Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

У липні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Ради національної безпеки і оборони України, [PERSON] про спростування недостовірної інформації, захист честі та гідності, просив: 1. Зобовязати Раду національної безпеки і оборони України та [PERSON] спростувати недостовірну інформацію про позивача, а саме «… [PERSON] є тим злочинцем, який протягом останніх років максимально залучався до того, щоб ця ситуація була створена…», «…лінія екстремістських груп, мережева структура створювалась протягом двох років. І фінансування цих груп здійснювалося через [PERSON]», «…[PERSON] є одним з ключових організаторів й тих, хто готував заколот в Україні й який давав грунт для того, щоб російські війська вторглися на територію України». Спросутвання має бути зроблено під час офіційної прес-конференції (брифінгу) Ради національної безпеки і оборони України за участю представників засобів масової інформації - невідкладно з моменту набрання рішенням суду законної сили, але не пізніше семи днів з такого моменту 2. Стягнути з відповідачів у відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 грн. з кожного. Позовні вимоги мотивовані тим, що 4 липня 2014 року поширена секретарем Ради національної безпеки і оборони України [PERSON] у такий спосіб інформація не відповідає дійсності, порушує особисті немайнові права позивача, оскільки створює враження причетності позивача до протиправної діяльності, створює уявлення у суспільстві про позивача, як особи, яка готувала заколот в України, як особи, яка у фінансує екстремістські групи, як злочинця, що порушує принцип презумпції невинуватості. Під час судового розгляду справи провадження в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди ухвалою суду від 15 серпня 2014 року закрито (т. 1 а.с. 75). За клопотання представника позивача (т. 1 а.с. 239) ухвалою суду від 9 вересня 20015 року залучено Апарат Ради національної безпеки і оборони України як відповідача (т. 1 а.с. 243) та ухвалою суду від 1 червня 2016 року залучено Українське національне інформаційне агентство «УКРІНФОРМ» як третю особу (т. 2 а.с. 71-73). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав наведених. Представники відповідача Апарату Ради національної безпеки і оборони України позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення (т. 2 а.с. 60-63). Зазначив, що Апарат Ради національної безпеки і оборони України не несе відповідальності за вислови Секретаря РНБО. Відповідно до п. 6 ст. 13 Закону України «Про Ради національної безпеки і оборони України» Секретар Ради національної безпеки і оборони України за дорученням Голови Ради національної безпеки і оборони України представляє позицію Ради національної безпеки і оборони України у Верховній Раді України, у відносинах з органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, з політичними партіями і громадськими організаціями та засобами масової інформації, з міжнародними організаціями. Отєже, Секретар Ради національної безпеки і оборони України може висловлювати позицію від Ради національної безпеки і оборони України лише за дорученням Голови Ради національної безпеки і оборони України, яким є Президент України. Оскільки Президент України не давав відповідне доручення [PERSON] як Секретарю Ради національної безпеки і оборони України, то 4 липня 2014 року мав місце виступ [PERSON], а не як Секретаря Ради національної безпеки і оборони України. Представник третьої особи Українське національне інформаційне агентство «УКРІНФОРМ» позовні вимоги не визнав, зазначив, що третя особа не несе відповідальності за будь-які виступи осіб, які мали місце в прямому ефірі, у тому числі і [PERSON] Крім того, Українське національне інформаційне агентство «УКРІНФОРМ» підтверджує факт виступу [PERSON] Відповідачі Рада національної безпеки і оборони України, [PERSON] до судового засідання не з'явились з невідомих причин. Тому, суд розглянув справу у їх відсутність, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Від представника відповідача [PERSON], в матеріалах справи містяться письмові заперечення, відповідно до яких вислови [PERSON] під час його виступу 4 липня 2014 року є оціночними судженнями, тому така інформація не може бути визнана недостовірною (т. 2 а.с. 54-58). Заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи та дослідивши матеріали справи, оглянувши у судовому засіданні відеозапис брифінгу, який мав місце 4 липня 2014 року за участю [PERSON] (т. а.с. 8), суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). За правилами ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Судом встановлено, що відповідачем [PERSON] 4 липня 2014 року на брифінгу в Українському національному інформаційному агентстві «УКРІНФОРМ» була поширена інформація такого змісту: «… По моєму глибокому переконанню [PERSON] не може бути стороною переговорів, бо він сам є тим злочинцем, який протягом останніх років максимально залучався до того, щоб ця ситуація була створена... …лінія екстреміських груп, мережева структура створювалась протягом двох років. І в мене є інформація, на яку я можу опиратись, що фінансування цих груп здійснювалося через [PERSON]… …На моє глибоке переконання, [PERSON] не може бути посередником, бо він є одним, на моє переконання, з організаторів й тих, хто готував заколот в Україні й який давав грунт для того, щоб російські війська вторглися на територію України». Вказана інформація стосується позивача [PERSON] про що свідчить пряма вказівка на прізвище позивача, як особи, що брала участь у переговорному процесі з приводу мирного врегулювання конфлікту у Донецькій та Луганській областях. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Отже відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зі змісту поширеної інформації можна дійти висновку, що інформація, поширена [PERSON] містить фактичні дані та оціночні судження. Так, інформація [PERSON] такого змісту: «По моєму глибокому переконанню, [PERSON] не може бути стороною переговорів, бо він сам є тим злочинцем, який протягом останніх років максимально залучався до того, щоб ця ситуація була створена» складається як з оціночних суджень, які не можна перевірити на відповідність їх фактам - «По моєму глибокому переконанню, [PERSON] не може бути стороною переговорів», а також із фактичних тверджень - «бо він сам є тим злочинцем, який протягом останніх років максимально залучався до того, щоб ця ситуація була створена». Відтак, теза [PERSON], що «По моєму глибокому переконанню, [PERSON] не може бути стороною переговорів» є оціночним судженням відповідно до ст. 277 ЦК України, оскільки це є думкою, переконанням відповідача, що не може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності. Разом з тим, теза [PERSON] «він (мається на увазі [PERSON]) сам є тим злочинцем, який протягом останніх років максимально залучався до того, щоб ця ситуація була створена» можна перевірити на відповідність її реаліям, оскільки вказана теза містить стверджувальний характер. Відповідно до ч. 1 ст. 11 КК України злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб'єктом злочину. Отже, злочинцем є особа, яка вчинила передбачене Кримінальним кодексом України суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність) та її визнано винуватою вироком суду, який набрав чинності. Проте, будь-яких доказів того, що позивач є злочинцем, відносно нього є вирок суду, який набув законної сили та котрим визнано [PERSON] винуватим у вчиненні злочину, суду не надано. Суду також не надано будь-яких доказів того, що відносно [PERSON] здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, він має статус підозрюваного, обвинуваченого, засудженого. Отже, вказана теза відповідача [PERSON] «він (мається на увазі [PERSON]) сам є тим злочинцем, який протягом останніх років максимально залучався до того, щоб ця ситуація була створена» не відповідає дійсності. Тому, зазначена інформація порушує принцип презумпції невинуватості, закріплений ст. 62 Конституції України, ст. 2 КК України, п. 2 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини та п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, оскільки створила уявлення про позивача, як про особу злочинця, винного у вчиненні кримінального правопорушення, злочину. Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Практика Європейського суду з прав людини стосовно порушення принципу невинуватості до суб'єктів, винних у порушенні цього принципу, відносить не лише осіб, які здійснюють досудове провадження, судовий розгляд кримінальних справ, а й інших осіб, які вважають особу винною у вчиненні злочину ще до ухвалення обвинувального вироку у кримінальній справі (справа Альне Де Рібемон проти Франції (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 33, п. 38, п. 41). Проте, ніщо не може завадити відповідним органам надавити інформацію про перебіг розслідування в кримінальних справах, адже це суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однак він зобов'язує робити це з усією необхідною обережністю та обачністю, щоб дотримати принцип презумпції невинуватості (справа Альне Де Рібемон проти Франції (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 38). Тому, при вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи (справа «Дактарас проти Литви» (Dactaras v.Lithuania від 24 листопада 2000 року п.п. 41, 43). При цьому, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, а ч. 1 п.п. 19, 25 ст. 3 КПК України визначені сторони кримінального провадження та учасники кримінального провадження. Позивач не відноситься ні до сторін кримінального провадження, ні до учасників кримінального провадження. Інформація, поширена відповідачем [PERSON], а саме: «лінія екстреміських груп, мережева структура створювалась протягом двох років. І в мене є інформація, на яку я можу опиратись, що фінансування цих груп здійснювалося через [PERSON]» є фактичним твердженням, оскільки цю інформацію можна перевірити на відповідність її реаліям, тим паче, що відповідач при її озвученні посилається на наявну у нього відповідну інформацію. Враховуючи те, що доказів того, що така інформація мається у відповідача [PERSON] суду не надано, то вказана інформація є недостовірною в чистині вислову «фінансування цих груп (екстреміських) здійснювалося через [PERSON]». Інформація відповідача [PERSON] такого змісту: «На моє глибоке переконання, [PERSON] не може бути посередником, бо він є одним, на моє переконання, з організаторів й тих, хто готував заколот в Україні й який давав грунт для того, щоб російські війська вторглися на територію України» не може бути визнана недостовірною, вона є оціночним судженням відповідно до ст. 277 ЦК України, оскільки в ній містяться вислови «на моє глибоке переконання». Отже, вказана інформація є думкою, переконанням відповідача [PERSON], які, будучи вираженням його суб'єктивної думки і поглядів, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Таким чином, інформація, поширена [PERSON] 4 липня 2014 року на брифінгу в Українському національному інформаційному агентстві «УКРІНФОРМ» такого змісту: «… [PERSON] є тим злочинцем, який протягом останніх років максимально залучався до того, щоб ця ситуація була створена. …фінансування цих груп (екстреміських) здійснювалося через [PERSON]». є недостовірною. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що поширення вказаної інформації порушує особисті немайнові права позивача, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, а саме мати репутацію особи, котра не вчиняла протиправних дій. Крім того, суд враховує, що поширення інформації мало місце щодо приватного життя публічної особи, яка відіграє певну роль у суспільному житті України і межа допустимої критики щодо якого є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Проте звинувачення у вчиненні тяжких злочинів не може бути витлумачене як привернення уваги громадськості до серйозної проблеми, яка склалася на сході України. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Позивач обрав спростування недостовірної інформації як один із способів захисту свого порушеного права. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року якщо суд ухвалює рішення про право на спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України» Рада національної безпеки і оборони України відповідно до Конституції України є координаційним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові України. Відповідно до ст. 8 вказаного Закону інформаційно-аналітичне та організаційне забезпечення діяльності Ради національної безпеки і оборони України здійснює її апарат, який підпорядковується Секретареві Ради національної безпеки і оборони України. Апарат Ради національної безпеки і оборони України є юридичною особою. Відповідач [PERSON] на час виступу 4 липня 2014 року обіймав посаду Секретаря Ради національної безпеки і оборони України. Відповідно до ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач, якими можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Згідно з положеннями ст. 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Частиною першою ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» визначено, що його дія поширюється на державну реєстрацію всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності та підпорядкування, а також фізичних осіб - підприємців. Датою державної реєстрації юридичної особи відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦК України та ч. 4 ст. 25 вказаного Закону є дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації юридичної особи. З Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців за № 19194710 від 26.08.2014 р. в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб відсутній запис про проведення реєстраційних дій щодо реєстрації Ради національної безпеки і оборони України, як юридичної особи (т. 1 а.с. 177). Юридичною особою є Апарат Ради Національної безпеки і оборони України, інтереси якого зачіпаються даним судовим рішенням. Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» передбачено, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо ж відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 р. № 1 відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, зокрема при підписанні характеристики тощо, є юридична особа, в якій вона працює. Враховуючи, що розгляд справи може вплинути на права та обов'язки цієї особи, остання може бути залучена до участі в справі в порядку, передбаченому ст. 36 ЦПК України. У разі поширення такої інформації посадовою чи службовою особою для визначення належного відповідача судам необхідно з'ясовувати, від імені кого ця особа виступає. Якщо посадова чи службова особа виступає не від імені юридичної особи і не при виконанні посадових (службових) обов'язків, то належним відповідачем є саме вона. Як вбачається з оглянутого у судовому засіданні відеозапису виступу відповідача [PERSON] 4 липня 2014 року, вказаний виступ відбувався у приміщенні Українського національного інформаційного агентства «УКРІНФОРМ». З відеозапису не вбачається, що виступ [PERSON] відбувався як секретаря Ради національної безпеки і оборони України, відсутні відповідні дані. Згідно з листом від 7 листопада 2016 року за № 03-32/16/21 Українське національне інформаційне агентство «УКРІНФОРМ» підтверджує факт виступу саме [PERSON] Відповідно до п. 6 ст. 13 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України» Секретар Ради національної безпеки і оборони України за дорученням Голови Ради національної безпеки і оборони України представляє позицію Ради національної безпеки і оборони України у Верховній Раді України, у відносинах з органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, з політичними партіями і громадськими організаціями та засобами масової інформації, з міжнародними організаціями. Отєже, Секретар Ради національної безпеки і оборони України може висловлювати позицію від Ради національної безпеки і оборони України лише за дорученням Голови Ради національної безпеки і оборони України, яким є Президент України. Оскільки Президент України не давав відповідне доручення [PERSON] як Секретарю Ради національної безпеки і оборони України на брифінг та виступ від Ради національної безпеки і оборони України перед засобами масової інформації на 4 липня 2014 року, що стверджується листом Адміністрації Президента України від 23 листопада 2016 року № 45-01/963 (т. 2 а.с. 15), то 4 липня 2014 року мав місце виступ [PERSON], а не Секретаря Ради національної безпеки і оборони України. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що з метою спростування недостовірної інформації слід зобов'язати [PERSON] протягом 10 робочих днів з дня набрання рішенням законної сили провести брифінг в Українському національному інформаційному агентстві «УКРІНФОРМ», під час якого повідомити про ухвалене судове рішення у справі за позовом [PERSON] до Ради національної безпеки і оборони України, Апарату Ради національної безпеки і оборони України, [PERSON], третя особа Українське національне інформаційне агентство «УКРІНФОРМ» про спростування недостовірної інформації, захист честі та гідності, що сприятиме найбільш повному відновленню порушеного немайнового права позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір у розмірі 121 грн. 80 коп. за вимоги про спростування недостовірної інформації підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial