Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, в якій просив визнати [PERSON] , [INFO] , уродженку с. Добропілля Добропільського району Донецької області, громадянку України, РНОКПП [NUMBER] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, розташованим за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог, посилається на те, що він є власником 1/2 частини житлового буд. [ADDRESS] . 05 вересня 2005 року було укладено шлюб між ним та [PERSON] Після укладення шлюбу відповідач 26 січня 2006 року була зареєстрована за вищевказаною адресою. Разом сторони не проживають з березня 2018 року. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12 липня 2018 року шлюб між ними було розірвано. З березня 2018 року й по теперішній час позивач сплачує комунальні послуги за особу, яка фактично не проживає за цією адресою, та не може подати без її згоди заяву на видачу вугілля, що безпосередньо впливає на його матеріальне становище. Просив задовольнити позов. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, звернувся в суд з заявою про розгляд справи в його відсутності. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Проте, надала до суду заяву про розгляд справи в її відсутності. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Згідно ч. 1 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій статті. За вказаних обставин, з урахуванням вимог ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів, у відсутності сторін. З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши всі наявні докази в їх сукупності, суд вважає, що позов про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку, укладеного 13 лютого 1999 року та посвідченого приватним нотаріусом Добропільського міського нотаріального округу Донецької області Шиманським І.Ю., належить позивачу [PERSON] на праві приватної власності. (а.с.8) Відповідно до витягу з домової книги квартири [ADDRESS] , [PERSON] зареєстрована за цією адресою з 26 січня 2006 року. (а.с.15) Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12 липня 2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. (а.с.9) Довідками голови квартального комітету від 01 листопада 2018 року та від 09 березня 2019 року (а.с.10-11), а також актами обстеження матеріально-побутових умов проживання від 09 листопада 2018 року та 12 березня 2019 року, складеними депутатом Добропільської міської ради VІІ скликання [PERSON] , підтверджено, що за адресою [ADDRESS] , проживає лише позивач [PERSON] його колишня дружина [PERSON] зареєстрована за цією адресою, але з березня 2018 року фактично не проживає. (а.с.10-13) Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316. 317, 319, 321 ЦК України). Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Як роз`яснено у пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи викладене, а також те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач є колишнім членом сім`ї позивача, а саме колишньою дружиною, та понад один рік без поважних причин не мешкає в квартирі [ADDRESS] , суд вважає, що вона втратили право користування спірним жилим приміщенням на підставі ст. 405 ЦК України.

Outcome: approved