Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Краснокутська селищна рада Богодухівського району Харківської області. У своїй заяві позивач вказала, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 14.12.1994 року вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] , де і зареєстрована разом з сином -[PERSON] , який фактично з 2018 року за вказаною адресою не проживає, його місцезнаходження невідоме. Факт реєстрації відповідача у вказаному будинку заважає позивачу оформити субсидію та скористатися іншими пільгами, а також є незручності зі сплати комунальних послуг, в тому числі і за зареєстрованого, але не проживаючого за вказаною адресою [PERSON] .. Прохала визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням. Позивач у судовому засіданні позов підтримала, прохала його задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач у відкрите судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце слухання справи був повідомлений належним чином та у встановлений законом строк і порядок. Представник третьої особи до суду не з`явився, подав заяву слухати справу у його відсутність, прохав вирішити справу на розсуд суду. У відповідності до ст. 280, 223 ч. 4 ЦПК України, враховуючи те, що відповідач про слухання справи повідомлений належним чином, однак в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, дійшов до наступних висновків. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок (домоволодіння) від 14.12.1994 року, виданого Краснокутською селищною радою Харківської області ,на підставі рішення виконкому Краснокутської селищної ради народних депутатів за №117 від 20.04.1994 року, зареєстрованого в реєстрову книгу №31 за реєстровим №3124, [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] . Про те, що будинок з господарськими будівлями існує по [ADDRESS] , свідчить технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 20.11.2018 року, виданий КП «Краснокутське бюро технічної інвентаризації». Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №150565858 від 21.12.2018 року, сформованим державним реєстратором Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області, за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на вищевказаний житловий будинок. Згідно з даними будинкової книги, за адресою: [ADDRESS] [PERSON] зареєстрований 02.02.2011 року. Відповідно до довідки виконавчого комітету Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області за №2205 від 08.07.2021 року, у будинку [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] та[PERSON] .. Згідно з актом обстеження домоволодіння будинку [ADDRESS] від 08.07.2021 року, складеного комісією в складі депутата Краснокутської селищної ради Кузуб Т. М. та свідків: гр. [PERSON] , гр. [PERSON] , [PERSON] зареєстрований, але з 2018 року у вищевказаному будинку не проживає. Судом встановлено, що позивач з відповідачем припинили будь-яке спілкування між собою, тому місцезнаходження [PERSON] позивачу невідоме, а факт реєстрації відповідача у вказаному будинку перешкоджає позивачу оформити субсидію та скористатися іншими пільгами, також є незручності зі сплати комунальних послуг, в тому числі і за зареєстрованого, але не проживаючого за вказаною адресою [PERSON] .. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що проживає по сусідству з [PERSON] та їй відомо, що [PERSON] в будинку позивача зареєстрований , але з 2018 року не проживає. Допитана по справі позивач [PERSON] , в якості свідка , пояснила суду , що з 2018 року з сином не спілкується та його місце проживання їй не відомо . Реєстрація в будинку відповідача , створює для неї перешкоди в користуванні та розпорядженні її власністю. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст.71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Житло - одна з основних матеріальних умов життя людини. Відповідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира інші приміщення, які призначені та придатні для постійного проживання в них. Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об`єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать право володіння , користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно, вселення членів сім`ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника, й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Слід також зазначити, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», «Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть». Таким чином, як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Згідно з ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення по справі і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що дійсно відповідач за вищевказаною адресою зареєстрований, але не проживає протягом тривалого часу, що створює перешкоди для позивача володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Тому суд вважає, що позов [PERSON] законний, обґрунтований та підлягає задоволенню, оскільки підтверджений належними та допустимими доказами .

Outcome: approved