Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

У листопаді 2014 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, в якому поставлено питання про визнання за кожним з позивачів права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на 1/6 частину квартири за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що після смерті [INFO] [PERSON] (сина позивачів) відкрилася спадщина, кА складається з 1/3 частини квартири [ADDRESS]. На час смерті [PERSON] проживав разом з батьками у вищевказаній квартирі. Єдиними спадкоємцями цієї спадщини є позивачі, які її фактично прийняли. У червні 2014 року позивачі звернулися до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, однак постановами від 05.11.2014 р. їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на дане житлове приміщення, оскільки, право власності на частку квартири, що належала померлому, не була зареєстрована на ім'я спадкодавця. Посилаючись на те, що згідно ст.549 ЦК УРСР, яка діяла на час смерті спадкодавця, спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом 6-ти місяців з дня відкриття спадщини, а позивачі як до смерті сина, так і після його смерті, проживають у спірній квартирі, позивачі звернулися до суду з метою врегулювання цього питання, оскільки поза судового механізму реєстрації частки квартири померлого спадкодавця не існує. У судовому засіданні представник позивачів вимоги позову підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в ньому, та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, до суду надав письмове пояснення на позовну заяву, в якому просив прийняти рішення згідно норм чинного законодавства, та просив розглядати справу без його участі. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, до суду заяву з проханням розглядати справу без його участі. Суд, вислухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правові наслідки. Згідно свідоцтва про народження, виданого Палацом новонароджених м.Києва 01.10.1975 р., [PERSON] народився [INFO], батьками є [PERSON] та [PERSON] (позивачі у справі). Довідкою по Формі №3, що видана 28.11.2012 р. КП ЖЕК «Покровська» підтверджується, що в квартирі за адресою: [ADDRESS] позивачі [PERSON] та [PERSON] мешкають з 01.03.1990 р. В судовому засіданні підтверджено, що позивачі зареєстровані та проживають за вищевказаною адресою постійно і на час звернення до суду. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського району м.Києва 27.03.1996 р., [PERSON] помер [INFO]. Згідно дубліката свідоцтва про право власності на житло, виданого 08.10.2014 р. відділом приватизації державного житлового фонду, 21 квітня 1995 року було посвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], дійсно належить на праві приватної (спільної часткової) власності [PERSON] та членам його сім'ї [PERSON] та [PERSON]. Свідоцтво було видано на підставі розпорядження №11208 від 20.04.1995 р. Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР. Згідно частини 1 статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Статтею 527 ЦК Української РСР регламентовано, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. При цьому, згідно ст. 549 ЦК Української РСР спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. Судом досліджено копію спадкової справи №729/2014, відкритої Першою Київською державною нотаріальною конторою, з якої убачається, що 18.06.2014 р. позивачі звернулися із відповідними заявами про прийняття спадщини після смерті сина. Матеріалами спадкової справи підтверджується, що після смерті [PERSON] залишилася спадщина у виді 1/3 частини квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Між тим, постановами від 05.11.2014 р. державний нотаріус Першої Київської державної нотаріальної контори відмовив позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру у зв'язку з відсутністю реєстрації на ім'я спадкодавця на вищевказане нерухоме майно. Згідно ст. 182 ЦК України та ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 р. №1952-ІV, право власності на нерухомість підлягає обов'язковій державній реєстрації та виникає з моменту такої реєстрації. Будь-які правочини щодо нерухомого майна, в тому числі видача свідоцтва про право на спадщину, вчиняються, якщо право власності на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону. Як роз'яснено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних прав про спадкування», якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України, відповідно якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачі реалізували своє право на прийняття спадщини за законом після померлого сина [PERSON], шляхом фактичного вступу в управління (володіння) спадковим майном протягом 6 місяців з часу відкриття спадщини, тобто за ст.549 ЦК Української РСР. За таких обставин, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, на які посилалися позивачі, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, шляхом визнання за кожним з позивачів [PERSON] та [PERSON] права власності по 1/6 частині квартири за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]

Outcome: approved