Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 549 797,34 гривень, що складається з суми боргу - 139 056,66 гривень, пені за прострочку грошового зобов'язання - 407 394,82, 3% річних від простроченої суми - 3 345,85 гривень та судовий збір у розмірі 5 497,98 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач, зазначив про те, що 12 серпня 2015 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого позивач [PERSON] передав, а відповідач [PERSON] прийняв у виді безвідсоткової позики грошові кошти у розмірі 5 680 доларів США. Згідно договору позики, відповідач [PERSON] зобов'язавсь повернути грошові кошти таким чином: 280 доларів США, що еквівалентно , 6440 гривень не пізніше 12 вересня 2015 року; 280 доларів США, що еквівалентно 6 440 гривень не пізніше 12 жовтня 2015 року; 280 доларів США, що еквівалентно 6 440 гривень не пізніше 12 листопада 2015 року; 280 доларів США, що еквівалентно 6440 гривень не пізніше 12 грудня 2015 року; 280 доларів США, що еквівалентно 6 440 гривень не пізніше 12 січня 2016 року; 4 280 доларів США, що еквівалентно 98 440 гривень не пізніше 12 лютого 2016 року, проте взятих на себе зобов'язань за договором позики відповідач не виконав та отримані грошові кошти у встановлений умовами договору позики строк, позивачу не повернув. У судове засідання представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, зі змісту якої також вбачається, що позивач не заперечує проти постановлення заочного рішення у справі. У судове засідання відповідач повторно не з'явилась, про день, час та місце судового засідання була повідомлена судом у встановленому ст. ст. 74, 76 ЦПК України порядку. На підставі ст.ст. 224-226 ЦПК України, за згодою представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної цивільної справи. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, суд надходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність задоволення позову, з наступних підстав. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 12 серпня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] (позикодавець) передав у власність [PERSON](позичальнику) грошові кошти у розмірі 5 680 доларів США з терміном повернення боргу до 12 лютого 2016 року, що підтверджується розпискою (а.с 8). Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за договорами позики, позивач зазначає, що відповідач [PERSON] не виконав взяті на себе зобов'язання, не повернув позику ані у строки встановлені у договорі, укладеному між сторонами, ані в подальшому. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України). За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника або іншим документом, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (частина друга статті 1047 ЦК України). Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За змістом положень статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а, у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов'язки за договором позики, у тому числі і повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду України по справі № 6-63цс13 від 18.09.2013 року. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів законодавства. Судом встановлено, що відповідач [PERSON], починаючи з 12 серпня 2015 року сплатив лише частину боргу у розмір 280 доларів США, що підтверджується підписами на графіку розрахунків (а.с. 7). Подальшому [PERSON] відмовився виконувати умови договору від 12 серпня 2015 року, а сам не повернув залишок боргу, що становить 5400 доларів США.. Належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, які б свідчили про зворотне, відповідач суду не надав. Оцінюючи у сукупності вказані вище обставини, враховуючи, що відповідач [PERSON] не виконав взяті на себе зобов'язання за договором позики, укладеним з позивачем 12.08.2015 року, не повернув суму позики, суд надходить до висновку про те, що позовні вимоги про стягнення боргу за вказаним договором позики підлягають задоволенню, як обґрунтовані. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошових еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України). Відповідно до положень ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. За змістом ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, суд надходить до висновку про те, що з відповідача на користь позивача на підставі ст.ст. 536, 1048 ЦК України підлягає стягненню сума процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 407 394 грн. 82 коп., а також три проценти річних згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 3 345 грн. 85 коп. При цьому, суд погоджується з розрахунками, наведеними позивачем, вважає такі розрахунки правильними та складеними у відповідності до вимог закону. На підставі ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] необхідно стягнути 5 497,98 гривень судового збору.

Outcome: approved