Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-01 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] звернувсь до суду з позовом про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 20 листопада 2017 року позовні вимоги роз'єднано, виділено вимоги про розірвання шлюбу в окреме провадження. В частині поділу майна - відкрито провадження. Ухвалою Києво-Святшинського районного суду від 24 січня 2018 року судовий розгляд продовжено за правилами загального позовного провадження. За клопотанням представника позивача ухвалою суду від 24 січня 2018 року витребувано від нотаріуса належним чином завірені копії договору щодо придбання спірної квартири та документи, на підставі яких вони були посвідчені. За клопотанням представника позивача ухвалою суду від 24 січня 2018 року накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. За клопотанням відповідача ухвалою суду від 27 лютого 2018 року витребувано з ПАТ Укрінбанк копію депозитного договору та виписки по рахунку з жовтня 2013 року по листопад 2013 року. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 травня 2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 08 липня 2013 року. За рішенням суду їх шлюб був розірваний. Вказав, що за час зареєстрованого шлюбу ними було придбано квартиру [ADDRESS]. Тому дана квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Але взаємної згоди досягнути щодо поділу майна вони не можуть. Тому звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Просив суд в порядку поділу майна визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідачка [PERSON] подала суду відзив на позовну заяву (а.с.12-15) та письмові пояснення (а.с. 108-110). Вказала, що дійсно спірна квартира була придбана ними у період зареєстрованого шлюбу. Але вона за дану квартиру сплатила майже 90% вартості квартири за рахунок власних коштів. А саме коштів, переданих її матір'ю [PERSON] на загальну суму 244 984 грн.: 06 квітня 2013 року передано 70 000 грн., 14 липня 2013 року - 50 000 грн., 30 липня 2013 року - 60 000 грн., 17 серпня 2013 року - 8000 дол. США (що на день передачі становило 64 984 грн.). Ці кошти передавались саме для купівлі спірної квартири, про що в них безпосередньо вказано. Решту коштів в суму 71 936 грн. - це їх спільні кошти, що вони отримали на весіллі, та 11 936 грн. - її заробітна плата та заощадження [PERSON] Підтвердженням відсутності коштів у [PERSON] на час придбання квартири є те, що останній ніде не працював. При купівлі квартири [PERSON] підписав заяву щодо спільності коштів, засвідчену нотаріусом. Але дана заява не підтверджує походження коштів, оскільки нотаріус не перевіряв зміст заяви, а лише посвідчував підпис особи. Тому частка [PERSON] в квартирі складає 11,3%. На даний час квартира коштує 399 500 грн., а 11,3% становить - 45 143.50 грн., які вона погоджується сплатити у якості компенсації. [PERSON] подав відповідь на відзив (а.с. 79-81) та пояснення по справі (а.с. 144-146). Вказав, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 липня 2013 року по 08 грудня 2017 року. Підтвердженням придбання квартири за спільні кошти є саме заява написана ним у нотаріуса, оскільки вона містить чіткі посилання та подальше набуття квартири саме у спільну власність. Вказав, що подані розписки про передачу грошових коштів складені ще до купівлі кватири та не містяться підтвердження вкладення даних коштів у її придбання. Оскільки про існування розписок йому не було відомо, вважає, що вони складені наприкінці 2017 року. При розгляді справи [PERSON] подала зустрічний позов (а.с. 44-46). Свої вимоги мотивувала тим, що при поділі майна подружжя судом має враховуватись все майно. Так, у листопаді 2016 року ними був придбаний автомобіль Peugeot 306 1.6E, 1997 року випуску, за 78 000 грн., що на час придбання становило 3000 дол. США. Даний автомобіль був придбаний за їх спільні кошти, тому є спільним майном подружжя. У серпні 2017 року їй стало відомо від знайомих, що [PERSON] продав автомобіль без її згоди, її частину коштів не віддав. Тому зобов'язаний відшкодувати їй половину вартості. На Інтернет ресурсах схожий автомобіль коштує 3500 дол. США, що за курсом НБУ становить 100 765 грн. Просила суд стягнути з [PERSON] на її користь 39 000 грн.; судові витрати покласти на відповідача. [PERSON] подав відзив на зустрічну позовну заяву (а.с 74-76). Вказав, що дійсно за час шлюбу ними був придбаний автомобіль Peugeot 306 1.6E, 1997 року випуску, за 78 000 грн. Автомобіль потребував постійного ремонту, постійно ламався, тому у серпні 2017 року він дійсно був проданий за 40 000 грн. Про дану обставину було відомо і [PERSON], оскільки автомобіль проданий ще за час шлюбу, а кошти були витрачені на спільні потреби. Просив відмовити в задоволенні зустрічного позову. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, проти доводів зустрічного позову заперечувала. Просила задоволити позов та відмовити в задоволенні зустрічного позову. У судовому засіданні відповідач та представник проти позову заперечували, зустрічний позов підтримали. Просили відмовити в задоволенні позову [PERSON] та задоволити зустрічні позові вимоги. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] слід задоволити, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] - відмовити, виходячи з наступного. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 08 липня 2013 році у виконавчому комітеті Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського районного суду Київської області. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 грудня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З пояснень сторін та матеріалів справи встановлено, що за час спільного проживання подружжям придбано квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та автомобіль Peugeot 306 1.6E, 1997 року випуску. 16 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Сторони в судовому засіданні визнавали факт придбання автомобіля Peugeot 306 1.6E, 1997 року випуску, за спільні кошти в період зареєстрованого шлюбу. Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на ча,с розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Як вказувалось вище, ст.ст. 57, 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Положення статті 60 СК України вважаються застосованими правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Таким чином, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказаний порядок вирішення питання про поділ спільного майна подружжя відповідає правовим позиціям Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-78цс13, 3 червня 2015 року № 6-38цс15, 1 липня 2015 року № 6-612цс15, 16 грудня 2015 року № 6-2641цс15, 7 вересня 2016 року та від 7 грудня 2016 року № 6-1568цс16, які в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими у правозастосовній практиці всіх судів. Оскільки спірний автомобіль та квартира придбані сторонами за час перебування в зареєстрованому шлюбі, тому суд вважає дане майно спільною сумісною власністю подружжя. Підтвердженням придбання майна за спільні кошти є написана заява [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу квартири та посвідченої приватним нотаріусом. Пояснення відповідача, що нотаріус не перевіряв фактичні обставини суд до уваги не бере, оскільки про існування цієї заяви було відомо подружжя при укладенні договору, а [PERSON] не пояснила суду необхідність складення позивачем такої заяви у разі її фіктивності, не надала доказів на спростування тверджень, що в ній викладені. З розписок, наданих [PERSON] (а.с. 16-27) вбачається, що [PERSON] отримувала грошові кошти від [PERSON] для придбання квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Разом з тим, матеріали справи не містяться доказів того, що дані кошти використані для придбання квартири. Також враховує ту обставину, що у разі передачі коштів в борг, чи дарування, то кошти дані були використані для придбання квартири, в якій мали проживати подружжя, тобто використані в інтересах сім'ї. Не вказано в поданих розписках і на яких саме підставах вони передавались: чи договір дарування, чи інший цивільно-правовий договір. Форми до договорів дарування грошових коштів встановлена законом, її недотримання є підставою нікчемністю договору. Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що [PERSON] не надала суду доказів вкладення лише особистих коштів у купівлю спірної квартири, та які б спростовували викладені у договорі та заяві, які ними прочитані та підписані, обставини, а саме щодо згоди її чоловіка на купівлю квартири, та виникнення внаслідок цього спільної сумісної власності. Тому дана квартира є спільною власністю подружжя та їх частки є рівними. Тому позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. Щодо доводів зустрічного позову про стягнення грошової компенсації за автомобіль слід вказати наступне. Так, автомобіль Peugeot 306 1.6E, 1997 року випуску, був придбаний подружжям за спільні кошти та є спільною сумісною власністю, що визнавалось сторонами при розгляді справи. Факт відчуження автомобіля без згоди [PERSON], використання коштів від продажу автомобіля на власний розсуд та не в інтересах сімї заперечувався [PERSON] при розгляді справи. Відповідно до правових позицій у разі встановлення судом факту відчуження спірного автомобіля одним подружжям без згоди іншого з подружжя та використання коштів на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї, що надає право позивачу на отримання половини його вартості (правові висновки Верховного Суду України, висловлені у постановах: від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16; від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16). Вирішуючи питання про розмір компенсації суд має керується наступним. Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до положень ч.2 ст.369 ЦК України та ч.2 ст.65 СК України, при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. У разі встановлення судом відчуження автомобіля за договором купівлі-продажу і майно не належать подружжю, а належать іншій особі, то майном, яке підлягає розподілу є не автомобіль, а грошові кошти, та інший з подружжя має право на половину вартості отриманих від реалізації коштів. Разом з тим, в матеріалах справи взагалі відсутні відомості про час продажу автомобіля, розмір коштів, отриманих за продаж автомобіля. Не повідомили сторони і про складнощі в отриманні даних доказів, не заявили відповідних клопотань ні про надання суду таких доказів, ні про їх витребування. Зважаючи, що факт відчуження, розмір отриманих коштів від продажу майна має бути підтверджено належними та допустимим доказами, а не поясненнями сторін, тому у задоволенні зустрічного позову суд відмовляє через недоведеність вимог. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно вимог ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову та відмову в задоволені зустрічного позову.

Outcome: dismissed