Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-04 00:00:00

У липні 2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України про стягнення грошової допомоги, яким просив стягнути на свою користь 130100 гривень одноразової допомоги у зв'язку з захворюванням, отриманим під час проходження служби о органах внутрішніх справ, що призвело до встановлення йому ІІ групи інвалідності. Ухвалою суду від 30.07.2018 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. 16.08.2018 року відповідач подав до суду відзив в якому просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Управління є міжрегіональним територіальним органом Міністерства юстиції України нижчого рівня, утримується за рахунок Державного бюджету України. Виплата одноразової грошової допомоги у зв'язку з захворюванням отриманим під час проходження служби належить до компетенції Міністерства юстиції України, як до головного розпорядника коштів. Таким чином [PERSON] міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України не наділене повноваженнями виплати грошової допомоги. Крім того позивачем не зазначено, що судовим рішенням йому відмовлено у виплаті коштів одноразової грошової допомоги. 10.09.2018 року позивач подав до суду відповідь на відзив. На думку [PERSON] відповідачем не надано доказів на спростування позовних вимог. На виконання постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 10.10.2017 року, залишеною в силі постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 15.03.2018 року відповідачем розглянуто питання щодо призначення і виплати [PERSON] одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи. Допомога [PERSON] виплачена не була. Таким чином дана позовна заява подана на інших правових підставах та з іншим предметом позову, тому підлягає в порядку позовного провадження і рішення суду щодо відмови в зобовязанні відповідача здійснити дії не мають преюдиційного значення для вирішення цієї справи. Ухвалою суду від 24.10.2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору Міністерство юстиції України. 28.11.2019 року Міністерство юстиції України подало до суду пояснення щодо позову та просило відмовити в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. На користь позивача винесено судове рішення щодо зобов'язання відповідача прийняти рішення про виплату одноразової грошової допомоги. На підставі даного рішення відкрито виконавче провадження яке в подальшому було завершено, однак кошти виплачені не були. В той же час з позовом про оскарження дій державного виконавця позивач до суду не звертався. Вимоги які висуваються [PERSON] не можуть були предметом розгляду даної справи, оскільки відносно них вже наявне судове рішення постановлене в порядку адміністративного судочинства. 06.12.2018 року в судовому засіданні [PERSON] подав до суду відповідь на пояснення третьої особи. Рішенням комісії відповідача призначено виплатити [PERSON] одноразову грошову допомогу на підставі Постанови КМУ № 850 від 21.10.2015 року в розмірі 130100 гривень. Разом з тим призначені кошти позивачеві не виплачені, тим самим порушено його право на отримання одноразової грошової допомоги. Аргументи третьої особи щодо наявності судового рішення про розгляд ідентичних позовних вимог є необґрунтованими, оскільки питання щодо зобовязання здійснення виплати допомоги Хмельницьким окружним адміністративним судом не вирішувалось. Ухвалою суду від 04.02.2019 року провадження у справі закрито, у зв'язку з тим, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Постановою Вінницького апеляційного суду від 19.03.2019 року ухвалу суду від 04.02.2019 року про закриття провадження у справі скасовано. Справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою суду від 25.03.2019 року цивільну справу прийнято до провадження судді Ан О.В. Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідач у встановлений судом строк заперечення не подав, а тому суд, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, вважає за можливе розглянути дану справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Судом встановлено, що [PERSON] проходив службу в Державній пенітенціарній службі України у Хмельницькій області правонаступником якої є [PERSON] міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції. 02.09.2015 року медико-соціальною експертизною комісією позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, у зв'язку з захворюванням отриманим повязаних під час виконання службових обов'язків на підставі чого йому була виплачена одноразова грошова допомога на загальну суму 206700 гривень. Обставити отримання інвалідності під час виконання службових обов'язків та виплати одноразової грошової допомоги доказуванню не підлягають оскільки встановленні постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 10.10.2017 року та яка набрала законної сили. Рішенням Хмельницької обласної медико-соціальної експертизної комісії від 24.07.2017 року [PERSON] встановлено другу групу інвалідності на підставі захворювання отриманого під час проходження служби в ОВС (довідка на 11 а.с.). Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 10.10.2017 року визнано протиправним рішення Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги [PERSON] та зобов'язано [PERSON] міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України повторно розглянути заяву [PERSON] та прийняти рішення щодо виплати одноразової грошової допомоги у зв'язку з захворюванням [PERSON], що призвело до встановлення другої групи інвалідності, відповідно до Постанови КМ України від 21.10.2015 № 850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» (на 13-16 а.с.). Згідно висновку про призначення одноразової грошової допомоги від 07.11.2017 року [PERSON] підлягає виплата одноразова грошова допомога у розмірі 130100 гривень як різниця між нарахованою та раніше виплаченою грошовою допомогою (на 27 а.с.). Рішенням засідання комісії Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України з розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення або інвалідності осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України [PERSON] вирішено виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 131000 гривень у зв'язку з встановленням другої групи інвалідності (протокол на 26 а.с.). Докази на підтвердження виплати [PERSON] одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням другої групи інвалідності в матеріалах справи відсутні. Діючим законодавством передбачений обов'язок виплати призначену одноразову грошову допомогу у випадку встановлення вищої групи інвалідності на підставі захворювання, повязаного з проходження служби в органах внутрішніх справ, і таке право позивача підлягає захисту. Згідно ч. 5 ст. 23 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу» на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію» а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України. До набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію», тобто до 07.11.2015 року, порядок виплати одноразової грошової допомоги було врегульовано нормами статті 23 Закону України «Про міліцію» та Порядком № 850. Відповідно до статті 23 Закону України «Про міліцію» у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов'язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності, йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров'я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства. Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції визначений Постановою КМУ від 21.10.2015 № 850, якою затверджено «Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі, інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції» (далі Порядок). Відповідно до п. 3 Порядку грошова допомога призначається і виплачується у разі: 1) установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обовязків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі: 250-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності І групи; 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи; 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи. Відповідно до п. 4 Порядку якщо протягом двох років працівникові міліції після первинного встановлення інвалідності із втратою працездатності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає йому право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі, виплата проводиться з урахуванням раніше виплаченої суми. Згідно п. 11 Порядку виплата грошової допомоги проводиться шляхом перерахування органом внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, суми виплати на рахунок, відкритий особою, якій призначається грошова допомога, в установі банку або через касу органу внутрішніх справ. Даним пунктом Порядку спростовується твердження відповідача про відсутність у нього повноважень на виплату одноразової грошової допомоги повязаної з отриманням інвалідності. Законом України «Про міліцію» не встановлено обмежень щодо виплати одноразової грошової допомоги, які передбачені пунктом 4 Порядку № 850. Вказана норма Порядку № 850 не позбавляє позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, а лише встановлює обмеження у розмірі проведення виплати нарахованої суми грошової допомоги в залежності від часу повторного встановлення інвалідності із втратою працездатності після первинного встановлення втрати працездатності. Так само цей пункт Порядку не містить жодних застережень щодо неможливості проведення виплати грошової допомоги у разі встановлення особі після спливу двохрічного терміну іншої групи інвалідності. Позивач звернувся за захистом свого цивільного справа, яке виникло, в тому числі, в результаті виконання рішення адміністративного суду, яким було зобовязано суб'єкта владних повноважень вчинити певні дії для реалізації [PERSON] свого права на отримання допомоги. Даний факт не змінює приватноправового (майнового) характеру правовідносин які виникли між сторонами про, що також зазначено у постанові Вінницького апеляційного суду від 19.03.2019 року. Оскільки в ході розгляду справи було встановлено, що позивачеві протягом двох років після первинного встановлення інвалідності із втратою працездатності під час повторного огляду було встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу, то суд приходить до висновку, що [PERSON] належить до виплати грошова допомога в більшому розмірі з урахуванням раніше виплаченої суми, а саме 130100 гривень. Право позивача на отримання одноразової грошової допомоги забезпечено ст. 1 протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположниїх свобод та численними рішеннями Європейського суду, як реалізація легітимних сподівань. Так, в практиці ЄСПЛ майном визнаються, зокрема, права на речі та майно (права in rem та права in personam); існуючі володіння або фактично існуючі права власності; вимоги, борги та звернення на певне майно; економічні, комерційні, підприємницькі та професійні інтереси; дозволи та ліцензії; пенсії та соціальні виплати (за певних умов); спадкові права та правонаступництво; майно власність юридичних осіб, асоціацій, компаній, власників акцій; права та інтереси акціонерів; інші права власників. Автономність понять не надає змоги державам давати в національних законодавствах такі визначення, які б порушували баланс приватних та публічних інтересів. Практикою Суду ЄС та ЄСПЛ законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, в тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності і саме у звязку із автономними поняттями майна та власності. Вимоги позивача - це вимог про соціальну виплату, передбачену нормами законодавства. Отже позивач має право на захист свого права власності , легітимног сподівання і очікування. З огляду на вищевикладене, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягнення в дохід держави 704,80 гривень судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved