Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], відповідач) про позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Позов обґрунтований такими обставинами. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.11.2014. В період шлюбу у сторін народився син [PERSON]. Шлюбні відносини між сторонами припинилися ще до народження дитини. Впродовж усього часу відповідач не цікавився долею своєї дитини і бачив його лише один раз, коли проводилась генетична експертиза. Призначені судом аліменти він сплачував частково, а тому на даний час існує велика заборгованість по сплаті аліментів. У відзиві відповідач виклав заперечення на позов, у яких послався на такі обставини. Сторони проживали в шлюбі з 2014 року, коли позивач перебувала у пологовому будинку, відповідач піклувався про неї, привозив ліки, продукти харчування. У день виписки з пологового будинку відповідач приїхав у визначений позивачем час, однак остання з дитиною вже залишила пологовий будинку та приховала вказану обставину. В подальшому позивач відмовилася проживати разом із відповідачем та перешкоджала їх зустрічам із дитиною. Відповідач ніколи не ухилявся від реєстрації місця проживання дитини, надавав свою згоду, в тому числі нотаріальну. Згодом позивач повідомила відповідачу, що дитина не є його сином і зачата іншим чоловіком, з яким вона спільно проживає. Зазначив, що він ніколи не відмовлявся від утримання та виховання сина, однак позивач йому чинить перешкоди. Вважав, що підстав для позбавлення відповідача батьківських прав немає, оскільки обґрунтування позову не відповідає фактичним обставинам справи. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Мицик Ю.С. від 06.07.2018 вказану справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва Мицик Ю.С. від 30.10.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали пославшись на обставини, викладені у позовній заяві. Додатково позивач пояснила, що дитина взагалі не знає свого батька, а відтак позбавлення відповідача батьківських прав є лише констатацією цього факту. Пояснила, що відомості викладені у відзиві є неправдивими. Відповідач не бажає приймати участь у вихованні сина, не прагне до побачень із ним, не піклується про його гармонійний розвиток, перешкоджає у реєстрації місця проживання дитини, має велику заборгованість по сплаті аліментів. Навіть за час розгляду справи він не прагнув до побачень із дитиною. Лише одного разу мати відповідача відвідала дитину. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Відповідач зазначив, що дійсно з позивачем у нього напружені відносини, через те, що вона перешкоджає йому у побаченнях із дитиною. Він неодноразово приходив до квартири позивача, однак двері йому ніхто не відчиняв, позивач на дзвінки не відповідала, чекав на дитину біля ігрового майданчику та на подвір'ї, однак дитину він не бачив. Аліменти з нього утримуються за місцем роботи, заборгованість по аліментам була нарахована виконавчою службою не вірно. Відповідач заявив, що позбавлення його батьківських прав не відповідає інтересам дитини, оскільки таким чином дитина буде позбавлена можливості мати не лише матір, а і батька. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, та відмовився від стягнення з позивача судових витрат. Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації надав до суду висновок про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] /а.с. 180-181/, який підтримала представник Служби в судовому засіданні. Заслухавши учасників справи, допитавши свідків та дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.11.2014, який було розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва 23.01.2018 /а.с. 4, 173/. [INFO] у сторін народився син [PERSON] /а.с. 5/. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23.10.2017 з відповідача стягнуті аліменти на утримання дитина в розмірі 1800 гривень щомісяця, на не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11.11.2016, до досягнення дитиною повноліття /а.с. 69-71/. Позивач стверджувала, що відповідач не забрав її з дитиною із пологового будинку, оскільки не визнавав дитину. Однак відповідач категорично заперечував проти цього, пояснивши, що він дуже чекав на народження дитини, готувався до зустрічі у пологовому будинку, і в погоджений день та час приїхав, для того, щоб забрати дружину з сином додому. Однак позивач приховала від нього час виписки, та приховувала своє місце проживання. В подальшому позивач повідомила, що дитина зачата від іншого чоловіка, а тому він звернувся до суду з позовом про оспорювання батьківства. В подальшому вказаний позов був залишений без розгляду, оскільки експертиза підтвердила його спорідненість із дитиною. Вказані обставини підтвердили в судовому засіданні допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON]. Суд вважає покази вказаних свідків достовірними, оскільки вони були послідовними та узгоджується із поясненнями відповідача та дослідженими в судовому засіданні доказами. З моменту народження дитина проживає з матір'ю, що не заперечувалося відповідачем, яка самостійно займається вихованням та розвитком сина. Відповідно до положень статей 150, 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідач визнав, що з моменту народження він бачив сина лише один раз, під час відібрання зразків для проведення генетичної експертизи, однак наполягав на тому, що позивач всіляко йому перешкоджає у побаченнях з дитиною. На підтвердження доводів про те, що відповідач не приймає участі в матеріальному утриманні дитини позивачем надано розрахунок заборгованості за аліментами, відповідно до якого станом на 01.02.2018 заборгованість відповідача становить 27907,98 /а.с. 78/. Проте представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що вказаний розмір заборгованості по аліментам був перерахований державним виконавцем та значно зменшився. На даний час аліменти на утримання дитини стягуються із відповідача щомісячно за місцем його роботи. Стаття 164 Сімейного Кодексу України визначає підстави, при існуванні яких мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав. До таких підстав законодавець, зокрема, відніс відмову батьків забрати дитину з пологового будинку без поважної причини та ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У позовній заяві міститься посилання на те, що відповідач не забрав позивача з дитиною з пологового будинку, проте з огляду на стосунки сторін суд не вбачає підстав для визнання вказаної обставини такою, що може бути покладена в обґрунтування рішення про позбавлення відповідача батьківських прав. Крім того, позивач наполягала на тому, що відповідач не надає згоду на реєстрацію місця проживання дитини, однак вказана обставина спростовуються матеріалами справи. Виходячи зі змісту статті 164 Сімейного Кодексу України в сукупності з іншими нормами сімейного законодавства позбавлення батьківських прав з підстав ухилення від виконання обов'язків по вихованню дитини є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. 15.06.2018 Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування ухвалила висновок про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] взявши до уваги пояснення позивача про те, що з моменту народження батько не бере участі у вихованні, розвитку та утриманні дитини, не визнавав його своїм сином, не надавав дозволу на реєстрацію дитини та пояснення відповідача, що мати дитини чинить перешкоди у спілкуванні з малолітнім сином, хоча останній бажає його виховувати та брати участь у його житті /а.с. 180-181/. Суд вважає, що вказаний висновок можливо покласти в обґрунтування рішення, оскільки в судовому засіданні переконливих даних, які б свідчили про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, і давали б підстави застосувати до нього такий крайній захід впливу як позбавлення батьківських прав, судом не отримано. При ухваленні рішення суд враховує позитивну характеристику відповідача за місцем роботи від 05.03.2018, що останній на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості немає, в розшуку не перебуває /а.с. 27, 28, 29, 30/. За результатами оцінки наданих сторонами доказів і їх особистих пояснень в судовому засіданні суд дійшов висновку, що відсутність спілкування батька з сином і неприйняття ним участі його вихованні викликано кількома причинами, основною з яких є складні відносини, які склалися між сторонами на ґрунті взаємних образ і звинувачень. Фактів вчинення позивачем перешкод у спілкуванні відповідача з дитиною судом не встановлено, водночас і доказів, які б свідчили про те, що позивач повідомляла відповідача про своє місце проживання і будь-яким чином сприяла спілкуванню батька з сином, суду не надано. Однак визначальною обставиною, яка має значення для вирішення цього спору, є інтереси дитини. Так, відповідно до положень статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувати вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 153 цього Кодексу передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (стаття 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Конвенція про права дитини від 20.11.1989, ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991, яка є першим і основним міжнародно-правим документом, присвяченим широкому спектру прав дитини, визначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Такі ж рекомендації містяться і в Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р. Стаття 18 Декларації проголошує, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини, а найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Європейський суд з прав людини у низці своїх рішень (зокрема у справах «Хокканен проти Фінляндії», «Фуска проти Румунії») наголосив, що при визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати, що у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною, та забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. З огляду на встановлені обставини в сукупності з поясненнями відповідача, який заявив, що він не відмовляється від дитини і з часом налагодить спілкування з сином та братиме участь у його вихованні, суд дійшов до переконання, що позбавлення відповідача батьківських прав на даний час не відповідає інтересам малолітнього сина сторін, усвідомлення яким негативної інформації про батька може в майбутньому стати фактором, що травмує його психіку, і негативно вплинути на розвиток його як особистості. Враховуючи наведене суд відмовляє у позові у зв'язку з необґрунтованістю та недоведеністю вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed