Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернувся з позовом до Державного підприємства «Об`єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» про стягнення середнього заробітку, за час затримки розрахунку, стягнення моральної шкоди, компенсації за невчасно виплачену зарплату. В процесі розгляду справи, позовні вимоги неодноразово уточнювались. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 19.02.2021, позивач просив стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань 33 403,99 грн, з яких, 29746,64 грн середній заробіток, 2077,93 грн інфляційне збільшення, 1579,42 3% річних. При цьому, позивач просив інфляційні втрати та 3% річних нараховувати за прострочення зобов`язання на суму заборгованості 29746,64 грн, починаючи з 01.02.2021 до моменту виконання судового рішення. Також, позивач наголошував, що остаточна сума інфляційних втрат та 3% річних, що підлягає стягненню розраховується органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду, шляхом множення суми боргу 29 746,64 грн на 3% річних та на сукупний індекс інфляції, визначений за період з 01.02.2021 до моменту виконання рішення. Окрім того, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь за рахунок бюджетних асигнувань 25 000,00 грн моральної шкоди. Також, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь сплачену суму судового збору в розмірі 784,08 грн та 392,04 грн. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 15.04.2019 позов залишено без руху, після усунення недоліків, на підставі ухвали від 13.05.2019 провадження у справі було відкрито, призначено підготовче судове засідання. Від відповідача надійшов відзив, в якому відповідач визнає, що належні до сплати в день звільнення грошові кошти були виплачені лише 10.04.2019. При цьому, звертає увагу, що середньоденна заробітна плата позивача складає 531,19, кількість робочих днів за період затримки розрахунку складає 39 робочих днів. Відповідно, сума заробітку за період розрахунку складає 20716,41 грн а не 29 746, 64 грн, як обраховано позивачем. При цьому, відповідач заперечує в повному обсязі проти задоволення позовних вимог, оскільки заборгованість з виплати розрахунку при звільненні виникла не з вини відповідача, оскільки джерелами фінансування підприємства є кошти державного бюджету, що виділяються через органи Державного казначейства. Водночас, паспорт бюджетної програми було затверджено наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України лише 05.04.2019, що виключало можливість проведення розрахунку з позивачем раніше. При цьому, позивач працював на підприємстві з серпня 2016 року, відповідно був обізнаний з вказаними складностями, які повторюються кожен рік. Також, відповідач висловив наголошував на безпідставності аргументів щодо стягнення моральної шкоди. У позові просив відмовити повністю. Позивачем було скеровано відповідь на відзив, в якій він заперечував проти розрахунків позивача та аргументів про безпідставність стягнення моральної шкоди. На підставі ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 14.08.2019 провадження у справі було зупинено, а на підстав ухвали від 30.03.2020 провадження було поновлено. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 28.10.2019 цивільну справу було прийнято до провадження іншого складу суду. Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.02.2021 після чергового повторного авто розподілу, справу прийнято до провадження головуючого судді. Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22.04.2021 залучено до розгляду Головне управління Державної казначейської служби у м.Києві у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог. В подальшому, Головним управлінням Державної казначейської служби у м.Києві до суду подані письмові пояснення, в яких, управління вказує, що у випадку задоволення позовних вимог та у разі, якщо заборгованість не відповідає заходам, передбаченим бюджетною програмою, яку їх уповноважили виконувати, то рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди має виконуватись органами ДВС України і лише у разі, якщо рішення не буде виконано протягом зазначеного строку, його виконання здійснюватиметься за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.06.2021 підготовче засідання було закрито. Позивач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, неодноразово подавав клопотання, в яких просив проводити розгляд справи за його відсутності, наголошував на тому, що підтримує заявлені позовні вимоги та просить їх задовольнити (а.с.151, 165, 223). Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі, вказувала, що оскільки відповідач є державним підприємством, заробітна плата виплачується після проходження відповідних погоджень. У зв`язку з чим, затримки з виплати заробітної плати на початку року, відбуваються на підприємстві щорічно. Позивач тривалий час працював на підприємстві та знав зазначену специфіку,ю у зв`язку з чим, пре Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] , начальника відділу з правових питань, 28.02.2019 було звільнено за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю, що підтверджується наказом Голови комісії з реорганізації №27 від 28.02.2019 (а.с.8). Проте, повного розрахунку при звільненні позивач не отримав, що також визнається відповідачем. Заборгованість за період січень-лютий 2019 становить 53 255,49грн (а.с.11). Згідно з довідкою про середній заробіток, розмір середньоденної заробітної плати становить 531,19 грн (а.с.10). В день звільнення позивачу належали до виплати 53255,49 грн, які були виплачені йому 10.04.2019. В подальшому, 25.04.2019 позивачу було виплачено компенсацію за затримку заробітної плати в сумі 217,75 грн (а.с.14). Відповідно до ст. 47 КЗпП України встановлено правило, за яким власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. За приписами статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З матеріалів справи вбачається, що спору про розмір основної заборгованості між сторонами не було. Згідно із статтею 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Як уже зазначено, позивача звільнено із займаної посади 28.02.2019, а повний розрахунок із ним проведений 25.04.2019. При цьому, розмір середньоденної заробітної плати складав 531,19 грн. У постанові Верховного Суду України від 13 березня 2017 року №6-259цс17 наведені правові висновки, за якими установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. Відтак, суд критично ставиться до аргументів відповідача про наявність об`єктивних причин, що підтверджують неможливість здійснення повного розрахунку в день звільнення, оскільки ст. 94, 116, 117 КЗпП України не передбачають жодних виключень та можливості відтермінування строку проведення повного розрахунку. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) в розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Окрім того, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має разовий характер (див. постанови Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, провадження № 12-301гс18, від 11 лютого 2019 року у справі № 2609/11956/12-ц, провадження № 61-43353св18, від 05 червня 2019 року у справі № 694/215/16-ц, провадження № 61-37406св18). Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком № 100. Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку № 100). За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. При цьому період затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з 28.02.2019 по 24.04.2019 складає 39 робочих днів, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню на користь позивача, становить 531,19 грн х 39 р.д. = 20716,41 грн. Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, слід зазначити, що згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України. Отже, приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої ЦК України). Тобто, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. При цьому, відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство. Вказаний висновок було підтверджено в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 (справа № 711/4010/13-ц, провадження № 14-429цс19). Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відтак у частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат позовні вимоги задоволенню не підлягають. Щодо стягнення моральної шкоди слід зазначити про таке. Частиною ч.1 ст. 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому, порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. У відповідності до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Виходячи з наведеного вище, можна дійти висновку, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення, а має самостійне юридичне значення. Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, затримка виконання рішення про поновлення на роботі, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати (висновки Верховного Суду України, викладені в постанові №6-23цс12 від 25.04.2012 року). При цьому, адекватне відшкодування шкоди, зокрема, й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Такі висновки сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17. Розмір відшкодування у кожній конкретній справі різниться з огляду на різні фактичні обставини справи та характер правопорушення і визначається судом за сукупністю передбачених законом обставин, які дають підстави для відшкодування моральної шкоди, враховуючи при цьому ефективність такого розміру відшкодування. Право вирішувати належність та розмір відшкодування моральної шкоди законодавцем залишено за судом, оскільки в чинному законодавстві чітких меж такого розміру не передбачено. При цьому, суд не зобов`язано наводити розрахунків, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні лише відповідні мотиви. Виходячи із засад розумності та справедливості, оцінюючи доводи позивача щодо порушення його законних прав, яке полягає у невиплаті середнього заробітку за час прострочення, суми такого заробітку, обґрунтованості спричинення моральних страждань останній, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 4 000,00 грн. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, виплатити різницю іншій стороні(ч.10 ст.141 ЦПК). Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України). Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених вимог (75,12%) з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 784,08 грн на відшкодування витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Outcome: partial