Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-09 00:00:00

У липні 2014 року позивач звернувся до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом до комінтернівського комунального підприємства «Струмок» про стягнення компенсації за невикористані відпустки. Позивач зазначав, що працював у комінтернівському комунальному підприємству «Струмок» з 10.09.2002 року та 29.05.2014 року на підставі розпорядження сільського голови Комінтернівської сільської ради №42 було звільнено з посади директора за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України). На момент звільнення позивача з посади у підприємства існувала заборгованість по грошовій компенсації за невикористані дні щорічних відпусток за 10 років, тому позивач просить стягнути з комінтернівського комунального підприємства на користь позивача 17 293 грн. 04 коп. компенсації за невикористану відпустку, 1 878 грн. 78 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку, а всього 19 171 грн. 82 коп. Під час судового засідання позовні вимоги було змінено та позивач просив стягнути заборгованість на загальну суму 15 948 грн. 97 коп. Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задоволити. Представник відповідача позовні вимоги не визнав. Вислухавши учасників судового засідання та дослідивши матеріали справи, судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач у комінтернівському комунальному підприємству «Струмок» з 10.09.2002 року та 29.05.2014 року на підставі розпорядження сільського голови Комінтернівської сільської ради №42 було звільнено з посади директора за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України), але у підприємства існувала заборгованість по грошовій компенсації за невикористані дні щорічних відпусток за 10 років. Сторони не заперечували той факт, що у період з 2002-2003 року невикористана відпустка позивача становить 30 днів, 2003-2004 року 30 днів, 2004-2005 року 30 днів, 2005-2006 року 30 днів, 2006-2007 року 30 днів, 2007-2008 року 30 днів, 2008-2009 року 30 днів, 2009-2010 року 6 днів, 2010-2011 року 30 днів, 2011-2012 року 30 днів, 2012-2013 року 6 днів, 2013-2014 року 22 днів, всього 304 дня. Згідно ст. 43 Конституції України, кожна людина має право на заробітну плату, не нижчу ніж встановлену законом, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. На підставі вищенаведеного, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача щодо стягнення компенсації за невикористані відпустки, оскільки відповідальність відповідача є обовязок виплати компенсації. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, нараховується середній заробіток за час затримки розрахунку, одна позивач не надав розрахунку середнього заробітку. Згідно ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до рішення Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012 року, слід розуміти, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Так, у судовому засіданні було встановлено, що на момент розгляду справи в суді з позивачем фактично не розрахувалися. Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Виходячи з вище наведеного судові витрати необхідно стягнути з відповідача.

Outcome: approved