Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, компенсації у звязку із порушенням строків її виплати, три відсотка річних, тримісячного середнього заробітку за порушення законодавства про працю та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову вказала, що в період з 18.01.2003р. по теперішній час працює в ПАТ «Азовзагальмаш», де їй не виплачували заробітну плату. Сума заборгованості по заробітній платі складає 14 358,63 грн. Також вказує, що внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати, відповідач відповідно до положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати» має сплатити додатково передбачену законом компенсацію, розмір якої за розрахунком позивача складає 1852,26 грн. Також за неправомірне користування грошовими коштами позивачем відповідно до вимог статті 625 ЦК України було нараховано 3% річних в сумі 486,33 грн. та моральна шкода в сумі 5000,00 грн. У ході розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути заборгованість по заробітній платі за період з 01 жовтня 2014 року по 01 грудня 2015 року в розмірі 18 872 грн. 61 коп., із розрахунком розміру інфляції 20 820 грн. 88 коп., 3% річних в сумі 625,00 грн. та моральну шкоду в сумі 5000,00 грн., а також за порушення законодавства про працю три середньомісячні заробітні плати в сумі 6437,22 грн. Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутністю та про підтримання позовних вимог, не заперечували проти винесення заочного рішення. Відповідач надав письмові заперечення, в яких позов визнав частково та підтвердив, що існує заборгованість підприємства із заробітної плати перед позивачем за період роботи з березня 2015 року по жовтень 2015 року в розмірі 16 179,71 грн., а також компенсація за затримку виплати заробітної плати в розмірі 263,32 грн. Іншу частину позовних вимог не визнав. Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин, тому за наявності письмової згоди позивача суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач в період з 06.07.2007 року по 02.12.2015 року працював у відповідача, що підтверджується записами в її трудовій книжці. 02.12.2015 р. позивач була звільнена з підприємства за власним бажанням у зв'язку з доглядом за дитиною до досягнення нею 14 річного віку, стаття 38 КЗпП України. За період роботи позивача їй нараховувалась заробітна плата. Згідно наданої відповідачем довідки №238/ро-802 від 01.12.2015р. сума заборгованості по заробітній платі з урахуванням вже утриманих обовязкових податків та зборів перед [PERSON] за період її роботи з березня 2015 року по жовтень 2015р. становить 16 179,71 грн., що також підтверджується відповідачем у письмових запереченнях. Зазначена сума заборгованості є обґрунтованою, оскільки також підтверджується розрахунковими листами, представленими позивачем. Одночасно з цим відповідачем в представленій довідці та запереченнях не було враховано заборгованість за листопад 2015 року, яка згідно розрахункового листа становить 2266,22 грн. З урахуванням вказаної заборгованості за листопад 2015 року загальна сума заборгованості за період з березня 2015 року по листопад 2015р. становить 18 445,93 грн. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обовязок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася, що підтверджується розрахунковим листом, внаслідок цього по сьогоднішній день існує заборгованість по заробітній платі в розмірі 18 445,93 грн. з вирахуванням вже сум, які підлягають утриманню як обовязкові податки та збори. Вказана сума заборгованості підлягає стягненню в судовому порядку. Стосовно вимог позивача про стягнення суми компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати в розмірі 1 948,27 грн. (20 820,88 грн. - 18872,61 грн.) суд керується наступним. Судом було встановлено, що відповідач по сьогоднішній день має заборгованість з виплати нарахованої заробітної плати за період роботи позивача з березня 2015 року по листопад 2015р. У випадку порушення встановлених строків виплати заробітної плати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу статтями 1 та 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати» встановлено обовязок підприємства будь-якої форми власності здійснювати компенсацію громадянам втрати частини доходів. Така компенсація громадянам провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів. Аналогічні норми закріплені в статті 34 Закону України «Про оплату праці», якими передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Приймаючи до уваги вказані положення Закону та факт несвоєчасної виплати заробітної плати, відповідач має також обовязок здійснити позивачу компенсацію, передбачену Законом. При розрахунку сум компенсації за затримку виплати заробітної плати, суд керується наступним. Статтею 3 Закону передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. № 159 (надалі за текстом - Порядок). Згідно пункту 4 вказаного Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Приклади обчислення суми компенсації наведено у додатку до Порядку. В представленому позивачем розрахунку до позову зазначені положення Порядку дотримані не були Натомість відповідачем було представлено до суду лист від 03.12.2015 року, в якому приведено розрахунок суми компенсації за період з березня 2015 року по жовтень 2015 року в загальній сумі 263,32 грн., що на думку суду відповідає встановленому Порядку, проте не в повному обсязі, оскільки відповідачем здійснено нарахування компенсації станом на жовтень 2015 року та не було враховано індекс споживчих цін (інфляційні втрати) за листопад 2015 року. З урахування визначеного Держкомстатом України індексу споживчих цін за листопад 2015 року за підрахунком суду розмір компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати за березень 2015 року становить 234,40 грн. (1280,02 грн. 114,00% х102,20% х100,40% х99,00% х99,20% х102,30% х98,70% х102,00%); - за квітень 2015 року 68,19 грн. (1802,73 грн. х 102,20% х 100,40% х 99,00% х 99,20% х 102,30% х98,70% х102,00%); - за травень 2015 року 34,21 грн. (2209,30 грн. х 100,40% х 99,00% х 99,20% х 102,30% х 98,70% х102,00%); - за червень 2015 року 24,22 грн. (2116,95 грн. х 99,00% х 99,20% х 102,30% х 98,70% х 102,00%); - за липень 2015 року 46,33 грн. (2139,57 грн. х 99,20% х 102,30% х 98,70% х102,00%); - за серпень 2015 року 70,53 грн. (2359,28 грн. х 102,30% х 98,70% х 102,00%); - за вересень 2015 року 13,64 грн. (2024,10 грн. 98,70% х 102,00%); - за жовтень 2015 року 44,96 грн. (2247,76 грн. х 102,00%). Всього загальна сума компенсації за період несвоєчасної виплати з березня 2015 року по грудень 2015 року становить 536,48 грн. У звязку із цим суд вважає, обґрунтованим та доведеним розмір нарахованої компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 536,48 грн., яка має бути стягнута в судовому порядку. Стосовно вимог позивача про стягнення 3% річних за несвоєчасну виплату заробітної плати та користування грошовими коштами суд відзначає наступне. Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною 1 статті 9 Цивільного кодексу України передбачено, що положення цього Кодексу застосовуються, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Спеціальним нормативним правовим актом Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати», а також Законом України «Про оплату праці» (стаття 34) встановлено обовязок підприємства будь-якої форми власності здійснювати компенсацію працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати. Така компенсація громадянам провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів. Згідно розяснень, викладених Верховним судом України в листі від 01.07.2014 року «Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві», було відзначено, що передбачена ст. 625 ЦК України відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, дія ст. 625 ЦК України не поширюється на трудові правовідносини (з приводу заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва тощо). Оскільки спірні правовідносини, які виникли між сторонами, є трудовими і регулюються нормами трудового законодавства, а не нормами Цивільного кодексу України, тому позовні вимоги в частині стягнення 3 % річних не ґрунтуються на вимогах закону та в їх задоволені слід відмовити. Стосовно вимог позивача про стягнення трьох середньомісячних заробітних плат в сумі 6 437,22 грн. за порушення відповідачем законодавства про працю суд приходить до наступних висновків. В якості правового обґрунтування стягнення трьох середньомісячних заробітних плат позивачем було наведено порушення працедавцем законодавства про працю та звільнення у зв'язку із цим. Згідно статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Згідно частини 3 статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Проте з наявної в матеріалах справи трудової книжки позивача вбачається, що він звільнився за власним бажанням у зв'язку з доглядом за дитиною до досягнення нею 14 річного віку, тобто не у зв'язку із порушенням працедавцем законодавство про працю. З урахуванням того, що судом не було встановлено звільнення [PERSON] за частиною 3 статті 38 КЗпП України у зв'язку із не виконанням працедавцем законодавство про працю, тому на сьогодні відсутні достатні підстави для стягнення трьох середньомісячних заробітних плат. На підставі зазначеного у задоволені позовних вимог в цій частині слід відмовити. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок несвоєчасної виплати відповідачем позивачу заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні, позивачу була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 5 000,00 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, зокрема: характер порушення прав позивача, період виниклої заборгованості по заробітній платі, розмір заборгованості, що утворилася, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 300 грн. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 487,20 гривень за вимоги майнового характеру та 487,20 грн. за вимоги немайнового характеру. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,

Outcome: partial