до психіатричної лікарні, вона також зверталася до правоохоронних органів, проте це питання жодним чином вирішено не було. Роками позивач письмово і усно десятки і сотні разів зверталася до прокуратур всіх рівнів та органів внутрішніх справ, проте жодна із порушених кримінальних справ не була завершена і винні не були притягнуті до кримінальної відповідальності. Так, за фактом перелому руки, [PERSON] відразу повідомляла, хто це зробив, але цих осіб лише допитали як свідків, і через сім чи вісім років закрили кримінальну справу у звязку зі смертю. Також вона повідомляла про осіб, які вчинили інші злочини, проте і вони до кримінальної відповідальності притягнуті не були. Декілька років вона перебувала на обліку у психіатра, і незважаючи на те, що діагноз було спростовано, лише після тривалого часу і завдяки зверненню до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини її було знято з цього обліку. Вважає, що до неї ставилися, як до психічно хворої, внаслідок чого кримінальні справи не розслідувалися. Таке ставлення з боку правоохоронних органів принизило її гідність, так само як і постійні формальні «відписки» на її звернення і скарги. Її права не знайшли належного та ефективного захисту з боку органів міліції та прокуратури, дві кримінальні справи взагалі невідомо де поділися, так само невідомі останні процесуальні рішення у цих справах. Висловила свої сподівання на задоволення позовних вимог та відсутність необхідності для позивача у подальшому звертатися до Європейського суду з прав людини. Відповідачі проти позову заперечували. Прокуратура Самарського району м. Дніпропетровська позов не визнала, просила відмовити в задоволенні позивних вимог, оскільки в позовній заяві не міститься жодної позовної вимоги, немає посилань на докази і жодного доказу не надано. Згодом прокурор прокуратури Самарського району м.Дніпропетровська поставив суд до відома, що прокуратура району у сенсі цивільних відносин не є юридичною особою, у зязку з чим як співвідповідача було залучено прокуратуру Дніпропетровської області. Прокуратура Дніпропетровської області заперечувала проти задоволення позовних вимог, з тих підстав, що позивачем не зазначено які саме дії чи бездіяльності, або рішення органів прокуратури слід визнати незаконними. Також зазначає, що питання, які викладені позивачем у позовній заяві, повязані з перевіркою повідомлень про скоєння злочину та вимог про визнання дій незаконними (протиправними), врегульовані КПК України, у звязку з чим провадження у справі підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст. 205 ЦПК України. Клопотання представника ДМУ ГУМВС в Дніпропетровській області про закриття провадження у справі з тих же підстав було вирішено 15 січня 2015 року, відмовлено (а.с. 128). Представник Самарського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області зявлявся в судове засідання один раз, 29.07.2014 року, згодом жодного разу представник не зявився, про час та місце кожного судового розгляду повідомлялися належним чином, також надавали відповіді на запити суду. Дніпропетровське міське управління ГУМВС України в Дніпропетровській області та Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області заперечували проти задоволення позовних вимог, з тих підстав, що позивачем у позовній заяві не зазначила зміст позовних вимог, не конкретизовані вимоги матеріального характеру, а саме до кого вони спрямовані. Також зазначає, що рішення, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства підлягають оскарженню у порядку, встановленому КПК України. Та зазначає, що позивач не надала до суду доказів спричинення їй моральної та матеріальної шкоди у заявленому розмірі та документально вказану суму не підтвердила. У запереченнях на позовну заяву зазначено, що трирічний строк позовної давності сплив з тих підстав, що кримінальні справи порушені, закриті в період з 1997 2009 р., однак з позовом до суду позивач звернулась лише 01.07.2014 року, у звязку з чим позов не підлягає задоволенню. Третя особа Державна казначейська служба України, залишила позовні вимоги на розсуд суду та представник пояснила, що даний орган є лише розпорядником бюджетних коштів, до спірних по справі питань відношення не мають. Можуть лише виконувати рішення суду, яке набрало законної сили, у разі стягнення грошових коштів з органів державної влади. Вислухавши пояснення позивача, відповідачів, третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про частковезадоволення позовних вимог з наступних підстав. Встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що починаючи з 1997 року позивач зверталась до правоохоронних органів з приводу порушення кримінальних справ, відносно спричинення їй тілесних ушкоджень, крадіжки та руйнування її майна. По даним фактам звернення позивача булі порушені кримінальні справи що перебували у провадженні Самарського РВВС. Також у цій інформації по більшості кримінальних справ навіть зазначено осіб, які могли бути причетними до скоєння кримінальних правопорушень (а.с. 3, а.с. 3 з об.) Хід їх розслідування видповідно до Кримінально-процесуального кодексу України (1960 р.) перебував під наглядом прокуратури Самарського району м.Дніпропетровська, контролювався Дніпропетровським міським управлінням внутрішніх справ та УВС Дніпропетровської області, про що свідчать довідки, листи та процесуальні документи відповідачів (а.с. а.с. 46-47, 60, 65, 66, 74, 75, 76, 80). Відповідно до ст.120 КПК України (1960р.) досудове слідство у кримінальних справах повинно бути закінчено протягом двох місяців. В цей строк включається час з моменту порушення справи до направлення її прокуророві з обвинувальним висновком чи постановою про пере\-дачу справи до суду для розгляду питання про застосування примусових заходів медичного характеру або до закриття чи зупинення провадження в справі. Цей строк може бути продовжено районним, міським прокурором, військовим прокурором армії, флотилії, зєднання, гарнізону та прирівняним до них прокурором у разі неможливості закінчити розслідування до трьох місяців. В особливо складних справах строк досудового слідства, встановлений частиною 1 цієї статті, може бути продовжено прокурором Автономної Республіки Крим, прокурором області, прокурором міста Києва, військовим прокурором округу, флоту і прирівняним до них прокурором або їх заступниками на підставі мотивованої постанови слідчого до шести місяців. Далі продовжувати строк досудового слідства можуть лише у виняткових випадках Генеральний прокурор України або його заступники. При поверненні судом справи для провадження додаткового слідства, а також відновленні закритої справи строк додаткового слідства встановлюється прокурором, який здійснює нагляд за слідством, в межах одного місяця з моменту прийняття справи до провадження. Дальше продовження зазначеного строку провадиться на загальних підставах. Правила, викладені в цій статті, не поширюються на справи, в яких не встановлено особу, що вчинила злочин. Перебіг строку слідства в таких справах починається з дня встановлення особи, яка вчинила злочин. 30 січня 2003 року Конституційний Суд України надав тлумачення цього положення і постановив, що максимальний строк розслідування кримінальної справи не може бути фіксованим. Він ухвалив, що строк розслідування справи має бути розумним, і при цьому посилався на статтю 6 Європейської Конвенці про захист прав людини. Відповідно до ст. 91 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» ведення оперативно-розшукових справ здійснюється: щодо невстановлених осіб, які готують вчинення злочину, а також осіб, які переховуються від органів досудового розслідування, слідчого судді, суду або ухиляються від відбування кримінального покарання, - до їх встановлення або розшуку, але не більше строків давності притягнення до кримінальної відповідальності чи строків давності виконання обвинувального вироку; щодо осіб безвісно відсутніх - до їх розшуку або до набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або про оголошення їх померлими; щодо осіб, стосовно яких є дані про участь у підготовці до вчинення злочину, - до встановлення та фіксації фактичних даних про протиправні діяння, відповідальність за які передбачена Кримінальним кодексом України, але не більше шести місяців; щодо здійснення розвідувальних заходів в інтересах безпеки суспільства і держави - до завершення розвідувальних заходів або вичерпання можливостей для їх здійснення; щодо осіб, стосовно яких є дані про їх участь або причетність до терористичної діяльності, терористичної групи чи терористичної організації, а так само до матеріального, організаційного чи іншого сприяння створенню терористичної групи чи терористичної організації, - до 5 років. Згідно ст. 5 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, на яку відповідно до Конституції України та цього Закону зокрема покладається нагляд за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, досудове слідство. Як вбачається із повідомлення Управління інформаційно-аналітичного забезпечення (УІАЗ) ГУМВС Україні в Дніпропетровській області (а.с.23) від 06 жовтня 2014 року №5/3226 згідно обліку УІАЗ за заявами [PERSON] по кримінальним справам були проведенні відповідні процесуальні дії: - кримінальна справа № 68001237 порушена 09.03.2000 року за ознаками ч.2 ст.206 КК України (в ред. 1960 р.),06.06.2000 року кримінальну справу зупинено на підставі ст.206 п.3 КПК України (1960 р.); - кримінальна справа № 680461 порушена 30.04.1998 року за ознаками ч.1 ст.145 КК України (в ред. 1961 р.), справу закрито на підставі ст. 111 КПК України (в ред. 1960 р.) від 01.06.2009 року; - кримінальна справа № 68031416 порушена 08.07.2003 року за ознаками ч.3 ст.185 КК України, 08.09.2003 року кримінальну справу зупинено на підставі ст.206 п.3 КПК України (1960 р.); - кримінальна справа № 685378 порушена 08.04.1997 року за ознаками ч.3 ст.140 КК України (в ред. 1961 р.), справу закрито на підставі ст. 111 КПК України (в ред. 1960 р.) від 17.06.2009 року; - кримінальна справа № 681014 порушена 06.10.1998 року за ознаками ч.2 ст.206 КК України (в ред. 1961 р.), справу закрито на підставі п.8 ст.6 КПК України ( в ред. 1960 р.) від 03.03.2008 року; - кримінальна справа № 681270 порушена 16.12.1998 року за ознаками ч.2 ст.206 КК України (в ред. 1961 р.), 28.12.1998 року кримінальну справу зупинено на підставі ст.206 п.3 КПК України (1960 р.). Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціально цінністю. Права і свободи дюдини та їх гарантії візначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає пред людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави. За ст. 15 Цивільного Кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування матеріальної та моральної шкоди у відповідності до положень ч.2 ст.16 ЦК України. Згідно ч.6 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. За Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, який набрав законної сили 11.09.1997 року, зазначена Конвенція та відповідні протоколи до неї були ратифіковані, тобто з часу набрання законної сили норми Конвенції повинні застосовуватися також при вирішенні спорів судами України. Статтею 13 Європейської Конвенції з прав людини 04.11.1950 року передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснили свої офіційні повноваження. Надмірна тривалість провадження порушє вимогу «розумного строку», закріплену у пункті 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини 04.11.1950 року «Кожен… при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право... на розгляд упродовж розумного строку... судом...» Судом встановлено, що бездіяльність відповідачів при розслідуванні кримінальних справ проявилась у тривалому розслідуванні правопорушень стосовно позивачки, як потерпілої у справах. Так, зокрема по кримінальній справі №68001237 провадження було порушено 09.03.2000 року за ознаками ст.206 КК України (хуліганство), зупинено 06.06.2000 року і на даний час процесуального рішення по даній справі не прийнято. По кримінальній справі №68031416 порушено провадження 08.07.2003 року (крадіжка), зупинено 08.09.2003 року, процесуальне рішення по провадженню не прийняте. По кримінальній справі №681270 порушено провадження 16.12.1998 року (крадіжка), зупинено 28.12.1998 року, процесуальне рішення по провадженню не прийняте. По кримінальній справі №680461 порушено провадження 30.04.1998 року (крадіжка), закрито 01.06.2009 року (на підставі ст.111 КПК України(1960р.)). По кримінальній справі №685378 порушено провадження 08.04.1994 року (крадіжка), закрито 17.06.2009 року (на підставі ст.111 КПК України(1960р.)). Згідно з інформацією щодо руху вищезазначених кримінальних справ (а.с. 143), наданою Слідчим управлінням ГУМВС України в Дніпропетровській області за вих. № 8/10644 від 09.12.2014 досудове слідство по кримінальній справі № 681014 порушеній відносно [PERSON] та [PERSON] за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України закрито на підставі п. 8 ст. 6 КПК України та 24.01.2008 за вих. № 47/565 справа направлена до прокуратури Самарського району м. Дніпропетровська для узгодження прийнятого рішення. 11.03.2008 вищезазначена кримінальна справа направлена до архіву СУ ГУМВС, де присвоєно архівний № 2-2270р. В 2014 році термін зберігання кримінальної справи № 681014 сплинув, відповідно вищевказану кримінальну справу знищено, про що свідчить акт №74. У кримінальних справах № 685378 та № 680461 прийнято рішення відповідно до ст. 11-1 КПК України (1960 р.) - закриття у звязку зі спливом строків притягнення до кримінальної відповідальності та за вих. № 47/3407 їх направлено до прокуратури Самарського району м. Дніпропетровська для узгодження прийнятого рішення. На теперішній час кримінальні справи № 685378 та № 680461 до СВ Самарського РВ ДМУ не надходили. Кримінальну справу № 68031416 порушено 08.07.2003 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, за фактом таємного викрадення належних [PERSON] металевих виробів на суму 820 гривень з території домоволодіння № 53 по вул. Заозерна 53 у м. Дніпропетровську. В ході досудового слідства у кримінальній справі № 68031416 визнано та опитано в якості потерпілої [PERSON], яка показала, що в неї є домоволодіння, розташоване в м. Дніпропетровську по вул. Заозерній, 53, на: території якого ввечері 10.06.2003 вона виявила відсутність майна. 17.05.2009 досудове слідство у кримінальній справі № 68031416 зупинено на підставі п. 3 ст. 206 КПК України (в редакції 1960 р.) та відомості до ЄРДР не вносились. Так як, на цей час знищені журнали вхідної та вихідної документації 1998 та 2000 років, встановити рух та знаходження кримінальних справ № 68001237 та № 681270 не є можливим. Відповідно до повідомлення ГУМВС Україні в Дніпропетровській області (а.с.169) від 16 лютого 2015 року №5/5/552 згідно обліку УІАЗ зареєстровані на території Дніпропетровської області звернення до ОВС громадянки [PERSON], а саме: - ЖРЗПЗ Самарського РВ ДМУ від 14.04.2006 № 678 - рішення відмовний матеріал від 20.04.2006 № 359; - ЖРЗПЗ Самарського РВ ДМУ від 24.09.2008 № 2918 рішення відмовний матеріал від 03.10.2008 № 2344; - ЖРЗПЗ Самарського РВ ДМУ від 11.12.2010 № 4448 рішення відмовний матеріал від 11.12.2010 № 3529; - ЖРЗПЗ Самарського РВ ДМУ від 30.12.2010 № 4680 рішення відмовний матеріал від 05.01.2011 № 36. Також повідомлено, що станом на 16.02.2015 інформації по кримінальним справам №№ 686462, 686461 не встановлено. Листом Самарського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 20 лютого 2015 року №47/1639 зазначено, що згідно журналу заяв та повідомлень за 2006, 2008, 2010 роки від гр. [PERSON] звернень за №678 від 14.04.2006р., №2018 від 24.09.2008р., №4448 від 11.12.2010р. до Самарського РВ ДМУ не надходило та кримінальні справи за №686461 та №686462 не порушувались (а.с.172). При розгляді даної цивільної справи суд не може надавати оцінку ефективності самого досудового розслідування з точки зору можливості чи неможливості викриття і притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які вчинили протиправні посягання. Також слід зазначити, що переважна більшість кримінальних справ були завершені (принаймні формально) у передбачені чинним на той час законом способи. Ряд постанов про відмову в порушенні кримінальних справ (так звані «відмовні матеріали») скасовані не були, отже немає приводу вказувати їх як підставу чи критерій визначення неефективності захисту прав [PERSON] Разом з тим визначальним з точки зору ефективності захисту прав [PERSON] як потерпілої у кримінальних справах є той факт, що дві кримінальні справи: № 68001237 порушена 09.03.2000 року за ознаками ч.2 ст.206 КК України (в ред. 1960 р.),06.06.2000 року кримінальну справу зупинено на підставі ст.206 п.3 КПК України, та № 681270 порушена 16.12.1998 року за ознаками ч.2 ст.206 КК України (в ред. 1960 р.), 28.12.1998 року кримінальну справу зупинено на підставі ст.206 п.3 КПК України (1960 р.) не лише не були завершені у встановленому законом порядку і самі матеріали справ вочевидь відсутні, а навіть втрачена будь-яка інформація щодо руху цих справ та відповідно передачі їх певним працівникам правоохоронного органу. Таке є безумовною підставою для констатації факту неефективності захисту прав [PERSON] Також показовим є факт закриття кримінального провадження №681014 постановою від 10 січня 2008 року. В постанові зазначено, що притягнуті до кримінальної відповідальності особи [PERSON] та [PERSON], дали покази та частково визнали свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України хуліганство. При цьому [PERSON] помер 03.05.2006 року, [PERSON] 13.02.2006 року (а.с. 157-158). Тобто кримінальна справа була закрита майже через два роки після смерті цих осіб, які вже були притягнуті до кримінальної відповідальності, з чого можливо зробити висновок, що орган досудового слідства протягом тривалого часу взагалі не цікавився особами, притягнутими до кримінальної відповідальності. За таких обставин протягом років [PERSON] зверталася до вищих органів внутрішніх справ та органів прокуратури з приводу необєктивності слідства: повідомлення заступника начальника Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю МВС України від 14 травня 2009 року №9/4-Л-362 (а.с. 60), супровідний лист прокуратури Дніпропетровської області від 19.03.2007 року № 04/2р-07 (а.с. 66), відповідь прокурора міста Дніпропетровська від 07.03.13 р. №229011 вих13, у якій зазначено, що [PERSON]В в період 1997-2012 років частіше ніж два рази на рік зверталася до прокуратури Самарського району м.Дніпропетровська, якою було розглянуто 76 її скарг з приводу хуліганських дій, крадіжки майна, тілесних ушкоджень, знищення майна (а.с. 46-47). Така бездіяльність правоохоронних органів, слідства та прокуратури призвела до порушення прав позивача на встановлення винних осіб у спричиненні їй матеріальної та моральної шкоди та можливості вчасного відшкодування збитків особами, які безпосередньо їх завдали, відповідно до діючого законодавства, що є порушенням ст.1 Першого протоколу Європейської Конвенції, яка гарантує право мирно володіти майном. Схожого висновку приходить і Європейський суд з прав людини у справі «Меріт проти України» за заявою № 66561/01 від 30 березня 2004 року, де зазначено, що розумність тривалості провадження у справі має оцінюватися у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням критеріїв, зокрема складності справи та поведінки заявника і державних органів, що розглядають справу (рішення у справі\~«Пелісьє і Сассі проти Франції»\~(Pelissier\~and Sassi v. France)[GC], № 25444/94, п. 67,\~ECHR\~1999-II; та рішення у справі «Філіс проти Греції» (№ 2)\~(Philis v. Greece) (no. 2)\~від 27 червня 1997 року,\~ECHR\~1997-IV, с. 1083, п. 35). Стаття 13 ґарантує ефективний засіб правового захисту в національному органі у звязку зі стверджуваним порушенням вимоги згідно з пунктом 1 статті 6 щодо розгляду справи в межах розумного строку (рішення у справі «Кудла проти Польщі» [GC], №30210/96, п. 156,\~ECHR\~2000-XI). Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб правового захисту є «ефективним», якщо ним можна скористатися або для того, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або для того, щоб забезпечити заявникові на\-лежне відшкодування за затримки, які вже мали місце (рішення у справі «Кудла проти Польщі»). Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Таким чином суд приходить до висновку, що бездіяльністю відповідачів позивачу завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню за рахунок Державного бюджету України. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд, виходячи з положень ст. 23, 1167 ЦК України, враховує тривалість та кількість розслідувань справ по заявам позивача, її звернення в різні установи з приводу бездіяльності відповідачів по неналежному розгляду її скарг, неефективність захисту прав позивача правовохоронними органами і приходить до висновку про задоволення частково її позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. Розглядаючи заяву відповідачів про застосування строку позовної давності, слід вказати, що відповідно до пункта першого частини першої ст. 268 ЦК України, на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, позовна давність не поширюється. Крім того, оспорювані позивачем правовідносини полягають насамперед у бездіяльності відповідачів, яка має продовжуваний характер, а не певну дату. Таким чином, строк звернення до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди не є пропущеним. Вирішуючи питання про те, з кого саме з відповідачів може стягуватися сума компенсації моральної шкоди, суд виходить з того, що органи прокуратури та внутрішніх справ районного у місті рівня хоча і є установами, які здійснюють відповідні повноваження з нагляду за додержанням законів, охороні правопорядку та розслідування кримінальних справ, проте у сенсі цивільно-правових відносин не є юридичними особами. Тому визначена сума солідарно повинна стягуватися з вищих у відповідній системі правоохоронних органів, тобто держави в особі прокуратури Дніпропетровської області та Дніпропетровського міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області. Так, з 1 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» № 4901-VI, який встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання. Зазначеним Законом визначено порядок виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу. Статтею 3 Закону визначено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Щодо вимоги за фактом незаконної госпіталізації та фальсифікації медичних документів, перебування на обліку [PERSON], слід зазначити, що питання самого перебування у психіатричній лікарні підтверджується інформацією від дільничного інспектора міліції за 1999 рік в тому, що 27.03.1999 року близько 23-00 годин [PERSON] за вказівкою лікаря швидкої психіатричної допомоги спокійно перейшла до їх машини, яка відвезла її до психіатричного закладу (а.с. 59 з об.). В судовому засіданні [PERSON] також підтвердила, що застосування фізичної сили при її госпіталізації не було. Також подібні обставини перевірялися за дорученням Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, про що свідчать відповіді № 10.3/9-Л125098.09/04-15 від 13 березня 2009 року (а.с. 63), № 10.3/8-Л104231.08/04-15 від 14 березня 2008 року (а.с. 71). Щодо перебування під наглядом лікаря-психіатра є довідка Дніпропетровської міської лікарні №14/110 від 25.05.2009 року, що [PERSON], [INFO], під таким наглядом не знаходиться (а.с. 59). Отже серед наданих позивачем доказів щодо таких обставин вбачається, що у відповідачів крім розгляду звернень [PERSON], не було інших матеріалів чи справ з цього приводу, позивач принаймні девять останніх років під наглядом психіатра не перебуває, у звязку з чим в цій частині вимог суд не знаходить підстав для задоволення. Щодо позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, суд в цій частині вважає позовні вимоги безпідставними, оскільки відповідно до ст.1166 ЦК України позивач не довела, що саме діями відповідачів їй спричинено майнову шкоду у розмірі 380 000 грн. Доказів на підтвердження матеріальної шкоди в зазначеному розмірі позивач суду не надала. Є лише копія накладної №29 від 20 грудня 1991 року МП «Мечта» щодо фундаментних блоків у кількості 90 штук на суму 9960 (крб.) (а.с.61) З приводу крадіжки бетонних блоків було відмовлено в порушенні кримінальної справи у 2006 році, про що повідомлена заявник 21.04.2006 року за № 47/2835 (а.с. 64), та повторно це питання було вирішено аналогічним чином 03.10.2008 року (а.с. 68). Вказані процесуальні рішення скасовані не були. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1177 ЦК України умови та порядок відшкодування майнової шкоди, завданої майну фізичної особи, яка потерпіла від злочину, встановлюється законом, але на теперішній час Закону України або іншого нормативно-правового акту, яким були би встановлені умови та порядок відшкодування майнової шкоди, завданої майну фізичної особи, яка потерпіла від злочину, не прийнято. Крім того в переважній більшості у позовних вимогах про відшкодування матеріальної шкоди йдеться про події, що відбулися до 2004 року, а право на відшкодування такої шкоди на підставі вимог ч.1 ст.1177 ЦК україни зявилося з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат і враховуючи, що в силу пункта 13 ст. 2 Закону України «Про судовий збір» позивач вказаний збір не сплачує, відповідачі за ст. 5 Закону звільняються від сплати судового збору, судові витрати згідно ч. 2 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України компенсуються за рахунок держави.

Outcome: partial