Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-15 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 08 травня 2014 року її прийнято на роботу до Державного вищого навчального закладу «Приазовський державний технічний університет» (далі - ДВНЗ «ПДТУ») на посаду молодшого наукового співробітника кафедри «Технології машинобудування», згодом із 25 червня 2014 року її переведено на посаду старшого наукового співробітника цієї кафедри за строковим договором, а з 03 жовтня 2014 року вона працювала на посаді виконуючого обов*язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ». Наказом ректора ДВНЗ «ПДТУ» від 30 жовтня 2015 року № 102-43 її звільнено із посади виконуючого обов*язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ» за п. 4 ст. 40 КЗпПУкраїни за прогули без поважних причин. Підставою для звільнення стала відсутність позивача на робочому місці 22 і 23 жовтня 2015 року, що була обумовлена захистом дисертації в Одеському національному політехнічному університеті, що підтверджує поважність причини неявки на роботі в ці дні. Незважаючи на завчасне подання, 20 жовтня 2015 року, заяви про надання творчої відпустки, надання нею пояснень після приїзду із підтверджуючою довідкою учбового закладу, а також написання нею 26 жовтня 2015 року іншої заяви про надання відпустки у рахунок майбутньої планової відпустки, керівник, на її думку, ухвалив незаконне рішення про її звільнення. На підставі вказаного, уточнивши під час розгляду справи вимоги позову, [PERSON] остаточно просила скасувати як незаконний наказ про її звільнення від 30 жовтня 2015 року № 102-43, поновити її на роботі на посаді виконуючого обов*язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 жовтня 2015 року до дня ухвалення рішення. Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі на рішення суду Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 22 січня 2016 року [PERSON] посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права ,просила рішення скасувати,ухваливши нове ,яким задовольнити її позов у повному обсязі. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції мав,серед іншого, встановити і взяти до уваги сутність порушення,ступінь його тяжкості, істотність заподіяної шкоди, обставини вчинення проступку та попередню роботу працівника. В тексті оскаржуваного рішення суд вказав, що позивач не дотрималася процедури отримання творчої відпустки і не надала відповідачу рекомендацію вченої ради про доцільність надання такої відпустки .В дійсності позивач в період з 19 червня 2015 року по 21 жовтня 2015 року перебувала на лікарняному ,що підтверджується копією листків непрацездатності і не мала можливості звернутися до вченої ради з проханням скликання її засідання . Про час і місце захисту дисертації ректор ДВНЗ « ПДТУ» знав заздалегідь з вересня 2015 року. Крім того,дисертація позивача була рекомендована до захисту науковою радою університету . Вказані обставини виключають можливість того,що захист позивачем дисертації був несподіваним для відповідача. Через хворобу та довготривале лікування позивач до останнього не знала про те,чи зможе виїхати до м. Одеси для захисту дисертації, оскільки стан здоров*я не дозволяв їй це зробити . 20 жовтня ,тобто за два дні до захисту ,позивач прийняла остаточне рішення про виїзд до м. Одеси. В цей же день позивач звернулася до ректора з заявою про надання творчої відпустки. Одразу після повернення на робоче місце позивач надала відповідачу всі необхідні докази поважності причини її відсутності та довідку про те,що вона дійсно 22 та 23 жовтня 2015 року перебувала в Одеському політехнічному університеті і успішно захистила дисертацію. Щодо ступеню тяжкості порушення та заподіяної шкоди ,то з 06 жовтня 2015 року ректор ДВНЗ « ПДТУ» своїм наказом призначив на посаду тимчасово виконуючого обов*язки директора коледжу [PERSON] З огляду на це,станом на день захисту дисертації, трудові обов*язки директора вже майже 16 днів фактично виконувала інша особа. Позивач на момент захисту дисертації залишалася виконуючою обов*язки директора лише формально,оскільки до цього часу була тимчасово непрацездатна через хворобу і не могла бути звільнена в силу закону. Самі ж акти про відсутність позивача на робочому місці підписував ,серед інших, саме т.в.о. директора [PERSON]Таким чином ,відсутність позивача на робочому місці 22 та 23 жовтня 2015 року не могла завдати будь-якої шкоди інтересам навчального закладу і жодним чином на роботу не вплинула. Попри це,суд першої інстанції не звернув уваги на відсутність будь-якої шкоди в діях позивача,хоча дана обставина підлягала обов*язковому встановленню. Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 31 березня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 22 січня 2016 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2016 року касаційні скарги [PERSON] та представника [PERSON] [PERSON] задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Донецької області від 31 березня 2016 року скасовано,справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача [PERSON] ,що діє за довіреністю [PERSON], підтримав доводи апеляційної скарги .У судовому засіданні апеляційного суду представник ДВНЗ « ПДТУ»,що діє за довіреністю [PERSON] просила апеляційну скаргу відхилити ,рішення суду першої інстанції залишити без змін. У судове засідання апеляційного суду [PERSON] не з*явилася,належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи шляхом отримання телефонограм зареєстрованих в журналі телефонограм № 1 за №№1606,1674. Надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутністю та додаткові пояснення до апеляційної скарги (т.2.а.с.249-250,258-259; т.3.а.с.10,11-13,97-98,104 ). Відповідно ч.2.ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи , не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю - доповідача,пояснення учасників судового розгляду,дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно п.2. ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог . Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим,ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив із того, що адміністрація університету за згодою профкому на законних підставах притягнула [PERSON] до дисциплінарної відповідальності за допущені прогули без поважних причин 22 та 23 жовтня 2015 року. При цьому суд урахував, що позивач не отримала згоди керівника учбового закладу на її заяву від 20 жовтня 2015 року і наказу про надання творчої відпустки для захисту дисертації в іншому місті, самовільно залишила роботу, тим самим порушила трудову дисципліну. Крім того, суд дійшов висновку, що оскільки [PERSON] вже навчалася в аспірантурі Жданівського металургійного інституту впродовж 1989-1992 років, то в даному випадку вона не підпадає під категорію працівників, яким має бути надано творчу відпустку, у розумінні п. п. 2, 4 постанови Кабінету Міністрів України від 19 січня 1998 року № 45 «Про затвердження умов, тривалості, порядку надання та оплати творчих відпусток» і ст. 77 КЗпП України, зі зберіганням за працівником середнього заробітку. Із врахуванням вказаного суд вважав обгрунтованою резолюцію керівника ДВНЗ «ПДТУ» із запереченнями в наданні [PERSON] творчої відпустки та пропозицією оформити відпустку за ст. 6 або ст. 26 Закону України «Про відпустки» (в рахунок щорічної основної відпустки або відпустку без збереження заробітної плати за згодою сторін). Проте з цим висновком суду повністю погодитися не можна з таких підстав. Апеляційним судом встановлено ,що позивач [PERSON] із травня 2014 року перебувала із ДВНЗ «ПДТУ» у трудових відносинах, працюючи на посадах: із 08 травня 2014 року - молодшого наукового співробітника кафедри «Технології машинобудування»; із 25 червня 2014 року - старшого наукового співробітника цієї кафедри на умовах строкового трудового договору; із 03 жовтня 2014 року - виконуючого обов*язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ», що є структурним підрозділом відповідача. 20 жовтня 2015 року [PERSON] подала до адміністрації ДВНЗ «ПДТУ» заяву про надання творчої відпустки згідно зі ст. 16 Закону України «Про творчі відпустки». Відповідно до наказу від 30 жовтня 2015 року № 102-43, виданого ректором ДВНЗ «ПДТУ» [PERSON], доповненого наказом від 30 жовтня 2015 року № 103-43, [PERSON] звільнено із посади виконуючого обов*язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ» за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин, які допущено 22 і 23 жовтня 2015 року. Підставою для видання наказу слугували доповідні акти від 22 жовтня 2015 року № 1 та від 23 жовтня 2015 року № 2, службова записка т.в.о. директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ» [PERSON], табель обліку робочого часу, якими зафіксовано відсутність позивача на робочому місці впродовж 22-23 жовтня 2015 року, а також отримано згоду профспілкового органу на звільнення [PERSON] Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] зазначила, що причини її відсутності на роботі 22-23 жовтня 2015 року були поважними - у зв*язку із її перебуванням в Одеському національному політехнічному університеті на захисті наукової дисертації 22 і 23 жовтня 2015 року в дні, які роботодавець їй ставить в провину як прогули. Від*їзду позивача передувало подання нею на ім*я керівника заяви про надання творчої відпустки. Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України). Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно з роз*ясненнями, які містяться в абз. 1 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Разом із тим , законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа, передбачених ст. 57 ЦПК України. При цьому відсутність працівника може підтверджуватися не тільки лікарняним листком чи довідкою медичної установи, а й показаннями свідків та іншими доказами. На порушення вимог ст. ст. 213-215 ЦПК України поза увагою й належною правовою оцінкою суду залишилися причини відсутності позивача на роботі 22 та 23 жовтня 2015 року, а саме у зв*язку із захистом наукової дисертації, що мало місце в Одеському національному політехнічному університеті, про що вона повідомила керівництво ДВНЗ «ПДТУ» заявою від 20 жовтня 2015 року, і такі причини не можна вважати неповажними, а факт відсутності на роботі за вказаних причин - такою обставиною, яка б давала підстави для звільнення позивача з роботи за прогули без поважних причин. За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, помилковим є висновок суду про визнання неповажними причин відсутності позивача на роботі 22 та 23 жовтня 2015 року та наявності підстав для її звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. З огляду на дану норму ,працівник може бути звільнений за прогули без поважної причини.У випадках,коли причина прогулу є поважною,звільнення не допускається.Саме щодо встановлення поважності причин звільнення і розглядається справа і саме щодо поважності причин відсутності на роботі між сторонами виник спір . Той факт,що позивач знаходилась на захисті дисертації 22 та 23 жовтня 2015 року в Одеському національному політехнічному університеті підтверджується довідкою (т.1 а.с.16),яка надавалась відповідачу по поверненні на роботу. Відповідач в свою чергу визнавав факт перебування позивача протягом вказаних дні на захисті дисертації в своїх запереченнях (т.1.а.с.44,т.2.а.с.63), та цей факт визнавався представником відповідача протягом розгляду справи. Відповідно до ст.61 ЦПК України факт перебування позивача 22 та 23 жовтня 2015 року на захисті дисертації доказуванню не підлягає та до того підтверджено належними та допустимими доказами . В письмових поясненнях позивач зазначала,що 22 жовтня 2015 року вона була зобов*язана з*явитися до Одеського національного політехнічного університету для підготовки та реєстрації для участі в процедурі захисту дисертації. Захист не відбувся б без того,щоб позивач за день до дати захисту подала текст дисертації,зареєструвала свою явку і остаточно підтвердила те,що захист відбудеться.Після цього в приміщенні університету було вивішено оголошення про захист дисертації.У випадку неявки до м.Одеси 22 жовтня захист дисертації наступного дня б не відбувся.Оскільки відстань від м.Маріуполя до м.Одеси складає 800 кілометрів ,позивач мала виїхати до м.Одеси не пізніше дня 21 жовтня .До того ж,ВССУ в своїй ухвалі ,висновки якої є обов*язковими для суду апеляційної інстанції ,прямо зазначив ,що відсутність позивача на роботі і 22 і 23 жовтня 2015 року були зумовлені поважними причинами.ВССУ зазначив саме на обидва дні відсутності на роботі. Заздалегідь про відпустку 22 та 23 жовтня позивач не просила ,оскільки до 19 жовтня не знала про те,чи зможе вона за станом здоров*я та довготривалим лікуванням виїхати на захист дисертації. Остаточно від лікаря дозвіл на поїздку позивач отримала лише 20 жовтня і дала розпорядження своєму адвокату передати заяву про відпустку до канцелярії університету.Саме з цих підстав позивач заздалегідь не могла оформити відсутність на роботі.Вона до останнього не знала ,чи взагалі зможе поїхати до м.Одеси. У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача наголошувала на недотриманні позивачем процедури оформлення відпустки,однак це порушення не може бути підставою для звільнення і даного спору не стосується. Додатково позивач надав суду повторну довідку вченої ради ,яка підтверджує вказані обставини.Так,з довідки голови спеціалізованої вченої ради від 07 вересня 2016 року № 2125/27-06 вбачається, що 22 та 23 жовтня 2015 року в Одеському національному політехнічному університеті відбувався захист дисертації позивача на здобуття наукового ступеня кандидата технічних наук. В підготовчих заходах та на засіданні спеціалізованої вченої ради Д 41.052.02 [PERSON] була присутня особисто . За результатами захисту рішення спеціалізованої ради Д.41.052.02 [PERSON] було присуджено науковий ступінь кандидата технічних наук (т.3.а.с.14). Скасовуючи рішення суду першої та апеляційної інстанцій та направляючи справу на новий розгляд Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 06 липня 2016 року встановив ряд обставин і зазначив про необхідність з*ясування судом при новому розгляді питання щодо завдання роботодавцю будь-яких інших негативних наслідків . Згідно приписів ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов*язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Частиною 4 ст.60 ЦПК України передбачено ,що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з Переліком населених пунктів ,на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженим розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р м.Маріуполь віднесено до вказаного переліку. Щодо бойових дій на території м.Маріуполя і пожежі у відділенні МВС ,яка мала місце 09 травня 2014 року слід зазначити ,що вони мали місце за півтора роки до захисту дисертації і на той момент позивач не була виконуючим обов*язки директора коледжу. Вказані обставини на даний трудовий спір не впливають. З наданих відповідачем доказів вбачається,що 19 червня 2015 року позивача було відсторонено від виконання обов*язків виконуючого директора і на цю посаду призначено проректора [PERSON],який виконував обов*язки директора до вересня 2015 року (т.3.а.с.105-106).З 09 вересня 2015 року обов*язки директора виконував [PERSON] (т.3.а.с.48) та 22 та 23 жовтня 2015 року в.о. директора також був [PERSON] З огляду на це, відсутність позивача на роботі в дні захисту не могли і не створили жодних незручностей для університету. До того ж загроза завдання шкоди є припущенням і жодним доказами не підкріплена . Жодних достатніх та переконливих доказів щодо завдання роботодавцю будь-яких негативних наслідків для робочого процесу від відсутності позивача на роботі 22 та 23 жовтня 2015 року відповідач не надав. За таких обставин ,апеляційний суд з врахуванням встановлених фактичних обставин справи щодо причин поважності відсутності на роботі позивача та піддаючи правовому аналізу поняття «відсутність на робочому місці без поважних причин» ,яким є прогул, вважає ,що звільнення позивача за прогули без поважних причин (п.4 ст.40 КЗпП України) проведено з порушенням вимог діючого законодавства,оскільки його відсутність на робочому місці 22 та 23 жовтня 2015 року мала місце з поважних причин,тобто прогули не були скоєні,тому трудові права позивача підлягають захисту. Апеляційний суд приходить до висновку про доведеність вимог [PERSON] щодо незаконності звільнення позивача на підставі п.4.ч.1 ст.40 КЗпП України . Згідно із ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995року №100. З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Пунктом 5 розд. ІV Порядку встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. З довідки ДВНЗ «ПДТУ» № 355 від 03 листопада 2015 року,№ 325 від 12 вересня 2016 року вбачається розрахунок середньоденного заробітку за період з вересня -серпня 2015 року (з 01.09.2015 року по 30.09.2015 року лікарняні, лікарняні виплачені у жовтні ,дохід за розрахунковий період : заробітна плата за відпрацьовані дні(посадовий оклад,надбавки,доплата),сума 0,00 ,включається (п.3 Порядку № 100),серпень 2015 року : 01.08.2015 року лікарняний ,02.08.2015 року-06.08.2015 року -4 робочих дні ,з 07.08.2015 року -30.08.2015 року лікарняний ,заробітна плата за відпрацьовані дні(посадовий оклад,надбавки,доплати ) 950,71 грн.,включається (п.3 Порядка № 100),лікарняні за липень 2015 року -1166,94 грн. не включається (п.4 Порядка № 100),середньоденна заробітна плата за розрахунковий період 950,71 грн. : 4 р.д. = 237,68 грн. (т.1.а.с.25,т.3.а.с.94). Відповідно середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період з дня звільнення по день ухвалення рішення 16 вересня 2016 року становить 237,68 грн. х 222 дн. = 52 764,96 грн.,які підлягають стягнення з відповідача на користь [PERSON] ,із утриманням з вказаної суми податку й інших обов*язкових платежів. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з*ясування судом обставин ,що мають значення для справи ,порушення або неправильне застосування норм матеріального права. За таких обставин ,апеляційний суд вважає обґрунтованими позовні вимоги [PERSON]про визнання незаконним та скасування наказу ректора ДВНЗ «ПДТУ» № 102-43 від 30 жовтня 2015 року про звільнення з роботи виконуючого обов*язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ » ПДТУ» [PERSON] з 30 жовтня 2015 року за скоєні прогули 22 та 23 жовтня 2015 року без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України ,поновлення позивача на посаді виконуючого обов*язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ « ПДТУ»,стягнення з відповідача ДВНЗ « ПДТУ» на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день ухвалення рішення,та такими,що підлягають задоволенню,оскільки звільнення [PERSON] на підставі п.4.ч.1.ст.40 КЗпП України проведено усупереч вимогам чинного законодавства. Відповідно ч.5 ст.235 КЗпП України,п.п.2,4 ч.1. .ст.367 ЦПК України рішення суду у частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню. Законом України «Про судовий збір» № 3674 - VI від 08 липня 2011 року зі змінами та доповненнями № 484 - VIII від 22 травня 2015 року та № 629 - VIII від 16 липня 2015 року передбачено звільнення від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях позивачів у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі (п.1.ч.1.ст.5). Відповідно ч.3 ст. 6 Закону за подання позовної заяви ,що має одночасно майновий і немайновий характер,судовий збір сплачується за ставками,встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України з відповідача ДВНЗ « ПДТУ» належить стягнути на користь держави судовій збір у розмірі 2131,23 грн.( 487,20+527,65=1014,85 грн.(п.п.1,2 ч.2 ст.4 Закону )+ ( п.6.ч.2.ст.4 Закону - в розмірі 110 відсотків ставки,що підлягала сплати при поданні позовної заяви) 580,46+535,92= 1116,38; 1014,85 +1116,38 = 2131,23 грн.) .

Outcome: approved