Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач ПАТ КБ\~«Приватбанк» \~звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому посилався на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 29.01.2007 року відповідач отримала кредит у розмірі 13000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 36 % на рік з кінцевим терміном повернення, який співпадає із строком дії картки. [PERSON] порушила умови укладеного договору, в звязку з чим станом на 30.09.2015 року виникла заборгованість у розмірі 20917,13 грн., а саме: 12607,38 грн. заборгованість за кредитом, 6737,51 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 100 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. штраф (фіксована частина), 972,24 грн. штраф (процентна складова). Вказану заборгованість за кредитним договором банк просив стягнути з відповідача, а також судові витрати по справі у розмірі 1218 грн. /а.с.5-6/. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04.07.2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено у повному обсязі /а.с.136-138/. З таким рішенням не погодилась [PERSON], подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх зясування, порушення норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог банку відмовити у повному обсязі /а.с.136-139/. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 29.01.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] укладено кредитний договір № б/н у формі заяви позичальника, за умовами якого відповідач отримала кредит у сумі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами складає між ним та банком кредитний договір, про що свідчить його підпис у вказаній заяві позичальника /а.с.14,15-20/ . У подальшому, відповідно до п.3.2, 3.3 Умов та правил надання банківських послуг, кредитний ліміт на картці декілька разів змінювався - до 13000 грн., які були отримані позичальником. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки, належні йому відповідно до ст. 1048, 1056-1 цього Кодексу. За статтями 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору, [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв'язку з чим, згідно розрахунку заборгованості, наданого банком та не спростованого відповідачем, станом на 30.09.2015 року виникла заборгованість у розмірі 20917,13 грн., а саме: 12607,38 грн. заборгованість за кредитом, 6737,51 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 100 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. штраф (фіксована частина), 972,24 грн. штраф (процентна складова)/а.с.7-13/. З урахуванням того, що у [PERSON] перед ПАТ КБ «Приватбанк» існує заборгованість, яка нею добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про її стягнення. Між тим, вирішуючи питання про визначення складових заборгованості, суд першої інстанції помилково стягнув штрафи, виходячи з наступного. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Оскільки оскаржуваним рішенням стягнута пеня, як вид цивільно-правової відповідальності за порушення строків виконання грошового зобов'язання за кредитним договором, у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів слід відмовити, оскільки одночасне застосування пені та штрафів за одне й те саме порушення не допускається. Враховуючи наведене, рішення суду від 04.07.2016 року в частині стягнення штрафів (фіксована частина та процентна складова) слід скасувати, на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, та у задоволенні цих позовних вимог банку - відмовити. Доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідач не ознайомлювалась з Умовами та правилами банківських послуг, не підписувала їх, не спростовують висновки суду першої інстанції про стягнення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, а також пені у сумі 100 грн., оскільки [PERSON] користувалась кредитними коштами, що нею не заперечується, сплачувала кредит у певні періоди, а відтак погодилась з умовами кредитного договору та його не оспорювала. Отже, рішення суду першої інстанції в указаній частині відповідає вимогам закону, а тому залишається без змін. Враховуючи наведене, апеляційна скарга задовольняється частково.

Outcome: partial