Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою [PERSON], в якій просить стягнути [PERSON], [INFO], уродженця та жителя [ADDRESS], ідентифікаційний номер [NUMBER] аліменти на користь [PERSON], [INFO], жительки [ADDRESS], ідентифікаційний номер [NUMBER] на утримання сина [PERSON], [INFO], доньки [PERSON], [INFO] в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму доходів громадян для дитини відповідного віку, починаючи стягувати з дня звернення до суду, тобто з 24 листопада 2017 року і до досягнення дітей повноліття. Позивачка [PERSON] у попередньому судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просила задоволити їх. Відповідач [PERSON] у попереднє судове засідання з'явився, зазначив що проти задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму доходів громадян для дитини відповідного віку не заперечує. Ч. 4 ст. 130 ЦПК України передбачає ухвалення у попередньому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення позивачки, відповідача та вивчивши правові норми, які регулюють дані правовідносини приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до повного задоволення з наступних підстав. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до абз.3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. 10.10 1998 року між сторонами був укладений шлюб що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER] виданого 10.10.1998 року. У даному шлюбі народилися діти: син [PERSON], [INFO] та донька [PERSON], [INFO]. Відповідач є приватний підприємець, тобто він має змогу утримувати своїх дітей, але добровільно відмовляється це робити. Позивачка на даний час працює, кухарем у Котелевському ДНЗ «Барвінок 1» та має не високий дохід і не має змоги сама утримувати неповнолітніх дітей. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Враховуючи вище викладене, відповідачем порушені права неповнолітніх дітей на належне утримання до досягнення ними повноліття. Суд, дослідивши матеріали справи та обставини, які передбачені ст. 182 Сімейного Кодексу України, вважає за можливе у відповідності до ст. 183 Сімейного кодексу України позовні вимоги позивачки щодо визначення розміру аліментів задовольнити повністю. У статтях 48, 51, 52 Конституції України закріплено, що кожен має право на достатній життєвій рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. При визначенні суми стягнення аліментів суд, враховує потреби дітей вище вказаного віку, матеріальну можливість позивачки, щодо належного утримання дітей, матеріальне становище відповідача. При цьому, суд враховує можливість відповідача утримувати самого себе, а також те, що утримувати своїх дітей зобов'язана також й мати. 08 липня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», відповідно до якого нова редакція частини другої статті 182 Сімейного кодексу України закріплено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На думку суду з урахуванням всіх вище зазначених обставин, існуючого на час розгляду справи прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, реальною для платоспроможності відповідача будуть аліменти в розмірі по 50 відсотків прожиткового мінімуму кожному для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття. Даний розмір аліментів буде справедливим, достатнім і відповідатиме потребам дітей відповідного віку, оскільки сплату аліментів на утримання дітей саме у в розмірі по 50 відсотків прожиткового мінімуму кожному для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дітьми повноліття відповідач [PERSON] визнає повністю. Відповідно до ч. 2 та ч. 4 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років, незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, суд виходить із засад справедливості, виваженості, розумності, відповідно до вимог ст. 3 ч.1 п. п. 5, 6 Цивільного кодексу України. Позивачка відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, а тому, на підставі ч.3 ст.88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави слід стягти судові витрати по сплаті судового збору. Відповідно до п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України рішення слід допустити до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved