Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України в період з 1992 року по 18.10.2018. Свої вимоги заявник обґрунтував тим, що у січні 1990 року він разом з батьком приїхав на постійне проживання з Республіки Вірменія в Україну, а саме: у с. Шляхове Бериславського району Херсонської області. Рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 28.08.2008 у справі № 2-О-156/2008 було встановлено факт постійного проживання [PERSON] на території України в період до 24.08.1991 та те, що з того моменту він постійно проживав на території Бериславського району Херсонської області. З і слів заявника, у подальшому [INFO] [PERSON] . Бериславським РВ УВМС України в Херсонській області було видано паспорт громадянина України. 10.09.2009 заявник отримав закордонний паспорт для виїзду за межі України. [INFO] [PERSON] одружився з громадянкою Вірменії - [PERSON] , що підтверджується доданою до матеріалів справи копією свідоцтва про шлюб від 31.05.2014 Серії [NUMBER] . Від даного шлюбу у є двоє малолітніх дітей. Заявник вказував, що подальшому він звернувся до територіального органу Державної міграційної служби України із заявою про видачу біометричного паспорта громадянина України для виїзду закордон, проте йому було відмовлено в оформленні даного документа у зв`язку зі скасуванням паспорту громадянина України серії [NUMBER] від 21.04.2009. З огляду на відмову заявник звернувся до УДМС в Херсонській області з заявою про надання підтвердження інформації про скасування паспорту громадянина України. 26.12.2018 заявником отримано відповідь на запит, в якому зазначено, що його паспорт дійсно скасували, а підставою того стало рішення апеляційного суду Херсонської області від 10.05.2011 у справі № 22ц-2057/2011, яким було скасовано рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 28.08.2008 у справі № 2-О-156/2008, ухвалено нове рішення та відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про встановлення факту постійного проживання на території України. 25.02.2019 [PERSON] звернувся до УДМС в м. Києві з заявою про відновлення громадянства України, але йому було повідомлено, що для оформлення документів потрібно надати рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 28.08.2008 у справі № 2-О-156/2008 та рішення на підтвердження факту постійного проживання на території України останні 5 років. Враховуючи те, що вищевказане рішення скасовано, заявник звернувся до суду з даною заявою про встановлення факту постійного проживання в період з 1992 року по 18.10.2018. У вересні 2019 року заявником подано до суду уточнення до заяви про встановлення факту постійного проживання на території України, в яких останній просить суд встановити факт того, що він постійно проживав на території України на законних підставах в період з 22.12.2008 по 18.10.2018. Ухвалою суду від 19.04.2019 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку окремого провадження. Заявник та його представник у судове засідання з`явились, вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Заінтересована особа в судове засідання свого представника не направила, надала суду письмові пояснення, в яких зазначила, що заявником всупереч положенням п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» не надано довідку про надання дозволу про імміграцію, крім того, управління зазначає, що вирішення питання про законність перебування особи на території України належить виключно до повноважень органів Державної міграційної служби, а тому заява [PERSON] про встановлення факту постійного проживання в період з 22.12.2008 по 18.10.2018 повинна бути залишена без задоволення. Вислухавши пояснення осіб, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що заява не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законом передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Відповідно до ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Відповідно до статті 6 Закону України «Про громадянство України», громадянство України набувається: -за народженням; -за територіальним походженням; -внаслідок прийняття до громадянства; -внаслідок поновлення у громадянстві; -внаслідок усиновлення; -внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; -внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; -за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України. Відповідно до абз. 4 ст. 10 Закону України «Про громадянство України» в громадянстві України не поновлюються особи, які втратили громадянство України у зв`язку з набуттям його внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей чи фальшивих документів або стосовно яких рішення про оформлення набуття громадянства України скасовані на підставі статті 21 цього Закону. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням апеляційного суду Херсонської області від 10.05.2011 у справі № 22ц-2057/2011 було скасовано рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 28.08.2008 у справі № 2-О-156/2008 про встановлення факту проживання заявника на території України [PERSON] , оскільки останній не надав до суду першої інстанції докази того, що він звернувся до органів МВС за місцем проживання з відповідною заявою про зобов`язання припинення громадянства Вірменії. З огляду на це, в подальшому, поданням УДМС України в Херсонській області від 18.10.2018 було скасовано рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням [PERSON] і він був позбавлений громадянства України з підстав, передбачених ст. 21 Закону України «Про громадянство України». Оскільки рішення суду апеляційної інстанції заявником не оскаржувалось та набрало законної сили, [PERSON] фактично позбавлений права набуття громадянства України шляхом його поновлення. Крім того, громадянство України відповідно до приписів ст. 6 Закону України «Про громадянство України» набувається також внаслідок прийняття до громадянства. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про громадянство України» іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України за умов: 1) визнання і дотримання Конституції України та законів України; 2) подання декларації про відсутність іноземного громадянства (для осіб без громадянства) або зобов`язання припинити іноземне громадянство (для іноземців). 3) безперервного проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років. 4) отримання дозволу на імміграцію. 5) володіння державною мовою або її розуміння в обсязі, достатньому для спілкування. Ця умова не поширюється на осіб, які мають певні фізичні вади (сліпі, глухі, німі); 6) наявність законних джерел існування. Ця умова не поширюється на осіб, яким надано статус біженця в Україні або притулок в Україні. Незважаючи на це, [PERSON] звернувся до Центрального міжрегіонального правління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області з заявою саме про відновлення (поновлення) громадянства України. В свою чергу представниками управління було роз`яснення заявнику, що йому до заяви потрібно надати крім інших документів рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України останні 5 років, у зв`язку з чим [PERSON] і звернувся до Києво-Святошинського районного суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України в період з 22.12.2008 по 18.10.2018. Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що приписами ст. 1 Закону України «Про громадянство України» визначено, що безперервним проживанням на території України є проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України. В той же час, проживанням на території України на законних підставах є проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або мають військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу, виданий іноземцю чи особі без громадянства, які в установленому порядку уклали контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Аналізуючи вищенаведені положення суд вбачає наступне: 1.Паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974 у заявника відсутній з огляду на вікові обставини. 2.Докази реєстрації на території України паспорта громадянина Вірменії заявником не надано. 3.Доказів наявності у заявника посвідки на постійне чи тимчасове проживання на території України, що були дійсними у заявлений ним період, не надано. 4.Доказів наявності військового квитка особи рядового, сержантського і старшинського складу, виданого іноземцю чи особі без громадянства, яка в установленому порядку уклала контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України заявником до суду не надано. 5.Біженцем заявник не являється. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що [PERSON] не дотримано вимог законності постійного проживання на території України, оскільки ним не надано до суду жодних належних доказів на підтвердження обставин проживання на території України на законних підставах, визначених в ст. 1 Закону України «Про громадянство України», а тому його заява про встановлення факту постійного проживання на території України в період з 22.12.2008 по 18.10.2018 задоволенню не підлягає. Доводи заявника з приводу того, що він мав паспорт громадянина України, а тому проживав на території України на законних підставах не приймаються судом до уваги, оскільки рішенням апеляційного суду Херсонської області від 10.05.2011 у справі № 22ц-2057/2011 було скасовано рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 28.08.2008 у справі № 2-О-156/2008 про встановлення факту проживання заявника на території України, у зв`язку з чим в подальшому поданням УДМС України в Херсонській області від 18.10.2018 було скасовано рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням [PERSON] . Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 362/6564/17, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24.08.1991) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України»(13.11.1991). Для встановлення факту належності до громадянства України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: -постійного проживання на території України станом на 24.08.1991; -постійного проживання на території України станом на 13.11.1991; -постійного проживання дитини на території України станом на 24.08.1991 або станом на 13.11.1991; -постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24.08.1991 чи 13.11.1991; -постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; -наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); -постійного проживання на території України діда та баби заявника; -народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо. Тобто, з аналізу зазначених положень вбачається, що встановлення факту проживання на території України в будь-який інший період крім вищезазначених має здійснюватись в позасудовому порядку. Отже, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні заяви про встановлення факту постійного проживання на території України. З огляду на викладене, з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 362/6564/17,

Outcome: dismissed