Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

у липні 2013 року позивач [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що є власницею подарованої чоловіком - [PERSON] на підставі відповідного договору від 27 червня 2006 року квартири [ADDRESS]. В останній, окрім неї, зареєстровані син від першого шлюбу її чоловіка - [PERSON], [PERSON] та відповідач зі своєю неповнолітньою донькою. Зазначила про те, що квартира є перенаселеною, квартира є необхідною для її проживання та проживання її члена сім'ї - [PERSON], який за нею доглядає, а реєстрація відповідача та її доньки заважає їй реалізовувати права власника. Тому, вважаючи, що в силу переходу до неї права власності на квартиру відповідач та її донька втратили право на користування останньою, оскільки законом не передбачений перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника щодо збереження права користування житлом (житловим сервітутом) членів сім'ї колишнього власника, на підставі ст. 156 ч. 1 ЖК України, ст. ст. 383, 386, 391, 405 ЦК України просила суд усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] та її неповнолітньої доньки [PERSON] з квартири [ADDRESS] й зняття їх з реєстраційного обліку. В судовому засідання представники позивача підтримавли обґрунтування позову й позовні вимоги в повному обсязі та просили суд їх задовольнити, виходячи з обставин, викладених в позовній заяві. Відповідач та її представник проти заявлених вимог заперечили, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Просили суд відмовити у задоволенні позову [PERSON], посилаючись на недоведеність позиції позивача щодо створення з боку [PERSON] та її доньки перешкод у користуванні квартирою. При цьому, звернули увагу суду на наявність рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 червня 2013 року, яке набрало законної сили в установленому законом порядку, проте, на даний час не виконано, яким [PERSON] та [PERSON] вселено до квартири [ADDRESS] та усунуто останнім перешкоди в користуванні вказаним житлом, в той час як зустрічний позов [PERSON] про визнання відповідача та її неповнолітньої доньки такими, що втратили право користування житлом, залишено без задоволення (а.с. 93-95, 162-164). Третя особа - Міграційна служба Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві явку свого представника в судове засідання не забезпечила, надала заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 161). Третя особа - служба у справах дітей Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації заперечувала проти пред»явленого позову, просила відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши представників позивача, відповідача та її представника, представника служби у справах дітей Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, які не заперечували проти розгляду справи за відсутності Міграційної служби Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] відповідно до договору дарування від 27 червня 2006 року (а.с. 6-7). З матеріалів справи вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). За загальними положеннями гл. 32 ЦК України право особи обмеженого користування будь-яким чужим майном є сервітутом. Сервітут - це речове право, суб'єктом якого є особа, в інтересах якої встановлено сервітут. Щодо іншого нерухомого майна (окрім земельної ділянки, інших природних ресурсів) встановлюється особистий сервітут (ст. 403 ЦК України). Право користування членів сім'ї житлом його власника породжується фактом членства сім'ї. Власникові житла надається право визначати термін відсутності суб'єкта права проживання, що надає можливість припинити його право. Як встановлено в ході розгляду справи та не заперечувалось сторонами, зокрема, стороною позивача, відповідач [PERSON] та її донька набули права користування спірним житловим будинком (особистий сервітут) як члени сім'ї чоловіка позивача - [PERSON], якому останнє належало на праві власності. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] [INFO] помер (а.с. 9). Згідно ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень вказаної статті дає підстави для висновку про те, що підставою для пред'явлення такої вимоги є відсутність спорів з приводу належності позивачу майна на праві власності чи іншому титулі, проте, є наявність з боку відповідача ускладнення здійснення повноважень користування або розпорядження річчю, тобто, протиправне вчинення перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Тобто, власник має право пред'явити позов про усунення перешкод у користуванні правом власності. Відповідно до ст. 9 ч. 4 ЖК УРСР ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Відповідно до ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Разом з тим, з огляду на зазначене, судом критично оцінюється посилання позивача в даному випадку на положення ст. 391 ЦК України щодо усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення, оскільки відсутні підстав для виселення, передбачені ст. 116 ч. 1 ЖК УРСР. Крім того, на думку суду, в даному випадку, предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Однак, зазначене недоведено позивачем перед судом, виходячи з положень ст. ст. 57-60 ЦПК України. До того ж, зі змісту наявного в матеріалах справи рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 червня 2013 року, зміненим ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01 жовтня 2013 року виключенням з мотивувальної частини посилання на ст. 71 ЖК України з вказівкою на регулювання виниклих відносин ст. 405 ЦК України, вбачається, як наслідок, в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню, те, що [PERSON] та її донька не втратили права на житло, останніх вселили до спірної квартири та усунули останнім перешкоди у користуванні останньою (а.с. 111-126). Вказане судове рішення на момент розгляду зазначеної справи не виконано, що, до речі, не заперечувалось сторонами, на підтвердження зворотного не було надано доказів суду. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Однак, всупереч положенням вказаних статей цивільно-процесуального закону, в розпорядження суду на момент розгляду справи не надано а ні доказів на підтвердження наявності випадків, передбачених ст. 116 ЖК, а ні протиправного вчинення перешкод власнику [PERSON] в реалізації нею повноважень розпорядження або (та) користування належним їй майном з боку [PERSON] та її неповнолітньої доньки [PERSON], а зазначеними в ст. ст. 27, 133-137 ЦПК України правами та порядком витребування доказів позивач не скористалась. Тому, в даному випадку, на думку суду, підстав для задоволення вимог [PERSON] щодо усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відповідача [PERSON] та її неповнолітньої дитини немає, з огляду на що позов в цій частині не підлягає задоволенню. Аналогічно не підлягає й задоволенню похідна вимога [PERSON] щодо усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку відповідача та її доньки, оскільки відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду. На підставі викладеного, ст. ст. 6, 15, 16, 383, 391, 405 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли з практики застосування судами Житлового кодексу України»,

Outcome: dismissed