Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

У квітні 2021 року представник позивача [PERSON] - Філоненко Я.В. звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із вищевказаним позовом, в якому просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування вказаного позову зазначила про те, що квартира за адресою: [ADDRESS] є власністю позивача, оскільки набута за Договором купівлі-продажу квартири від 30.01.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Проскцдною В.В., зареєстровано в реєстрі за №332. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.12.2020 року, а саме на 7 його сторінці встановлено те, що квартира, в якій зареєстрований відповідач за вищевказаною адресою: є особистою приватною власністю позивача, оскільки на набута за договором дарування. Відповідач на вказане рішення суду апеляційну скаргу не подавав, окремо позов про визнання договору дарування щодо квартири за адресою: [ADDRESS] не заявляв. Відповідач за вказаною адресою не проживає, не утримає вказане житло, не сплачує комунальні послуги, в даному житлі його особистих речей не має. Крім того, своїми систематичними протиправними діями відповідач робить не можливим проживання позивача у спірній квартирі. Вважала, що відповідно до статей 116, 156 ЖК України, статті 405 ЦК України відповідач є таким, що втратив право на користування спірною квартирою. Ухвалою суду від 27.04.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідач скористався своїм правом, наданим йому ст. 178 ЦК України та подав до суду Відзив, де просив врахувати сутність громадянки Російської Федерації [PERSON] , а також її адвоката Філоненко Я.В. Позовну заяву просив залишити без задоволення. Стороною позивача в порядку ст. 179 ЦПК України подано до суду Відповідь на Відзив, де зазначено про те, що між сторонами по справі існують неприязні стосунки. Відповідач здійснює протиправні дії відносно позивача. Крім того, зазначено про те, що цивільна справа №754/17322/15-ц про поділ майна знаходиться в провадженні Київського апеляційного суду, проте, до позову долучено рішення Деснянського районного суду м. Києва, в якому вказано про те, що квартира що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є особистою приватною власністю позивача, а тому не є предметом розподілу майна подружжя. В судовому засіданні представник позивача адвокат - Філоненко Я.В. позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позові та просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, зазначивши, що позивач перешкоджає йому користуватися спірною квартирою та здає вказану квартиру в оренду. Особисті відносини між ним та позивачем вже тривалий час мають негативний характер. Також вказував про те, що не має іншого житла для проживання. Крім того, звернув увагу суду на те, що наразі ним подано до суду позов про визнання недійним договору дарування частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав. Кожна особа у відповідності до ст. 55 Конституції України та ст. 3 ЦК України може звертатися до суду за захистом свої порушених прав. Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу. Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Згідно ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Судом встановлено, що спірним житлом є квартира [ADDRESS] . Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 30.01.2004 року, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Прокудіною В.В. та зареєстрований в реєстрі за №332, «Продавець» - [PERSON] передала у власність «Покупців» - [PERSON] та [PERSON] в рівних частках квартиру [ADDRESS] . Згідно копії договору дарування частини квартири від 01.06.2004 року, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Прокудіною В.В. та зареєстрований в реєстрі за №3959, «Дарувальник» - [PERSON] передав «Обдарованій» - [PERSON] безоплатно у власність Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Вказаний договір дарування частини квартири [PERSON] оспорює в судовому порядку, справа знаходиться на розгляді Деснянського районного суду м. Києва, що і не заперечувалось представником позивача. Стороною позивача долучено до матеріалів позовної заяви витяг з копії рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18.12.2020 року по цивільній справі №754/17322/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , про поділ майна подружжя. На одній із сторінок даного рішення судом зазначено про те що не є предметом судового поділу майно: квартира [ADDRESS] . Згідно Договору дарування частини квартири від 01.06.2004 року, укладеного між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарована), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3959. Відповідно до п.1 договору Дарувальник передає обдарованій безоплатно у власність Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Вказаний витяг з копії рішення суду не оформлений належним чином та не засвідчений відбитком гербової печатки суду. На ньому відсутня інформація про набрання рішення законної сили, на що судом неодноразово було звернуто увагу представника позивача. При цьому, представник позивача - адвокат Філоненко Я.В. в судовому засіданні вказувала про те, що цивільна справа №754/17322/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , про поділ майна подружжя знаходиться в провадженні Київського апеляційного суду. Отже, посилання представника позивача на ту обставину, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва встановлено, що вказана спірна квартира є особистою власністю [PERSON] і оскільки рішення в цій частині не оскаржується то воно набрало законної сили - не грунтуються на вимогах чинного процесуального законодавства. Статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК України гарантовано право громадянина на житло, відповідно до якого ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. Відповідно до частини 1 статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, виходячи із вказаних положень закону, особа може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у випадку, коли вона була відсутня в ньому понад шість місяців і без поважних причин. В свою чергу, відповідно до частин 1, 2 статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. Згідно з частиною 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Визначаючи наявність правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , суд враховує, зокрема і обгрунтування позовних вимог, викладених в позовній заяві, що позивач є власником спірної квартири, яка належить їй на праві приватної власності, що встановлено рішенням суду. При цьому, стороною позивача зазначено про те, що рішення Деснянського районного суду м. Києва, в якому вказано, що квартира [ADDRESS] є особистою приватною власністю позивача, а тому не є предметом розподілу майна подружжя оскаржено в апеляційному порядку. Отже, посилання представника позивача на ту обставину, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва встановлено, що вказана спірна квартира є особистою власністю [PERSON] і оскільки рішення в цій частині не оскаржується то воно набрало законної сили - не грунтуються на вимогах чинного процесуального законодавства. За таких обставин, суд вважає, позов [PERSON] до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є передчасними та їх необхідно залишити без задоволення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення статті 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed