Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просив спростувати недостовірну інформацію та визнати інформацію, що викладена заявах до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та до державного нотаріуса Києво-Святошинської державної нотаріальної контори від 10.07.2014 року такою, що не відповідає дійсності, завдає шкоди честі та гідності [PERSON]. Крім того, позивач просила стягнути з [PERSON] моральну шкоду у розмірі 55 000,00 гривень та судові витрати. Вказані вимоги позивач обґрунтувала тим, що вона є донькою [PERSON] та [PERSON] У своїй заяві від 10.07.2014 року до Державного нотаріуса [PERSON] Києво - Святошинської районної державної нотаріальної контори, адвокат [PERSON] поширив щодо позивача наступну неправдиву, негативну інформацію: 1) «Але, тепер зрозуміло, що то був план дочки [PERSON] - [PERSON] заволодіти майном [PERSON], зокрема квартирою [ADDRESS], що оформлена на ім'я її матері [PERSON] та іншим майном у :цільному майні подружжя». 2) «Однак смерть [PERSON] - батька [PERSON] і чоловіка [PERSON] не зупинила хитрого плану дочки позбавити матір майбутнього». 3) «Крім того, опікун [PERSON] - [PERSON] давно здає в найм квартиру [PERSON] без її згоди і всю вигоду від цього забирає собі, а також відчужила вже автомобіль покійного чоловіка підопічної - [PERSON] 2002 року випуску держ. знак [NUMBER]». Наведена, розповсюджена Відповідачем інформація є неправдивою, принижує честь і гідність Позивача, призводить до моральних страждань останнього. Крім того, у своїй заяві від 10.07.2014 року до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини на думку позивача адвокат [PERSON] поширив відносно позивача наступну неправдиву та негативну інформацію: 1) «Але, тепер зрозуміло, що то був план дочки [PERSON] - [PERSON] заволодіти майном [PERSON], зокрема квартирою [ADDRESS], що оформлена на ім'я її матері [PERSON] та іншим майном у спільному майні подружжя». 2) «Однак смерть [PERSON] - батька [PERSON] і чоловіка [PERSON] не зупинила хитрого плану дочки позбавити матір майбутнього». 3) «Крім того, опікун [PERSON] - [PERSON] давно здає в найм квартиру [PERSON] без її згоди і всю вигоду від цього забирає собі, а також відчужила вже автомобіль покійного чоловіка підопічної - [PERSON] 2002 року випуску держ. знак [NUMBER]». В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених в позові. Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, до суду надіслав письмові заперечення, в яких посилається на необґрунтованість позовної заяви, та її безпідставність. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Вказані вимоги позивач обґрунтувала тим, що відповідно до заяви від 10.07.2014 року до Державного нотаріуса [PERSON] та Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини [PERSON] поширив неправдиву інформацію, яка принижує її честь та гідність та завдає їй моральної шкоди та страждань. У статті 3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності до статті 10 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод людини 1950 року ратифікованої Верховною Радою України, кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію. Згідно з п. 2 ст. 10 Конвенції, здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може бути предметом таких умов і обмежень, які встановлені законом і є необхідними для захисту репутації або прав інших людей. Стаття 32 Конституції України передбачає, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Як зазначено у п. 16 вищезазначеної постанови та відповідно до ст. 40 Конституції України - усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» також передбачено, що суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Відповідно до ч. 3 Рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 Конституційний Суд України вважає, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. При вирішенні даного спору суд виходить із того, що відповідачем не вчинялись дії щодо поширення вказаної вище негативної інформації щодо [PERSON] до широкого кола громадськості чи конкретних фізичних і юридичних осіб; у даному разі вказаними листами він звернувся до посадових осіб органу державної влади і органу нотаріату, які за приписами законодавства уповноважені перевіряти такого змісту інформацію. У ході розгляду даної справи за змістом письмових заперечень адвокат [PERSON] стверджував про те, що вказані листи ним були направлені з метою виконання свого громадського і недопущення порушення законності при оформленні позивачем спадщини. Крім того, позивачем не було надано належних і допустимих доказів того, що відповідач у своїх листах-зверненнях оприлюднив вказану інформацію, завідомо усвідомлюючи її недостовірність. Відтак, враховуючи викладене, не зважаючи на негативний характер інформації, що міститься у листах відповідача, які він надіслав Уповноваженому Верховної ради України з прав людини і державному нотаріусу, а також на ненадання адвокатом [PERSON] належних доказів у підтвердження достовірності викладеної ним інформації, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову, оскільки, у даному разі, адвокатом [PERSON] було доведено до відома вказаних вище посадових осіб зазначені обставини у формі звернення при реалізації свого права, гарантованого статтею 40 Конституції України. На підставі викладеного, з урахуванням ст.10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод людини 1950 року, ст.ст. 3, 32, 40 Конституції України, Рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003, постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»,

Outcome: dismissed