Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-03 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], яким, з урахуванням збільшення позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача 323 400 грн. завданої майнової шкоди, а також судові витрати. В обгрунтування своїх позовних вимог [PERSON] послався на те, що 10 січня 2008 року він купив у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Угоду купівлі продажу сторони уклали у простій письмові формі (розписка). За купівлю вказаної квартири, як стверджує позивач, він заплатив 100 000 грн., що еквівалентно 20 000 доларам США. [INFO] року [PERSON] померла. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 14.08.2008 року за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS]. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 19.11.2008 року вказане вище заочне рішення скасовано. 12 березня 2009 року до Комінтернівського районного суду Одеської області звернувся онук померлої [PERSON] - [PERSON] з позовом про визнання його власником вищенаведеної квартири як спадкоємця. 19 червня 2012 року Комінтернівським районним судом Одеської області визнано [PERSON] власником вищевказаної квартири. Посилаючись на положення ст. 1231 ЦК України, вважаючи, що до спадкоємця померлої [PERSON] переходить обов'язок відшкодувати майнову шкоду, яка була завдана спадкодавцем, [PERSON] просить суд стягнути з відповідача отримані [PERSON] за угодою кошти. В судовому засіданні представники відповідача позовні вимоги не визнали, і пояснили, що за життя [PERSON] не завдала [PERSON] жодної шкоди в розумінні ст. 1166 ЦК України. Крім того, представники відповідача вважали, що [PERSON] не підписувала вищевказаної розписки, крім того, рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 19.06.2012 року надана [PERSON] копія розписки визнана судом неналежним доказом. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд встановив наступні правовідносини: 10.01.2008 року між [PERSON] (покупець) та [PERSON] (продавець), в простій письмовій формі (розписка), було укладено договір купівлі- продажу квартири [ADDRESS], яку сторони оцінили в 100 000 грн., що еквівалентно 20 000 доларам США. 30 січня 2008 року [PERSON] померла. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 14.08.2008 року за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS]. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 19.11.2008 року вказане вище заочне рішення скасовано. Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 19 червня 2012 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання правочину купівлі-продажу від 10.01.2008 року дійсним та визнання права власності на майно - квартиру [ADDRESS] - відмовлено; уточнені зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діяла у власних інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійні вимоги Чорноморської селищної ради Комінтернівського району Одеської області, служби у справах дітей Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області, відділу паспортно-реєстраційної та імміграційної роботи Комінтернівського РВ ГУМВС України в Одеській області, Одеської Товарної Біржі, приватного нотаріуса Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON], про визнання права приватної власності в порядку спадкування за законом, визнання договору купівлі-продажу недійсним - задовольнено в повному обсязі, - визнано договір купівлі-продажу від 11.10.2008 року квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1766, по якому [PERSON] виступав продавцем, а [PERSON] - покупцем - недійсним. Визнано за [PERSON] право приватної власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті бабусі [PERSON], померлої [INFO] року. Витребувано квартиру [ADDRESS] від [PERSON], набуту ним на підставі договору купівлі-продажу від 11.10.2008 року, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1766 та повернути квартиру у власність [PERSON] Усунуто перешкоди в здійсненні [PERSON] права користування та розпорядження квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON], з квартири [ADDRESS] та зобов'язано [PERSON], [PERSON], [PERSON] в подальшому не чинити перешкоди у здійсненні [PERSON] права в користуванні та розпорядженні цією квартирою. Зняти з реєстрації [PERSON], [PERSON], [PERSON] за адресою: квартира [ADDRESS]. Вирішено питання судового збору. В задоволенні уточнених позовних вимог третіх осіб із самостійними вимогами [PERSON], [PERSON], яка діяла у власних інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON], до [PERSON], Чорноморської селищної ради Комінтернівського району Одеської області, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги служби у справах дітей Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області, відділу паспортно-реєстраційної та імміграційної роботи Комінтернівського РВ ГУМВС України в Одеській області про визнання права власності на майно - квартиру [ADDRESS] - відмовлено. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20.02.2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 жовтня 2013 року, рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 19 червня 2012 року в частині знятитя з реєстрації [PERSON], [PERSON], [PERSON] за адресою: квартира [ADDRESS], - скасовано, в цих позовних вимогах - відмовлено. Виключено з мотивувальної частини рішення висновок суду про завдання діями [PERSON] моральної шкоди [PERSON], [PERSON] та стягнення на відшкодування моральної шкоди 10 000 грн. Розподілено судовий збір. В решті рішення залишено без змін. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Виходити за межі предмету спору суд права не має. Суд неодноразово, в порядку ч.4 ст.10 ЦПК України роз'яснювалось сторонам, що суд сприяє сторонам у здійсненні їх прав та процесуальних обов'язків, право просити суд витребувати чи забезпечити той чи інший доказ. Предметом даного позову є відшкодування спадкоємцем ([PERSON]) майнової шкоди, яка за життя була завдана спадкодавцем ([PERSON].) [PERSON] (ст. 1231 ЦК України). Тобто, у спадкодавця за його життя має виникнути обов'язок відшкодувати майнову шкоду (збитки). Як встановлено судом між [PERSON] та [PERSON], за життя останньої, виникли правовідносини щодо купівлі- продажу квартири. Проте, нотаріально угоду купівлі- продажу нерухомого майна сторони не уклали. В силу ст. 1231 ч.1 ЦК України до спадкоємця переходить обов'язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем. В силу ст. 1231 ч. 4 ЦК України майнова шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину. Отже доведенню підлягає як факт виникнення обов'язку у спадкодавця (за життя) відшкодувати завдану шкоду, так і вартість рухомого чи нерухомого майна, що було одержане спадкоємцем у спадщину. Суд враховує, що незважаючи на неодноразові роз'яснення судом представнику позивача його права на призначення експертизи (вартості отриманого спадкоємцем нерухомого майна у спадщину), клопотання заявлено не було. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків передбачених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Виходячи зі змісту положень статті 60 ЦПК України суд розглядає справу на підставі доказів, які подані сторонами до справи до початку безпосереднього судового розгляду. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не можу суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Положенням ст. 204 ЦК України законодавцем встановлена презумпція правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Положенням ст. 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятись усно або в письмовій формі. Згідно положення ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою ст. 206 цього Кодексу. Положенням ч. 1 ст. 209 ЦК України визначено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Згідно положення ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно положення ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Згідно положення ст. 655 ЦК України за договором купівлі- продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з положенням ст. 657 ЦК України - договір купівлі- продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. У відповідності до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договор є нікчемним. У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно яких судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Верховний Суд України виклав свою правову позицію у постанові від 19 грудня 2012 року у справі № 6-87цс12, яка прийнята за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, та відповідно до ст. 3607 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами. В постанові зазначено, що згідно зі ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним не лише тоді, коли не визнаний судом недійсним, але й у тому випадку, коли його недійсність прямо не встановлена законом. Отже, зі змісту зазначеної норми вбачається, що правочин, недійсність якого прямо встановлена законом, є нікчемним. Визнання нікчемного правочину судом недійсним законом не вимагається, тобто для сторін правочину він не спричиняє правових наслідків, крім наслідків його недійсності. Відповідно до пунктів 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину За правилами ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Проте [PERSON] не заявляв до суду позовних вимог про встановлення нікчемності правочину - договору купівлі- продажу від 10 січня 2008 року, і застосування наслідків недійсності правочину. Доводи заперечень відповідача щодо застосування до виниклих правовідносин положень ст. 1166 ЦК України суд не погоджується, оскільки судом встановлені інші правовідносини, ніж ті, які врегульовані даною нормою матеріального права. Доводи заперечень, що [PERSON] не підписувала вищевказаної розписки судом не приймаються до уваги, оскільки ці доводи, в сенсі ст. 58 ЦПК України, не підтверджені належними доказами. Доводи того, що рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 19.06.2012 року надана [PERSON] копія розписки від 10.01.2008 року визнана неналежним доказом, і тому суд не має приймати розписку за належний доказ, судом не приймаються, оскільки [PERSON] надав в судовому засіданні оригінал цієї розписки, і в даному випадку оригінал розписки суд визнає за належний доказ, при цьому суд враховує, що рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 19.06.2012 року саме копія розписки визнана неналежним доказом, що, в сенсі ст. 61 ЦПК України, не підлягає доведенню. Таким чином, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову. В силу ст. 88 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed