Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-29 00:00:00

У квітні 2021 року до суду надійшов позов [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору недійсним, у якому позивач просив визнати договір б/н від 14.09.2014 року, укладений між Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] , недійсним та стягнути з відповідача судові витрати та витрати пов`язані із наданням правничої допомоги. В обґрунтування вимог зазначено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем начебто було укладено договір про надання банківських послуг від 14.09.2015 року. Однак позивач не погоджується з тим, що підписуючи заяву-анкету, він тим самим бере на себе певні договірні зобов`язання у формі карткового кредиту. Так позивачем було підписано Анкету-заяву б/н від 14.09.2015 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку між Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», за умовами якої він отримав кредит у розмірі 498 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із поточною процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 3,6 % (43,2 % на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, із врахуванням розмірів комісії та штрафів. Так званий, укладений між сторонами договір складається із заяви, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та тарифами банку. Також позивач звертає увагу суду, що жодного доказу, в розумінні законодавства, який би підтверджував виникнення кредитного зобов`язання, не існує. Також відсутні відомості про те, що [PERSON] мав право станом на 14.09.2015 року вступати із банком у договірні відносини, оскільки на момент виниклих начебто зобов`язань,він був неповнолітнім. З огляду на розрахунок заборгованості вбачається, що станом на 01.08.2014 року заборгованість відсутня. Враховуючи період, починаючи із 23.08.2014 року по12.10.2020 року, заборгованість складає 14035,22 гривень. Позивач (позичальник) [PERSON] укладав кредитний договір з Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» у віці 17 років без згоди батьків, маючи при цьому неповну цивільну дієздатність і не маючи права на укладення такого договору самостійно, тому вказаний кредитний договір не відповідає вимогам частини другої статті 203 ЦК України, а отже є недійсним. Таким чином відсутні правові підстави для стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором, яка на сьогодні за ним рахується. Ухвалою від 23.04.2021 року у справі відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 03.06.2021 року підготовче провадження закрите, справа призначена до розгляду по суті. 20.05.2021 року представник відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» -- Москалюк С.А. подала відзив на позов, у якому заперечувала проти позовних вимог у повному обсязі, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування своєї позиції вказувала, що 14.09.2015 року позивач підписав заяву, якою погодився з тим, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між позивачем та Банком договір про надання банківських послуг. Підписавши Анкету-заяву про приєднання до умов та правил банківських послуг, сторони в письмовому вигляді дійшли згоди про істотні умови договору про надання банківських послуг, частиною якого є кредитування рахунку (ст. 1069 ЦК України). Відповідно до ст. 32 ЦК України неповнолітня особа (у віці від 14 до 18 років) має право самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку). Як вбачається з виписки по рахунку позивача, до 23.08.2016 року він користувався лише власними коштами на своєму банківському рахунку. Кредитний ліміт в сумі 500 грн йому було встановлено лише 23.08.2016 року, що підтверджується випискою по рахунку, а також довідкою про зміну умов кредитування. Оскільки укладений договір про надання банківських послуг є комплексним договором, відповідно до якого клієнт може отримувати різні банківські послуги, зокрема послугу з відкриття та обслуговування рахунку, кредитування рахунку, то на момент укладення оспорюваного договору, банк надав можливість позивачеві користуватись лише тими послугами, що відповідали його дієздатності, а саме послугою з відкриття обслуговування банківського рахунку. 23.08.2016 року, тобто після досягнення повноліття позивача, йому було надано послугу з кредитування рахунку та встановлено кредитний ліміт в розмірі 500 грн, який в подальшому збільшувався. Оскільки на момент укладення договору про надання банківських послуг від 14.09.2015 року, позивач володів необхідним обсягом дієздатності для укладення такого договору, то і відсутні підстави для задоволення позову про визнання договору від 14.09.2015 року недійсним. В той же час представник відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» Рой В.Л. у своїй письмовій заяві, поданій до суду 10.08.2021 року, просив застосувати позовну давність до позовних вимог [PERSON] за позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору та відмовити в задоволенні позовних вимог. Оскільки позивач досяг повноліття [INFO] , відповідно, з цього дня розпочався перебіг строку позовної давності, а позов ним підписано 19.04.2021 року, то до суду позивач звернувся з пропуском трьохрічного строку позовної давності, який сплив 21.08.2019 року. Крім того представник відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» Мельник В.В. у письмовому поясненні,направленому до суду 20.12.2021 року просила суд застосувати строки позовної давності у справі, зменшити розмір витрат на правничу допомогу та відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування цього Мельник В.В. зазначила, що оскільки позивачем заявлено визнання недійсним договору в цілому, проте, враховуючи ту обставину, що після повноліття позивач, маючи повну цивільну дієздатність, продовжував користуватись кредитною карткою, після досягнення повноліття здійснив перевипуск картки, то відповідно повністю правочин у даній справі визнати недійсним не можливо, а відтак позивачем непраивльно обрано спосіб захисту. Також представник звертала увагу суду на те, що у даній справі позивачем не доведено факту, що правочин, який було вчинено між Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та позивачем [PERSON] , здійснено без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника. Оскільки лише факт неповноліття на момент підписання анкети-заяви не є підтвердженням того, що батьки (усиновлювачі), піклувальник/ів не погодили укладенням такого правочину. Враховуючи,що чинним законодавством не передбачено вимог про те, що під час укладення правочину між неповнолітнім та фінансовою установою має бути письмова згода батьків (усииовлювачів), піклувальника, жодних претензій до банку від батьків (усииовлювачів), піклувальника не надходило, то Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» вважає, що правочин останніми був схвалений, а відтак, він є дійсним. Також представник [PERSON] вважає,що позивачем пропущено загальний строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України тривалістю у три роки, так як, починаючи з моменту досягнення повноліття ( [INFO] ), позивач досягнув повної цивільної дієздатності,міг дізнатись про порушення власних прав та звернутись до суду протягом трьох років, тобто до 23.08.2019 року,проте цього не зробив. Таким чином строк позовної давності у три роки закінчився 23.08.2019 року. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Кукурудза Ю.М. позовні вимоги підтримала повністю, просила задовольнити, покликаючись на обставини та підстави, викладені в поданому позові. Представники відповідача - Москалюк С.А. , Рой В.Л. та Мельник В.В. у судовому засіданні з позовними вимогами не погодилися, вважаючи позов не обґрунтованим. Суд, заслухавши представника позивача, представників відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, вивчивши всі доводи та заперечення, вважає, що позов не підлягає до задоволення з огляду на таке. Судом встановлено, що 14.09.2015 року [PERSON] з Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, у якій зазначена наступна інформація: персональні дані, адреса проживання, та інша додаткова інформація. Зі змісту Анкети-заяви вбачається, що [PERSON] висловив свою згоду на укладання договору про надання банківських послуг та особистим підписом засвідчив, що він згоден з тим, що його заява, разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг, тарифами, а також правилами користування, основними умовами обслуговування та кредитування, розташованими в рекламному буклеті, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Також позивач в анкеті-заяві погодився, що умови кредитування, відомості про сукупну вартість кредиту йому роз`яснені та зрозумілі, рекламний буклет з тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування та кредитування ним отриманий. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч. 2. ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Укладання договору здійснюється за принципом укладання між банком і клієнтом договору приєднання (ст. 634 ЦК України). Підписавши Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, [PERSON] приєднався до запропонованих банком Умов та Тарифів. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з наданим позивачем розрахунком, у зв`язку з порушеннями зобов`язань за договором б/н від 14.09.2015 року, укладеного між ПриватБанком та [PERSON] , останній за станом на 12.10.2020 року має заборгованість по кредиту у розмірі 22014,84 грн, яка складається із: 14035,22 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 934,09 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 7045,53 грн - пеня. Відповідно до паспорта громадянина України серії [NUMBER] від 19.09.2014 року позивач [PERSON] народився [INFO] . Тобто на час укладення з Акціонерним товариства Комерційний банк «Приватбанк» кредитного договору 14.09.2015 року позивачу виповнилося повних 17 років. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (ч. 1 ст. 30 ЦК України). В силу ч. 1 ст. 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття). За змістом ч. 1 ст. 31 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право самостійно вчиняти дрібні побутові правочини, тобто такий правочин, який задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Згідно з ч. 1, ч. 2, ч. 4 ст. 32 ЦК України крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку). Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. На вчинення неповнолітньою особою правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Із положень ч. 2 ст. 203 ЦК України слідує, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. В силу ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як передбачено ч. 2 ст. 222 ЦК України правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. Безпідставними є посилання банку на положення пункту 4 частини першої ст. 32 ЦК України, яким передбачено укладання неповнолітньою особою договору банківського вкладу та розпорядження коштами, які знаходяться на вкладному рахунку, оскільки нормами цієї статті визначено неповну цивільну дієздатність осіб від 14 до 18 років, обсяг якої дає право цим особам розпоряджатися своїм заробітком, відкривати вкладні рахунки, накопичувати кошти, тобто вчиняти дії, які позитивно впливатимуть на розвиток фізичної особи та її самостійності, а не право на укладання кредитних договорів. З огляду на встановлені обставини справи, суд вважає безпідставними доводи відповідача щодо встановлення кредитного ліміту 500 грн та початок використання позивачем кредитної картки з 23.08.2016 року після досягнення свого повноліття, як відповідної особливості початку перебігу лише із цього часу відповідальності позивача перед відповідачем, оскільки незалежно від часу надання банком кредитних коштів за даним договором, підставою відповідальності за ним є передусім умови письмового правочину, дійсність яких можлива лише від самого початку дії договору, а не внаслідок додержання певної умови, жодної із яких сторонами додатково не передбачено. Згідно з ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З вищенаведеного вбачається, що кредитні правовідносини передбачають обов`язок позичальника регулярно в обов`язковому порядку вносити кошти на погашення кредиту, сплати відсотків та комісії, матеріальну відповідальність за порушення строків грошових платежів, незважаючи на порівняно незначний розмір кредиту не дає підстав віднести кредитний договір до дрібних побутових правочинів, а тому відповідно до вимог закону у разі, коли позичальником є неповнолітня фізична особа, кредитний договір з нею може бути укладений лише за згодою її батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Представниками Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження згоди батьків відповідача на укладення кредитного договору від 14.09.2015 року відповідно до закону. Усе вказане вище в сукупності є підставою для визнання спірного кредитного договору № б/н від 14.09.2015 року недійсним. Вказана правова позиція узгоджується з Постановою Верховного Суду у справі № 289/1996/16-ц (провадження № 61-7091 св 18) від 12.04.2018 року. Водночас суд бере до уваги, що у судових засіданнях представниками відповідача неодноразово зверталася увага суду на пропущення строків позовної давності при зверненні позивачем до суду. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Аналіз положень статей 256, 261, 267 ЦК України дає підстави для висновку, що сплив позовної давності, тобто строку, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, є підставою для відмови в позові, якщо про це заявлено стороною у спорі до винесення судом рішення у справі. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже перебіг позовної давності за вимогами про визнання правочину недійсним починається за загальними правилами, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення нею правочину. Разом із тим, якщо правочин вчинила неповнолітня особа, то позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] досяг повноліття [INFO] та був обізнаний про укладення сторонами договору, тому, враховуючи положення ст.ст. 253, 254 ЦК України, перебіг позовної давності за його вимогою про визнання кредитного договору недійсним почався 22.08.2016 року та закінчився 22.08.2019 року. [PERSON] звернувся до суду з таким позовом лише 19.04.2021 року, тобто після спливу позовної давності. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позов [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору від 14.09.2015 року не підлягає задоволенню у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Outcome: dismissed