Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

У квітня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування витрат за період навчання. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що [PERSON], відповідно до вимог Закону України від 20.12.1990 № 565-ХІІ «Про міліцію», проходила службу в органах внутрішніх справ України з 15.08.2013 року по 14.05.2014 року. У 2013 році відповідач була зарахована курсантом 1- го курсу факультету підготовки фахівців для підрозділів громадської безпеки освітньо - кваліфікаційного рівня «бакалавр» до Одеського державного університету внутрішніх справ, був поставлений на всі види продовольчого та речового забезпечення, з виплатою грошового утримання, відповідно до наказу від 15.08.2013 №117 о/с. У зв'язку із небажанням в подальшому продовжити навчання в університеті, проходити службу в органах внутрішніх справ, 13.05.2014 відповідачем було подано рапорт про звільнення з ОВС та відрахування з університету. Відповідно до наказу від 14.05.2014 № 59 о/с, курсанта [PERSON] було відраховано з 1-го курсу університету, за власним бажанням та звільнено з органів внутрішніх справ. Оскільки відповідач не виконала умови договору у повному обсязі та достроково розірвала договір про підготовку фахівця у Вищому навчальному закладі МВС України, на підставі положень договору та постанови Кабінету Міністрів України № 313 від 1 березня 2007 року позивач просить стягнути з відповідача на його користь суму понесених позивачем витрат у розмірі 6 198 грн. 15 коп.. Представник позивача в судове засідання не з'явився. Про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. До суду направив заяву, в якій просив розглядати справу за відсутності представника, одночасно зазначив, що позов підтримує та не заперечує проти проведення заочного розгляду справи за відсутності відповідача. Відповідач в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не надав. На підставі ч.4 ст. 169 ЦПК України, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи за відсутності сторін, та ухвалити заочне рішення по справі, на підставі наявних в ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що на виконання вимог ст. 18 ЗУ «Про міліцію», Указу Президента України № 77/96 від 23.01.1996 року «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» та Типового договору про підготовку фахівців у вищому навчальному закладі МВС України, затвердженого наказом МВС України № 150 від 14.05.2007 року, між ОДУВС з одного боку, Головним управлінням МВС України Автономній Республіці Крим та курсантом [PERSON] укладено договір про підготовку фахівця в Одеському державному університеті внутрішніх справ від 09.09.2013 року, відповідно до якого університет бере на себе зобов'язання за рахунок коштів замовника забезпечити теоретичну та практичну підготовку фахівця з навчальними планами та програмами і вимогами освітньо-кваліфікаційних рівнів, харчуванням, речовим майном та грошовим утриманням за нормами, затвердженими нормативно-правовими актами МВС України, працевлаштуванням випускника після закінчення повного курсу навчання та одержання відповідної кваліфікації, а відповідач зобов'язався виконувати в повному обсязі навчальну програму відповідної фахової спрямованості, встановлену п. 2.3 договору та дотримуватися вимог законодавства України та нормативно-правових актів з питань проходження служби в ОВС. 13.05.2014 року [PERSON] було подано рапорт про звільнення з ОВС та відрахування з університету. Відповідно до наказу від 14.05.2014 № 59 о/с, курсанта [PERSON] було відраховано з 1-го курсу університету, за власним бажанням та звільнено з органів внутрішніх справ. Відповідно до п. 2.3.6. вказаного договору у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими п.3 цього договору, особа зобов'язується відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком. Згідно з п.3.1. договору підставою відшкодування фактичних витрат на підготовку є дострокове розірвання договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість. Частиною 7 ст. 18 Закону України «Про міліцію» передбачено, що курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов'язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку. Постановою Кабінету Міністрів України від 1 березня 2007 року № 313 затверджено такий Порядок відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ. Так, відповідно до зазначеного Порядку в разі звільнення осіб начальницького складу органів внутрішніх справ із служби протягом трьох років після закінчення навчального закладу за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, звільнена особа зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з її навчанням та утриманням у вищих навчальних закладах МВС України. У відповідності зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу - ст.526 ЦК України. Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Разом з тим, відповідач взяті за себе зобов'язання за вказаним договором, зокрема, з відшкодування понесених позивачем витрат, які складаються з грошового та речового забезпечення, нарахування на заробітну плату, харчування та комунальні послуги, не виконав. Доказів, які б спростували вказану обставину суду не надано та іншого судом не встановлено. Згідно наданого позивачем розрахунку, правильність якого перевірена судом, позивач витратив на утримання відповідача грошові кошти у розмірі 6 198, 15 грн. за період з 15.08.2013 року по 12.05.2014 року. (а.с.16-21) Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, факт порушення відповідачем умов договору про підготовку фахівця в Одеському державному університеті внутрішніх справ від 09.09.2013 року в судовому засіданні знайшов своє підтвердження, а відтак суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення їх у повному обсязі. У зв'язку з задоволенням позову, на підставі ст.88 ЦПК України з відповідача [PERSON] в дохід держави підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 640 грн. 00 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved