Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

У липні 2021 року позивач звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом про визнання [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог, посилається на те, що на підставі Договору купівлі-продажу № 3060 від 03 липня 1992 року позивачу на праві власності належить 1/4 частина житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами за адресою: [ADDRESS] . За даною адресою, окрім позивача, зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні понад один рік, а саме з листопада 2015 року, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку немає і взагалі будинком не цікавиться. Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, він позбавлений можливості оформити вугілля та суб`єкт, що займається вивозом сміття виставляє рахунки за особу, що фактично не проживає. У зв`язку з тим, що [PERSON] понад один рік без поважної причини не проживає у вищевказаній квартирі, а отже втратила право користування житловим приміщенням, тому позивач просить задовольнити позов. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Проте, звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі, в якій заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. З заявою про відкладення розгляду справи з повідомленням причин неявки до суду не зверталась. Зважаючи на те, що учасники процесу в судове засідання не з`явилися, суд враховує вимоги ст. 223 ЦПК України, відповідно до яких неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши всі наявні докази в їх сукупності, суд вважає, що позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 1/4 частина житлового будинку з надвірними побудовами і спорудами, а саме квартира [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі-продажу від 03 липня 1992 року, належить на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19 липня 2007 року, виданим Добропільським бюро технічної інвентаризації (а.с. 5), а також Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12 серпня 2021 року. Як вбачається з Домової книги для реєстрації громадян, що проживають у квартирі [ADDRESS] , 20 травня 2014 року в даному будинку було зареєстровано [PERSON] (а.с. 6-9), що також підтверджується довідкою Відділу реєстрації Добропільської міської ради Донецької області від 15 липня 2021 року (а.с.19). Довідкою голови квартального комітету провулку Болотнікова м. Добропілля від 25 квітня 2021 року підтверджується, що [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає з листопада 2015 року. (а.с. 10) Крім того, судом встановлено, що 21 грудня 2015 року Добропільським міськрайонним судом Донецької області по справі № 227/6131/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Добропільської міської ради Донецької області, про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки над малолітньою дитиною та призначення опікуна, стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, було ухвалено рішення, в якому було встановлено наступні обставини: звертаючись до суду із позовом, позивач вказувала, що Рішенням Добропільської міської ради Донецької області від 20 грудня 1997 року за № 469/3 вона була призначена опікуном над неповнолітньою [PERSON] , 1993 року народження; з [PERSON] та її чоловіком [PERSON] мешкає донька [PERSON] - [PERSON] , 2012 року народження, яка перебуває на вихованні подружжя [PERSON] , та дружину позивача - [PERSON] призначено опікуном доньки [PERSON] - [PERSON] . Крім того, було встановлено, що відповідач по справі до листопада 2014 року, характеризується позитивно, а з листопада 2014 року охарактеризувати відповідача не має можливості, оскільки вона разом із [PERSON] та своєю донькою не проживає, в її вихованні участі не приймає, свої батьківські обов`язки не виконує, дані про її місцезнаходження з листопада 2014 року відсутні. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.ч. 2 та 4 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Таким чином, рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області по справі № 227/6131/15-ц від 21 грудня 2015 року, яке набрало законної сили 02 лютого 2016 року, встановлено та не підлягає доказуванню в даній цивільній справі, що відповідач по справі [PERSON] перебувала під опікою дружини позивача [PERSON] та проживала разом з ними за адресою [ADDRESS] до листопада 2014 року, тобто була членом сім`ї подружжя [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316. 317, 319, 321 ЦК України). Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи викладене, а також те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач є власником спірної квартири, а відповідач є колишнім членом сім`ї позивача та понад один рік без поважних причин не мешкає за адресою: [ADDRESS] , суд вважає, що вона втратила право користування спірним жилим приміщенням на підставі ст. 405 ЦК України.

Outcome: approved