Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-16 00:00:00

У квітні 2019 року позивач звернулась до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказала, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 22 квітня 1991 року вона є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , в якому вона зареєстрована та проживає разом з донькою та онукою. У вказаному будинку зареєстрований [PERSON] , який є колишнім чоловіком її доньки [PERSON] Після розірвання шлюбу, у 2016 році, відповідач не проживає у вказаному будинку, будь-яких витрат за утриманням будинку та оплати житлово-комунальних послуг не здійснює. На її прохання добровільно знятися з реєстрації місця проживання відповідач відмовляється. Тому на підставі ст. 405 ЦК України просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки без поважних причин понад один рік не проживають за місцем реєстрації. Позивач в судове засідання не з`явилась, належним чином була повідомлена про розгляд справи. Звернулась до суду з заявою про розгляд справи у її відсутність, в якій зазначено, що вона позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить розглядати цивільну справу у присутності її представника Карамяна Е.Ф. Представник позивача адвокат Карамян Е.Ф., який діє на підставі ордеру серії ДН№015748 від 20 березня 2019 року, в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги позивача підтримує. Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про розгляд справи. Надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає та не заперечує щодо них. Згідно ч. 1 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій статті. За вказаних обставин, з урахуванням вимог ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів, у відсутності сторін. З урахуванням ч. 2ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши усі наявні докази у їх сукупності, суд вважає, що позов про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, позивач на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 22 квітня 1991 року є власником житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.12), що також підтверджується технічним паспортом житлового будинку (а.с.19-21). Відповідач [PERSON] зареєстрований у вищевказаному будинку, що підтверджується відповідною відміткою у його паспорті (а.с.10) та відповіддю Сільського голови Світлівської сільської ради Добропільського району Донецької області від 11 квітня 2019 року (а.с.24). Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 11 лютого 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.18). Від вказаного шлюбу мають дитину - [PERSON] (а.с.17). З акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, який був складений головою Світлівської сільської ради Добропільського району Донецької області від 14 березня 2019 року, вбачається, що відповідач [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2016 року по теперішній час (а.с.13). Відповідно до ч. 1ст. 16 ЦК України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316.317,319,321 ЦК України). Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Враховуючи викладене, а також те, що відповідач у своїй заяві позов визнав та не заперечував, суд вважає, що останній втратив право користування жилим приміщенням за вищезазначеною адресою на підставі ст. 405 ЦК України. Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, суд вважає, що понесені позивачем судові витрати слід стягнути з відповідача в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved