Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

У листопаді 2015р. [PERSON], [PERSON]звернулися до суду із уточненим та доповненим в подальшому позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON], Малиновський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (далі Малиновський РВ ГУДМС в Одеській області) про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення, визнання особи такою, що втратила право на користування квартирою, посилаючись на те, що їм на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 січня 1998р. та нотаріально посвідченого договору дарування від 15 вересня 2015р. належить квартира [ADDRESS]. Позивачі зазначали, що 23 грудня 2011р. у зазначеній квартирі, зі згоди попереднього власника [PERSON],був зареєстрований [PERSON], та з 14 листопада 2012р. були зареєстровані [PERSON], [PERSON], та [PERSON] Позивачі стверджували, що у звязку із проживанням відповідачів у квартирі, яка належить їм на праві власності, вони позбавлені можливості користуватись своїм майном та проживати із своїми членами сім`ї. Вказали, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] з 10 березня 2014року в зазначеній квартирі не проживають та не є членами їх сім`ї. Оскільки добровільно виселитись та знятися з реєстраційного обліку відповідачі не бажають, позивачі просили суд усунути їм перешкоди у користуванні квартирою, шляхом виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON]з квартири [ADDRESS] та визнання [PERSON]таким, що втратив право на користування вказаною вище квартирою. Ухвалою суду від 07 квітня 2016р. позовні вимоги [PERSON], [PERSON] до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON], Малиновський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання особи такою, що втратила право на користування квартирою були виділені в окреме провадження (а.с.1). Представник позивачів, діюча на підставі довіреностей від 16 лютого 2016 року та від 17 травня 2016року в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити (а.с.64,65). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та просив суд відмовити в їх задоволенні. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON], в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістив (а.с.76). Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Малиновського РВ ГУДМС в Одеській області в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістив. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи представника позивача та відповідача, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд, вважає що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються главою 32 Цивільного кодексу України та главою другою та шостою Житлового кодексу України. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 26 січня 1998 року квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності [PERSON], його дружині [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частках (а.с.7). Після смерті дружини [PERSON] успадкував належну їй 1/4 частину спірної квартири, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом від 30 жовтня 2009 року (а.с.74). Встановлено, що 15 вересня 2015року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, відповідно до умов якого останній подарував належну йому 1/2 частину вказаної вище квартири [PERSON]М.(а.с.5-6). Отже, станом на теперішній час позивачу [PERSON]належить на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 січня 1998 року 1/4 частина квартири [ADDRESS], що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно КП «ОМБТІ та РОН» від 21 лютого 2011року (а.с. 11). Інша частина зазначеної квартири, а саме 3/4 її частини належить на праві спільної часткової власності на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 15 вересня 2015р. та свідоцтва про право власності на житло від 26 січня 1998 року позивачці [PERSON], що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 вересня 2015р. (а.с. 9-10,11). Таким чином, єдиними власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON]та [PERSON] Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Судом встановлено, що 23 грудня 2011 року за згодою позивачів, а також, колишнього співвласника [PERSON], у вищевказаній квартирі був зареєстрований відповідач [PERSON], який є близьким родичем позивачів. Крім того, 14 листопада 2012 року за згодою позивачів, а також, колишнього співвласника [PERSON], у вищевказаній квартирі також були зареєстровані батьки відповідача, [PERSON], [PERSON] та його сестра [PERSON], які стали проживати в зазначеній квартирі і набули право користування вказаним жилим приміщенням. Надання згоди позивачами на проживання та реєстрацію вищевказаних осіб підтверджується заявами останніх про реєстрацію місця проживання, із особистими підписами позивачів та довідкою про склад сімї та реєстрацію №1064 від 16.11.2015р. (а.с.23,68-73). Встановлено, що [PERSON] є студентом денної форми навчання, І ступеня, за спеціальністю готельний та ресторанний бізнес Вищої школи готельного та ресторанного бізнесу з 23 лютого 2015 року до 23 лютого 2018р., що підтверджується довідкою Вищої школи готельного та ресторанного бізнесу в м. Познань, Польща від 13.02.2015 року (а.с.61-62). У судовому засіданні [PERSON] пояснив суду, що він вселився в квартиру та зареєструвався у ній за проханням та згодою дідуся - [PERSON] та позивачів, після смерті бабусі. Відносини між ним та позивачами були добрі. Зазначав, що на даний час він в квартирі тимчасово не проживає з поважних причин, оскільки навчається та проживає у м. Познань, Польща. Таким чином, судом встановлено, що сторони є родичами. Право відповідача на користування квартирою №21 по вул. Академіка Філатова,49 в м. Одесі виникло за згодою ні тільки його дідуся [PERSON], але і його рідної тітки [PERSON] та двоюрідного брата [PERSON] Суд при вирішенні рішення також враховує той факт, що отримане відповідачем право на реєстрацію та проживання у спірній квартирі на підставі особистого свідомого волевиявлення її співвласників, не оспорювалося останніми у встановленому законом порядку. Посилання позивачів на той факт, що після укладення договору дарування від 15 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], припинилося не тільки право власності останнього на частину зазначеної квартири, але і право користування нею відповідачем, спростовуються матеріалами справи. Отже, відповідно до правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності позивачів на квартиру [ADDRESS] позивачі з 1998 року є первісними співвласниками зазначеної квартири, їх право власності на неї ніколи не припинялося і не переходило до інших осіб. Укладання договору дарування від 15 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], призвело тільки до зміни складу співвласників та збільшення частки [PERSON] у праві власності на квартиру. Таким чином, правовий статус позивачів за своєю правовою суттю не змінився - вони були і залишаються власниками квартири [ADDRESS] , які у свій час надали відповідачу право на користування житловою площею у зазначеній квартирі . Крім того, діючим законодавством України не передбачені підстави визнання будь-якої особи втратившею право на користування житловим приміщенням внаслідок односторонньої зміни волевиявлення його власником. Відповідно до ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України сам факт припинення сімейних відносин із власником квартири також не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Окрім зазначеного, суд звертає увагу позивачів на той факт, що право [PERSON] як члена сімї власника на користування житлом є сервітутним правом, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст. 405,406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність без поважних причин члена сімї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо іншого не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У судовому засіданні із пояснень відповідача встановлено, що він дійсно не проживає протягом двох років у квартирі №21, вул. Філатова, 49, в м. Одесі, у звязку з навчанням за кордоном. За таких обставин, суд вважає, що причини відсутності [PERSON] у спірному жилому приміщенні, а саме у квартирі №21, вул. Філатова, 49, в м. Одесі, є поважними. За таких обставин, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч.1\~ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судовий збір у справі, який складає 487,20 грн. сплачено позивачами при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed