Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

У липні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона разом з відповідачем, [PERSON] та [PERSON] з 2010 року є наймачами кімнат [ADDRESS] [ADDRESS] . Відповідач за вказаною адресою не проживає з 2018 року, комунальні платежі не сплачує, не отримує кореспонденцію за вказаною адресою, його особистих речей в кімнаті немає і взагалі не цікавиться кімнатою, тому на думку позивача відповідно до статті 71 ЖК України наведені обставини є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування кімнатами. Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17.09.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судове засідання, призначене на 17.02.2020 на 08:30 годину, сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача надав до суду письмову заяву, в якій просив справу розглянути за відсутності позивача та його представника та задовольнити позовні вимоги, зазначивши, що позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач відзиву\~та третя\~особа пояснення\~на позов\~не надали,\~причини неявки\~суду не\~повідомили. Повідомлення відповідача про розгляд справи здійснювалось судом шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви та доданих до неї документів за адресою реєстрації та додатково шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог\~статті 247\~ЦПК України,\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої\~статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд,\~дослідивши матеріали\~справи \~і оцінивши\~наявні в\~ній докази, дійшов наступного. Відповідно до ордеру на житлове приміщення в гуртожитку серії №001066 право на проживання в кімнатах [ADDRESS] , [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно відомостей, наданих на запит суду Відділом обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській області та Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради відповідач [PERSON] , дійсно зареєстрований за вищевказаною адресою. Актами про не проживання від 13.11.2018, 21.01.2019 та 01.07.2019, засвідченими сусідами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , підтверджується, що відповідач за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] не проживає з 2018 року, його особисті речі відсутні, спального місця або інших ознак, що вказують на його фактичне проживання за зазначеною адресою, не має. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій в здійсненні покладених на них завдань по управлінню житловим фондом, експлуатації і збереженню його. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статей 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а визнання особи такої, що втратила право користування ним внаслідок відсутності понад встановлені строки проводиться у судовому порядку. Таким чином, враховуючи, що законодавством чітко передбачено, що у разі відсутності наймача понад шість місяців, він втрачає право користування житлом, а відповідач в спірних кімнатах не проживає без поважних причин понад встановлені законом строки, участі в утримані житла не приймає, комунальні платежі не сплачує, що перешкоджає позивачу у здійсненні прав і нести обов`язки щодо вказаних кімнат, суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування спірними кімнатами підлягає задоволенню. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн., витрати на оплату якого понесені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved