Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-28 00:00:00

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова Ініціатива» про повернення суми банківського вкладу з відсотками та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 13.10.2015 року між ним позивачем та ПАТ «КБ «Фінансова Ініціатива» Маріупольське відділення №5 було укладено договір банківського вкладу № 353957 «Партнерський депозит», відповідно до умов якого відповідач прийняв від позивача на строковий депозитний рахунок - [NUMBER] грошову суму в розмірі 77 220 грн., строком на 100 календарних днів та зобов'язався повернути суму вкладу до 21 січня 2015 року і сплати проценти за користування вкладом у розмірі 25% річних від суми вкладу. Посилаючись на те, що відповідач взяті на себе зобов'язання щодо повернення суми вкладу та нарахованих відсотків не виконав, у зв'язку з чим позивач просить суд задовольнити пред'явлені вимоги у повному обсязі. У судове засідання позивач не з'явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, направив суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не відомі, про день, місце та час проведення судового засідання повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 13.10.2015 року між ним позивачем та ПАТ «КБ «Фінансова Ініціатива» Маріупольське відділення №5 було укладено договір банківського вкладу № 353957 «Партнерський депозит», відповідно до умов якого відповідач прийняв від позивача на строковий депозитний рахунок - [NUMBER] грошову суму в розмірі 77 220 грн., строком на 100 календарних днів та зобов'язався повернути суму вкладу до 21 січня 2015 року і сплати проценти за користування вкладом у розмірі 25% річних від суми вкладу. Як вбачається з матеріалів справи, після закінчення строку дії договору банківського вкладу позивач звернувся до відповідача із заявами про повернення вкладу та нарахованих процентів. Разом з тим, відповідачем вимога позивача виконана не була. Судом встановлено, що позивач виконав умови договору банківського вкладу, розмістивши в банку грошові кошти в розмірі 77 220 грн. Згідно із ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Частиною 2 ст. 1060 ЦК України закріплено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до ч. 3 ст. 1060 ЦК України, якщо відповідно до договору банківського вкладу вклад повертається вкладникові на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, проценти за цим вкладом виплачуються у розмірі процентів за вкладами на вимогу, якщо договором не встановлений більш високий процент. Згідно ч. 1 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частина 1 ст. 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач не виконав передбачене договором зобов'язання щодо повернення позивачу суми банківського вкладу, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Разом з тим, позовні вимоги про стягнення з відповідача суми відшкодування моральної шкоди суд вважає необґрунтованими, оскільки ні договором ні законом, що регулює відносини сторін не передбачено відповідальності за невиконання зобов'язань у вигляді відшкодування моральної шкоди. Крім того, згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оскільки в судовому засіданні не було надано доказів того, що в результаті неправомірних дій відповідача позивачеві дійсно було заподіяно шкоду, розмір якої становить 10 000 грн., позов у цій частині підлягає залишенню без задоволення. Вимоги щодо відшкодування позивачу витрат на правову допомогу також задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 86 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 15000 грн. та в підтвердження своїх вимог надає довідку видану Маріупольською центральною міською колегією адвокатів, зі змісту якої вбачається що позивачеві вказаною установою надано правову допомогу на загальну суму 1500 грн.(а.с. 13). В свою чергу, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати. З огляду на те, що відповідні документи суду надані не були, суді дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачеві вказаних витрат. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь держави 3654,00 грн. судового збору.

Outcome: partial