Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

У листопаді 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» звернулося до суду з вищезазначеним позовом. Зазначало, що 21 травня 2013 року публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» і [PERSON] уклали кредитний договір № R52110423602B в сумі 50320 грн. зі строком кредитування до 21 травня 2018 року під 17,59% річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором укладено договір застави № R52110423602B Z1 від 21 травня 2013 року автомобіля марки ЗАЗ, модель «SENS», 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. 22 червня 2015 року між публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» і товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами № 220615нв, у тому числі за кредитним договором, укладеним з [PERSON] Оскільки відповідач зобов'язання за кредитним договором не виконав, позивач просив стягнути з нього заборгованість за кредитним договором з урахуванням інфляційних втрат і 3% річних у сумі 86555 грн. 67 коп. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 12 січня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що висновок суду про відсутність у товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» прав нового кредитора до відповідача спростовується письмовими доказами про відступлення права вимоги. Нотаріальне посвідчення договору про відступлення права вимоги чинним законодавством не передбачено. У судове засідання сторони не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені в установленому порядку (телефонограми №№ 626, 627 від 09 лютого 2016 року, зареєстровані в Журналі телефонограм у цивільних справах № 3.08-15 - ас. 130-132). Апелянт звернувся із клопотанням про розгляд справи за його відсутністю. Відповідно до вимог п. 4 частини першої ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо виникнення у товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» прав нового кредитора за кредитним договором, укладеним 21 травня 2013 року між публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» і [PERSON] Крім того, відповідач не був повідомлений про зміну кредитора, а договір відступлення права вимоги не зареєстрований у встановленому законом порядку. Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до положень статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом установлено і це підтверджується матеріалами справи, що 21 травня 2013 року публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» і [PERSON] уклали кредитний договір № R52110423602B, за умовами якого останній отримав грошові кошти у розмірі 50320 гривень і зобов'язався щомісячно погашати кредит і сплачувати відсотки за користування кредитом за ставкою у розмірі 17,59% річних з кінцевим строком повернення кредиту 21 травня 2018 року (ас. 3-7). Виконання позичальником зобов'язання за цим договором забезпечено договором застави № R52110423602B Z1 від 21 травня 2013 року автомобіля марки ЗАЗ, модель «SENS», 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Договір посвідчено приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області Бігун В.В., зареєстровано в реєстрі за № 2596 (ас. 43зв.-45). З 22 травня 2014 року [PERSON] не сплачував щомісячні платежі за кредитом та відсотки за користування ним, унаслідок чого у нього виникла заборгованість. 22 червня 2015 року між публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» і товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами № 220615нв (ас. 11-12). Відповідно до вимог пункту 5.2 цього договору сторони підписали акт приймання-передачі документації (додаток № 2), який є підтвердженням відступлення прав вимоги за кредитними зобов'язаннями, в тому числі за кредитним договором № R52110423602B щодо зобов'язання [PERSON] перед кредитором (ас.13). Таким чином, висновок суду першої інстанції про не надання позивачем належних та допустимих доказів щодо виникнення у товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» прав нового кредитора за кредитним договором, укладеним 21 травня 2013 року між публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» і [PERSON], не відповідає обставинам справи і спростовується письмовими доказами. Судом також установлено, що в період з 22 травня 2014 року до дня розгляду справи судом [PERSON] не здійснював платежі відповідно до умов кредитного договору. Згідно зі статтею 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15. Проте суд першої інстанції, відмовляючи у позові з тих підстав, що відповідач не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, на порушення вимог ст.ст. 214, 215 ЦПК України не застосував до спірних правовідносин вказані норми матеріального права, не врахував правову позицію, викладену у висновку Верховного Суду України, і не навів відповідних мотивів щодо відступлення від правової позиції, викладеної у справі № 6-979цс15. Оскільки з матеріалів справи вбачається, що боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, унаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості на користь нового кредитора, не врахувавши те, що неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов'язку погашення кредиту взагалі. Не можна погодитись і з відмовою у позові з підстави недодержання позивачем вимог ст. 513 ЦК України про реєстрацію правочину щодо зміни кредитора у зобов'язанні. Стаття 513 ЦК України встановлює основні правила визначення форми правочину щодо зміни кредитора у зобов'язанні. За загальним правилом форма правочину щодо заміни кредитора має бути такою самою, що і форма правочину, на підставі якого виникло основне зобов'язання. Тобто, якщо основний правочин було вчинено в письмовій формі, обов'язкова письмова форма встановлюється і щодо правочину про заміну кредитора. Державна реєстрація правочину не вважається його формою, тому частина 2 зазначеної статті передбачає спеціальне правило, відповідно до якого якщо основне зобов'язання виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, правочин щодо заміни кредитора у такому зобов'язанні також має бути зареєстрований. Порядок реєстрації цього правочину буде такий самий, що і порядок реєстрації правочину, із якого виникло основне зобов'язання, і здійснюватися тим саме суб'єктом реєстрації, що і реєстрація основного правочину. Ураховуючи, що основний правочин - кредитний договір № R52110423602B, який 21 травня 2013 року уклали публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» і [PERSON], вчинено в письмовій формі, обов'язкова письмова форма встановлюється і щодо правочину про заміну кредитора. Установлено, що договір відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами № 220615нв між публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» і товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» 22 червня 2015 року укладено в письмовій формі, тобто з додержанням вимог ч. 1 ст. 513 ЦК України. Основне зобов'язання виникло на підставі правочину, що не підлягає державній реєстрації, отже, правочин щодо заміни кредитора у такому зобов'язанні також не має бути зареєстрований. Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд установив, що укладаючи договір відступлення права вимоги (ст.ст. 513, 514, 516, 517, 1077, 1078,1082 , 1084 ЦК України), банк і фактор не обумовлювали ніяких змін щодо обсягу прав і обов'язків, які за договорами перейшли до нового кредитора, тому до останнього перейшли права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, включаючи установлені договором правила щодо валюти кредитування. Тобто, належним виконанням зобов'язання з боку боржника є повернення кредиту у строки, у розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором. На підтвердження розміру заборгованості, яка утворилась станом на 22 червня 2015 року, позивачем наданий розрахунок, згідно з яким розмір заборгованості [PERSON] за кредитним договором № R52110423602B від 21 травня 2013 року перед новим кредитором складає 58364 грн., з яких 43923 грн. 73 коп. заборгованість за тілом кредиту і 14440 грн. 63 коп. заборгованість за відсотками за користування кредитом (ас.14). Розмір заборгованості, визначений товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», відповідачем не спростований. Згідно з частиною другою ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 1 жовтня 2014 р. у справі № 6-113цс14, від 2 вересня 2015 року № 6-369цс15). Наведений у позовній заяві розрахунок інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних перевірений апеляційним судом і визнається правильним (ас. 2). З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні справи порушив норми матеріального і процесуального права, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування оскарженого рішення і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми. Так, з [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» стягується заборгованість за кредитним договором № R52110423602B, який укладений 21 травня 2013 року між публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» і [PERSON] у розмірі 86555 грн. 67 коп., з яких 43923 грн. 73 коп. заборгованість за тілом кредиту; 14440 грн. 63 коп. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 1924 грн. 22 коп. інфляційні втрати на суму боргу та 26267 грн. 09 коп. три проценти річних. Крім того, на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати у сумі 2726 грн. 17 коп., які складаються із судового збору за подання позовної заяви 1298 грн. 34 коп. і судового збору за подання апеляційної скарги 1428 грн. 17 коп.

Outcome: approved