Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-29 00:00:00

У липні 2021 р. до Іллінецького районного суду Вінницької області звернулась [PERSON] із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтований тим, що 16 березня 1986 р. між сторонами укладений шлюб, після чого відповідач зареєструвався у будинку батьків позивача за адресою: [ADDRESS] . В подальшому даний шлюб рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2013 р. у справі № 131/378/13-ц розірваний, після чого у зазначеному будинку відповідач продовжував бути зареєстрованим, хоча з березня 2015 р. фактично за даною адресою не проживав. У телефонному режимі позивач пропонувала відповідачеві виписатись і знятись з реєстрації належного їй будинку, однак відповідач відмовляється у добровільному порядку вчиняти зазначені дії. У зв`язку із наявністю даних обставин позивач звернулася із вказаним позовом та просить суд ухвалити рішення про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки факт реєстрації останнього порушує її право на вільне розпорядження і користування будинком. Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 06 липня 2021 р. справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 14 вересня 2021 р. постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, проте подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причини своєї неявки. За таких обставин, суд згідно частини 4 статті 200 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних у справі письмових доказів та ухвалити у справі заочне рішення, яким позов задовольнити з наступних мотивів. Судом установлено, що 16 березня 1986 р. між сторонами укладений шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Копіївської сільської ради Іллінецького району Вінницької області, актовий запис № 3, який рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2013 р. у цивільній справі № 131/378/13-ц розірваний (а.с. 15). Станом на поточний момент позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом із погосподарської книги від 12.05.2021 р. № 177 (а.с. 17) та технічним паспортом на будинок з господарськими будівлями та спорудами (а.с. 9-14). Згідно довідки виконавчого комітету Дашівської селищної ради Вінницької області від 18.03.2021 р. № 56 склад сім`ї [PERSON] [INFO] слідуючий: син - [PERSON] [INFO] , дочка - [PERSON] [INFO] (а.с.16) Згідно довідки виконавчого комітету Дашівської селищної ради Вінницької області від 18.03.2021 р. № 57 [PERSON] [INFO] за адресою [ADDRESS] зареєстрований, але не проживає за даною адресою з 2015 р. (а.с. 18). Відповідно до акту обстеження на предмет проживання [PERSON] по [ADDRESS] від 18.03.2021 р., комісією встановлено, що [PERSON] [INFO] дійсно зареєстрований за адресою [ADDRESS] , але не проживає за вказаною адресою з 2015 р. (а.с. 19). З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність та допустимість кожного письмового доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно частини 1 статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Змістом статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Змістом частини 1 статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. Положеннями частини 1 статті 156 ЖК УРСР визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки позивач є власником житлового будинку, яка надавала згоду на вселення та реєстрацію у ньому відповідача та відповідно останній більше п`яти років не проживає за даною адресою, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим будинком з господарськими спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. У відповідності до змісту частини 1 статті 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений за подання позовної заяви судовий збір у розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім гривень 00 коп.) грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved