Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

У липні 2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, згідно з якою просить суд визнати Відповідача - [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В позовній заяві вказує про те, що 17 червня 2020 року між Позивачем та Відповідачем був укладений договір купівлі-продажу квартири (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого Відповідач (Продавець) передає (продає) майно, а саме квартиру у власність Позивача (Покупця), а Покупець приймає (купує) майно і сплачує за нього обговорену грошову суму. Пунктом 1.2. Договору передбачено, що предметом Договору є квартира [ADDRESS] . Квартира складається з двох житлових кімнат загальною площею 46,40 кв.м., житлова площа 31 кв.м. Даний Договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сікуцьким O.A. (зареєстрований в реєстрі за № 158). Так, позивач зазначає, що відповідно до п.4.2. Договору, Сторонам достеменно відомо, що в квартирі, яка відчужується, неповнолітні та малолітні особи не мешкають та не прописані (не зареєстровані), що підтверджується Витягом з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні № 12526034 від 17.06.2020 р. Разом з цим, слід зазначити, що відповідно до даного Витягу з Реєстру територіальних громад м. Києва станом на дату укладання Договору Відповідач є зареєстрованим в квартирі, яка була відчужена Позивачу. Крім того, станом на дату подання даної позовної заяви Відповідач вважається зареєстрованим у вказаній квартирі. Крім того, позивач вказує, що витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.06.2020 р. за № 212926842 підтверджений факт реєстрації права власності на вказану квартиру за нею Зазначено, що відповідач оскільки Відповідач в добровільному порядку не припинив право користування казаним житловим приміщенням, Позивач був змушений звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31.07.2020 року позовну заяву позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - залишено без руху. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13.08.2020 року відкрито провадження у цивільний справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвало Шевченківського районного суду м. Києва від 11.11.2020 року закрито підготовче провадження у справі за позовом позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та призначити її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки в судове засідання суд не сповістив. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, а також оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 17 червня 2020 року між Позивачем та Відповідачем був укладений договір купівлі-продажу квартири, відповідно до п. 1.1. якого Відповідач (Продавець) передає (продає) майно, а саме квартиру у власність Позивача (Покупця), а Покупець приймає (купує) майно і сплачує за нього обговорену грошову суму. Пунктом 1.2. Договору передбачено, що предметом Договору є квартира [ADDRESS] . Квартира складається з двох житлових кімнат загальною площею 46,40 кв.м., житлова площа 31,00 кв.м. Даний Договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сікуцьким O.A. (зареєстрований в реєстрі за № 158) (а.с. 8-9). Згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 212926842 вбачається, що приватна власність на квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , розмір частки - 1, на підставі договору купівлі - продажу серія та номер:158, виданий 17.06.2020 року(а.с. 10). Таким чином, позивач являється єдиним власником вказаної квартири. При цьому, матеріалами справи підтверджено, що відповідно до договору купівлі -продажу квартири від 17.06.2020 року [PERSON] дійсно передав квартиру [ADDRESS] у власність [PERSON] (а.с.8-9). Разом із цим, відповідно до п.п.4.2., 4.3 Договору, Сторонам достеменно відомо, що в квартирі, яка відчужується, неповнолітні та малолітні особи не мешкають та не прописані (не зареєстровані), що підтверджується Витягом з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні № 12526034 від 17.06.2020 р. (а.с. 8-9). Натомість, відповідно до даного Витягу з Реєстру територіальних громад м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою [ADDRESS] станом на дату укладання Договору17.06.2020 року Відповідач є зареєстрованим в квартирі, яка була відчужена Позивачу (а.с.11). Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Власник житла усуває перешкоди в користуванні цим житлом зареєстрованою особою шляхом подання позову про визнання цієї особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації. Така позиція сформульована та обґрунтована у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 р. у справі № 6-709цс16. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Якщо квартира набута на законних підставах, покупець має право виселити усіх зареєстрованих у ній осіб, в тому числі і членів сім`ї продавця, без надання іншого житлового приміщення. Такий висновок зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, у своїй постанові від 25 липня 2018 року, розглядаючи аналогічну справу № 638/13030/13-ц. Окрім того, Верховний суд, вказав, що в даному випадку і право на проживання членів сім`ї колишнього власника у квартирі припиняється з моменту її продажу. Верховний Суд пояснив, що відповідно до ст. 391 ЦК України новий власник квартири через суд має право усувати усі перешкоди у користуванні своїм майном, зокрема висиляти з квартири повнолітніх осіб без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ст. 328 ЦК України таке право власника виникає тоді, коли він набув право власності на підставах, що не заборонені законом, тобто на підставі договору купівлі-продажу. Верховний Суд підкреслив, що для такого виду спорів не потрібна зі сторони позивача обов`язкова вимога про виселення, яку повинні отримати проживаючи у квартирі особи. Окрім цього відповідачами не було надано суду документів, які б підтверджували певний особливий зв`язок між позивачем та колишнім власником квартири, і які б могли довести фіктивність договору купівлі-продажу. В матеріалах справа міститься дійсним договір купівлі-продажу на підставі якого продавець передав, а покупець повністю оплатив квартиру. Підтверджена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц (провадження № 61-18966св18), від 27 березня 2019 року у справі № 465/8613/13-ц (провадження № 61-16222св18), від 17 липня 2019 року у справі № 320/13248/14-ц (провадження № 61-23388св18), від 23 вересня 2019 року у справі № 329/398/18 (провадження № 61-6362св19). У постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 зроблено висновок, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц (провадження № 61-18966св18). З припиненням права власності особи на житлове приміщення втрачається й право користування цим жилим приміщенням у членів його сім`ї (справа № 661/4901/15-ц, 22.12.16) При цьому, у постанові від 16.11.2016 року № 6-709цс16 Верховним Судом України висловлену правову позицію про те, що аналіз ст. 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. На підставі викладеного, а також враховуючи встановлені обставини справи, до спірних правовідносин підлягають застосування положення ст. 391 ЦК України. Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Як встановлено судом, та підтверджено матеріалами справи, відповідач не проживає у квартирі яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , проте у добровільному порядку не знявся з реєстрації місця проживання, як передбачено ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та п. 18 договору купівлі - продажу квартири від 17.06.2020 року, квартирою не користується протягом тривалого часу, не бере участі в її утриманні, чим порушується право власності позивача. Як передбачено вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які позивач посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позову про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідачки на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору у сумі 840 грн. 80 коп. Враховуючи наведене та

Outcome: approved