Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-18 00:00:00

У липні 2015 року позивач звернулася до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом до [PERSON], за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - відділ опіки та піклування Олександрійської міської ради та Олександрійської місцевої прокуратури про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Позов мотивує тим, що [PERSON] ні з ким не перебуваючи у шлюбі народила [PERSON], [INFO] року, а [INFO] року народила [PERSON]. Батько дітей записаний згідно ч. 1 ст. 135 СК України. Відповідач жодної уваги власним дітям не приділяє, відверто ігноруючи обов'язки з виховання та утримання синів. Відповідач зловживає алкогольними напоями та наркотичними засобами, тому позивач просить позбавити [PERSON], [INFO] батьківських прав відносно неповнолітніх синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]; стягнути з [PERSON], [INFO] на користь [PERSON], [INFO], кошти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], (аліменти) у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 грн. 00 коп., щомісячно до досягнення повноліття старшою дитиною, [PERSON], [INFO], тобто до [INFO] року та починаючи з 17.11.2023 року у розмірі 500 грн. 00 коп., щомісячно до досягнення повноліття молодшою дитиною, [PERSON], [INFO], тобто до [INFO] року, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; рішення у частині стягнення аліментів у межах місячного платежу допустити до негайного виконання; починаючи з другого місяця стягнення аліментів проводити з урахуванням індексації грошових доходів населення. У судовому засідання позивач позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задоволити. Представник третьої особи просив позовні вимоги задоволити. Прокурор просила позовні вимоги задоволити повністю. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач або представник відповідача у судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Паспорт громадянина України серії [NUMBER] підтверджує факт народження [INFO] року [PERSON]. Позивач не надала належних доказів, які вказують, що [PERSON] це [PERSON]. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 20.04.2007 року, повторно, [PERSON] народилася [INFO] року. Батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Матеріали справи не містять доказів, які підтверджують, що [PERSON] це [PERSON]. Позивач надав свідоцтво про народження серії [NUMBER] виданого 23.09.2011 року, запис поновлено, де зазначено, що [PERSON] народився [INFO] року. Батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Позивач не надав належних та допустимих доказів про відібрання [PERSON] від батька - [PERSON] або позбавлення останнього батьківських прав. Представник третьої особи у судовому засіданні вказав, що у 2010 році відповідач народила [PERSON] вдома, поза медичним закладом. Лікар оглянув породіллю після пологів та зазначив даний факт у медичній довідці із зазначенням, що породілля [PERSON]. Також вказав, що у 2012 році [PERSON], [INFO] був влаштований у дошкільний навчальний заклад «Спеціалізований дитячий будинок». Відповідно п. 7 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Частина 2 ст. 259 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Судом встановлено, що рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23.10.2014 року встановлено, що [PERSON] народився 27 січня 2010 року в місті Олександрії Кіровоградської області. Факт щодо матері [PERSON] цим рішенням не встановлено. Дане рішення сторонами в апеляційному порядку не оскаржено та воно набрало законної сили 07.11.2014 року. У свідоцтві про народження серії [NUMBER] виданого 16.01.2015 року, повторно, зазначено, що [PERSON] народився [INFO] року. Батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Відомості, які вказані у свідоцтві про народження серії [NUMBER] виданого 16.01.2015 року, також зазначені у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян про народження, зокрема, у витязі №00014933808 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження [PERSON], які стосуються матері [PERSON] суперечать рішенню Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23.10.2014 року. Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23.10.2014 року не було встановлено той факт, що [PERSON], [INFO], громадянка України (громадянка іншої держави або особа без громадянства) народила [INFO] року дитину - чоловічої статі у місті Олександрії Кіровоградської області ([PERSON]). Згідно п. 6 Порядку підтвердження факту народження дитини поза закладом охорони здоров'я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №9 від 09.01.2013 року, уразі відсутності медичних довідок, зазначених у підпункті 7 пункту 4 цього Порядку (письмова заява; паспорт або інший документ, що посвідчує особу;обмінну карту полового будинку, пологового відділення лікарні або виписку з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого за формою відповідно №113/о або 027/о, затвердженою МОЗ; результати аналізів, ультразвукового дослідження, проведених під час вагітності жінки, яка народила дитину поза закладом охорони здоров'я; копію картки виклику медичної швидкої допомоги за формою №109/о, затвердженою МОЗ; довідку про генетичну спорідненість між жінкою, яка народила дитину поза закладом охорони здоров'я, та дитиною; медичну довідку лікарсько-консультативної комісії лікувально-профілактичного закладу про огляд дитини, яка народилася поза закладом охорони здоров'я, згідно з додатком 1 та медичну довідку лікарсько-консультативної комісії лікавально-профілактичного закладу про огляд жінки для підтвердження факту народження дитини згідно з додатком 2; інші документи, які підтверджують надання медичної допомоги жінці у зв'язку з пологами), комісія приймає рішення про обов'язковий огляд жінки та дитини і направляє їх для проведення такого огляду. Рішення про підтвердження факту народження дитини приймається у разі, коли імовірна дата пологів жінки збігається з вірогідним віком дитини, або наявності довідки про генетичну спорідненість між жінкою, яка народила дитину поза закладом охорони здоров'я, та дитиною. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану», підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров'я, який проводив огляд матері та дитини. У разі, якщо заклад охорони здоров'я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному КМУ. Медична консультаційна комісія видає документ про народження у разі встановлення факту народження жінкою дитини. За відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. У матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують той факт, що [PERSON] народила [PERSON], яка вказана відповідачем, хоча за вимогами Законодавства України, факт народження дитини визначається за її походженням від матері. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справ. Відповідно до ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину (ч. 2 ст. 166 СК України). Статтею 243 СК України передбачено, що опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених ЦК України. Згідно з правилами ч. ч. 3, 4 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою (піклування над неповнолітньою особою), якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна (піклувальника) за поданням органу опіки та піклування. Опіка (піклування) над неповнолітніми дітьми встановлюється у випадку, якщо батьки померли, невідомі, визнані в судовому порядку безвісно відсутніми або померлими, а також може бути встановлена і при житті батьків, зокрема, коли батьки позбавлені судом батьківських прав або прийнято рішення про відібрання дитини і передачу її під опіку незалежно від того, позбавлені вони батьківських прав чи ні, оскільки перебування із ними небезпечне для життя дитини (п. 2.2 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року № 34/166/131/88). Однак, позовні вимоги про встановлення опіки не були заявлені позивачем, так як відсутній відповідний висновок щодо опіки. Судом встановлено, що діти проживають тривалий час не з матір'ю, але належні докази про відібрання дітей від матері матеріали справи не містять. Отже, суд сприяє належній реалізації прав дитини та запобіганню випадків шахрайства, викрадення та торгівлі дітьми. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», держава здійснює повне забезпечення дітей сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа. У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Суд з'ясував, що матеріали справи не містять безсумнівних доказів про ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дітей, та також відсутні докази, які доводять, що відповідач перебувала на «Д» обліку з приводу вживання наркотичних засобів або з приводу алкогольної залежності, як стверджує позивач. Сторонами не було заявлено клопотання про витребування доказів, за наявності труднощів щодо їх отримання, хоча дане право було роз'яснено та позивач має доводити факти, передбачені ст. 164 СК України, викладені в позові. В силу ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, тому даний позов є не обґрунтованим. Ч. 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно з ч. 6 ст. 59 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч зазначеним вимогам закону позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності порушеного права у дітей з бокувідповідача, так як не доведена спорідненість між позивачем, відповідачем та дітьми. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed