Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-04 00:00:00

У липні 2017 року заявник звернувся до суду із заявою про встановленння факту, що має юридичне значення та просив суд: встановити юридичний факт, що національність бабусі [PERSON], [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]), яка народилась [INFO], - полька, встановити юридичний факт, що національність [PERSON], який народився [INFO], - поляк, зобов'язати Солом'янський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві внести відповідні зміни до актового запису про народження [PERSON], вказавши в графі національність [PERSON] - «поляк», зобов'язати Солом'янський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві внести відповідні зміни в актовому записі про одруження за №732 від 22.10.1999 [PERSON], вказавши в графі національність [PERSON], замінивши в графі національність «українець» на «поляк». Заява обгрунтована тим, що у свідоцтві про народження його бабусі [PERSON], національність її матері [PERSON] вказана - «українка», хоч насправді бабуся заявника та її мати завжди вважали себе польками і належали до польської національності, але на час народження бабусі заявника, 19525 р., щоб уникнути переслідувань з боку влади, її батьки приховували як свою приналежність до польської нації, так і приналежність бабусі до польської нації. Пояснив, що його бабуся, [PERSON], була уродженою полькою, сповідувала римо-католицьку віру і проживала на території України, завжди дотримуючись традицій цієї національності. Враховуючи, що батько заявника був робітником радянської управлінської системи, а приналежність родичів до польської національності радянською владою на той час не заохочувалась, бабуся таємно від батька виховувала його в польських традиціях та залучала до святкування польських свят. Зазначено, що 18 березня 1975 року на заявника було видане свідоцтво про народження, за актовим записом № 584, та як наполягав батько, із зазначенням його національності «українець». Заявник посилався на те, що на даний час в наявності є копія свідоцтва про народження його бабусі [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON]), із зазначенням національності її матері - полька», оригінал свідоцтва про народження був зданий при отримані свідоцтва про смерть. Заявником пояснено, що для підтвердження належності до польської нації його бабусі, він направив запит державного архіву Черкаської області, на що було отримано довідку № Г-7/05-08 від 24.02.2017, якою підтверджується його народження в родині польських римо-католиків. Заявник пояснив, що чинним законодавством України не передбачений порядок зміни чи встановлення факту реєстрації національності відділами РАЦС, тому він не може звернутись з такою вимогою до них, крім того, в позасудовому порядку визнати неправильність чи неповноту запису в акті громадянського стану неможливо. Заявник посилався на те, що прагне відновити та зберегти своє етнічне польське походження відповідно до положень Закону України «Про національні меншини в Україні», має право внести зміни до правовстановлюючих документів із зазначенням належності до польської національності. Встановлення факту польського походження необхідне мені для впорядкування документів, для реалізації особистих прав, в тому числі для отримання польського свідоцтва про народження та можливості користуватися окремими пільгами і гарантіями, що передбачені чинним законодавством Республіки Польща для громадян пострадянських республік польського походження. Ухвалою судді від 18.07.2017 у справі відкрито провадження. У листопаді 2017 року від заінтересованої особи надійшло заперечення на заяву, в якій зазначено, що [PERSON] до органу державної реєстрації актів цивільного стану з вимогою про внесення змін до актового запису в порядку адміністративного судочинства не звертався. Крім того, звернуто увагу суду на те, що на території України факт належності особи до будь-якої національності не тягне за собою юридичних наслідків, відновлення порушеного, на думку заявника, права повинно вирішуватися саме шляхом оскарження відмови відділу реєстрації актів цивільного стану до суду, а не зверненням з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Ухвалою суду від 05.02.2018 було закрито провадження в справі в частині вимог про зобов'язання Солом'янського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві внести зміни до актового запису про народження [PERSON] та актового запису про одруження за №732 від 22.10.1999. У судовому засіданні представник заявника підтримав подану заяву та просив суд встановити юридичний факт, що національність бабусі [PERSON] - [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]), яка народилась [INFO], - полька, а національність [PERSON] - поляк. Заінтересована особа - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Солом'янського управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явилася, надавши заяву про розгляд справи за відсутності представника, просять винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні заяви слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] народився 08.02.1975, що підтверджується свідоцтвом про народження (повторним) Серії [NUMBER] (а.с. 7). Як вбачається із вищезазначеного свідоцтва про народження, батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON], що також підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00016924609 від 27.07.2016 (а.с. 10). У свідоцтві про народження матері заявника зазначені батько - [PERSON], за національністю - українець та мати [PERSON], за національністю - українка, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 11). 21.02.1955 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.12), і після реєстрації якого бабця заявника взяла прізвище «[PERSON]». Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], [PERSON] народилася [INFO], її батьками зазначені: батько - [PERSON], за національністю - українець та мати [PERSON], за національністю - полька (а.с. 17). Як вбачається з повідомлення Державного архіву Черкаської області, заявника повідомлено про те, що відповідно до Книги реєстрації актів про народження Букського районного відділу ЗАГС за 1925 рік виявлено запис акту про народження гр. «[PERSON] », [INFO], в графі національність зазначено «полька», в графі національність матері гр. [PERSON] зазначено «полька» (а.с. 13). Відповідно до ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред'явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб. У порядку окремого провадження розглядаються інші справи у випадках, встановлених законом. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» ( із змінами, внесеними згідно з Постаново Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25.05.1998 року ) в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. В листі Верховного суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо належності до певної національності. В той же час, звертаючись до суду, заявник просить встановити факт, що його національність «поляк», а також його бабусі - [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) - полька. Встановлення даного факту необхідно йому для впорядкування документів, для реалізації особистих прав, в тому числі для отримання польського свідоцтва про народження та можливості користуватися окремими пільгами і гарантіями, що передбачені чинним законодавством Республіки Польща для громадян пострадянських республік польського походження. Відповідно до ст.11 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право обирати та відновлювати свою національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Зазначена норма Закону не регулює встановлення факту, що має юридичне значення, про який просить заявник, тому в судовому порядку не підлягають встановленню юридичні факти щодо належності до певної національності. Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. Способи захисту цивільних прав визначено ст. ст.15, 16 ЦК України. З точки зору закону справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Суд зважає при цьому також на те, що Україна, ратифікувавши Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод, взяла на себе зобов'язання гарантувати права, закріпленні в ній, в тому числі й право на доступ до правосуддя. В статті 6 Конвенції міститься детальний опис гарантій, в тому числі доступу до суду. З аналізу практики Європейського суду з прав людини випливає, що будь-яка особа може звернутися до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів. При цьому обмеження цього права, які можуть бути запроваджені державою, не повинні позбавляти особу права на захист. Європейський суд у своїх рішеннях констатує, що особа має не лише право порушити провадження у справі, але й право отримати «вирішення» спору судом, тобто розгляд справи повинен завжди закінчуватися судовим рішенням. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. Згідно з ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За містом ч.ч.1, 2, 4, 10 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Враховуючи ці обставини та приведені судом вище висновки, суд вважає за доцільне розглянути справу по суті з ухваленням судового рішення в межах звернення заявника до суду, а не будь-якого іншого рішення без вирішення справи по суті. Виходячи з вищевикладеного, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви.

Outcome: dismissed