Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

У липні\~2021\~року [PERSON] звернувся до\~суду із\~зазначеним позовом\~до Товариства\~з обмеженою\~відповідальністю «Торгсервіс»\~(далі-ТОВ\~«Торгсервіс»),\~Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«Топфрут» (далі ТОВ «Топфрут»), посилаючись на те, що за рішенням Загальних зборів ТОВ «Торгсервіс» від 25 березня 2014 року його було з 01 квітня 2014 року призначено на посаду директора ТОВ «Торгсервіс», який відповідно до п.4 ст. 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» від 06 лютого 2018 року №2275-V111 та п.11.2.2 Статуту ТОВ «Торгсервіс» є одноосібним виконавчим органом Товариства. Зазначав, що відповідно до наказу ТОВ «Торгсервіс» за №6 від 01 квітня 2014 року він приступив з 01 квітня 2014 року до виконання обов`язків директора ТОВ «Торгсервіс». Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, єдиним учасником (засновником) ТОВ «Торгсервіс» є ТОВ «Топфрут». Вказував, що з метою звільнення, він неодноразово направляв на адресу відповідача ТОВ «Топфрут» заяви про звільнення з посади директора ТОВ «Торгсервіс», які відповідачем були проігноровані. Згідно п.11.21 Статуту ТОВ «Торгсервіс» у товаристві, що має одного учасника, якому належить частка, розміром 100% статутного капіталу Товариства, функції Загальних зборів учасників Товариства здійснюються єдиним учасником Товариства. Рішення з питань, що належать до компетенції загальних зборів учасників, приймаються таким учасником товариства одноособово та оформлюються письмовим рішенням такого учасника. Стверджував, що він бажає звільнитися, однак такої можливості немає, оскільки особа, на ім`я якої він подав заяви на звільнення за власним бажанням та особа, що уповноважена підписати наказ про звільнення його заяви ігнорує. Посилаючись на порушення своїх прав передбачених Конституцією України, Кодексом законів про працю України, позивач просив суд винести рішення, яким визнати припиненими трудові відносини між ТОВ «Торгсервіс» та ним, як директором ТОВ «Торгсервіс» на підставі ст. 38КЗпП України за власним бажанням. Ухвалою суду від 27 липня 2021 року по справі відкрите провадження та призначено судове засідання. Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.66-67). Представник позивача, діючий за ордером від 23 липня 2021 року в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлявся відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, надав заяву про підтримання позовних вимог, просив суд їх задовольнити та слухати справу за його відсутності, не заперечував проти винесення по справі заочного рішення (а.с.57-60,61,62,129). Представники відповідачів в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 69, 72, 128). У зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідачів та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про визнання трудових відносин припиненими, підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Кодексом законів про працю України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими вказані правовідносини регулюються. Судом встановлено,\~що ТОВ\~«Торгсервіс» є юридичною особою, та дії на підставі Статуту, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та Статутом (а.с.17-33, 34-40,64). Учасником ТОВ «Торгсервіс» є ТОВ «Топфрут», яке придбало за договорами купівлі-продажу від 28 червня 2014 року 100% статутного капіталу, що підтверджується протоколом Загальних зборів учасників №31 від 28 червня 2014 року (а.с.102). Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, єдиним учасником (засновником) ТОВ «Торгсервіс» є ТОВ «Топфрут». Встановлено, що рішенням Загальних зборів ТОВ «Торгсервіс» від 23 березня 2014 року [PERSON] з 01 квітня 2014 року було призначено на посаду директора ТОВ «Торгсервіс» (а.с.8). Наказом ТОВ «Торгсервіс» №6-к від 01 квітня 2014 року [PERSON] був призначений на посаду директора ТОВ «Торгсервіс», про що був зроблений запис в трудовій книжці [PERSON] (а.с.9,10-16). \~ \~ \~ \~З матеріалів справи вбачається, що 09 липня 2021 року позивач звернувся до засновника ТОВ «Торгсервіс» з заявою про скликання позачергових Загальних зборів учасників ТОВ «Торгсервіс» для вирішення питання про припинення з ним трудових відносин та його звільнення за власним бажанням (а.с.41,42,43,44,45,46,47,48,49,50,51,52). Відповідно до ч.1 ст.3, ст.4 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України й інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Згідно ст.21КЗпП\~України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмовій формі є обов`язковим при укладенні контракту. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Пункт 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992р. із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України №4 від 01.04.1994р., №18 від 26.10.1995р., №15 від 25.05.1998р. вказує на те, що згідно зі ст.24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота проводилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. Отже, суд вважає встановленим факт того, що позивач був прийнятий на посаду директора ТОВ «Торгсервіс» і приступив до виконання своїх обов`язків з 01 квітня 2014 року. Факт того, що позивач був прийнятий на роботу ТОВ «Торгсервіс» на посаду директора також підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.34-40). Відповідно до статуту ТОВ «Торгсервіс» є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахункові та інші рахунки в банківських установах України, круглу печатку з власним найменуванням, кутовий штамп, фірмові бланки та інші реквізити. У своїй діяльності ТОВ «Торгсервіс» керується чинним законодавством України, зокрема: Господарським та Цивільним кодексами України, Законом України «Про товариство з обмеженою та додатковою відповідальністю» та іншими нормативно-правовими актами України. Відповідно до ст.62 Господарського кодексу України - підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки. \~ Згідно\~ст.63\~ГК України приватне підприємство діє на основі приватної власності громадян чи суб`єкта господарювання (юридичної особи). Статтею 65ГК України передбачено, що управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада такого підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) керівника підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженому органу чи наглядовій раді. Керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи. У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов`язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін. Керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами. Керівника підприємства може бути звільнено з посади достроково на підставах, передбачених договором (контрактом) відповідно до закону. Згідно п. 11.27.Статуту директор призначається та звільняється Загальними зборами учасників товариства, які мають право голосу з відповідних питань. Крім того, договір розривається за угодою сторін, відповідно до п.1 ст.36 КЗпП; у зв`язку із закінченням терміну дії договору відповідно до п.2 ст. 36КЗпП; з ініціативи працівника (ст.38,39 КЗпП); з ініціативи роботодавця (ст.40,41 КЗпП), з інших причин, передбачених законодавством. З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до відповідачів із заявами про звільнення за власним бажанням з посади директора підприємства, але ці заяви були відповідачем проігноровані. Пунктом 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України зазначено, що підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38,\~39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40,\~41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Відповідно до ст. 39 КЗпП України строковий трудовий договір (пункти 2\~і\~3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу. Спори про дострокове розірвання трудового договору вирішуються в загальному порядку, встановленому для розгляду трудових спорів. Таким чином, після закінчення строку попередження про звільнення працівник має право припинити роботу, і власник підприємства зобов`язаний в день звільнення видати йому належним чином оформлену трудову книжку та провести розрахунок в строки, передбачені ст.116 КЗпП України. Суд вважає,\~що діями\~засновника підприємства\~ТОВ «Топфрут»\~порушуються конституційні\~та трудові\~права позивачки,\~як громадянки,\~так і\~працівника,\~оскільки останній\~не має\~можливості звільнитися\~з роботи,\~тому що засновник підприємства згоди на звільнення останнього не надає, чим порушує вимоги ст. 38 КЗпП України. Відсутність можливості оформити документи, щодо звільнення позивача з роботи за власним бажанням, є порушенням трудового законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Суд вважає, що оскільки бездіяльністю засновника ТОВ «Топфрут» щодо надання згоди на звільнення позивача з роботи, порушуються трудові та конституційні права останнього, то [PERSON] правомірно завернувся до суду за захистом своїх прав. Відповідно до\~ч.2\~ст.2\~КЗпП України\~право на\~звернення до\~судуза захистом порушеного права, у тому числі щодо забезпечення можливості виконувати трудові обов`язки, має працівник-особа, суб`єктивні права якої порушені іншою стороною трудового договору. За таких обставин, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки вони законні та обґрунтовані. \~ \~ \~ \~ Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача. Судовий збір у справі складає 908,00 грн., які повинні бути стягнути з відповідача.

Outcome: approved