Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом в якому, після зменшення позовних вимог, просить стягнути з [PERSON], борг за розпискою у розмірі 51 990 грн., а також судові витрати. В обґрунтування вимог в позовній заяві зазначено, що позивачка за усним договором позики передала [PERSON] у власність 3000 євро, що на день складання позовної заяви становить, за офіційним курсом НБУ- 89 100 грн.. Відповідачка, на підтвердження прийнятих зобов'язань та отриманих коштів, надала розписку від 19.05.2017 року, відповідно до якої зобов'язалася повернути гроші до кінця травня 2017 року. Відповідачка повернула позивачці частину грошей, а саме 14000 грн., тому борг за розпискою складає 75 141 грн.. [PERSON] зазначає, що відповідачка ухиляється від повернення суми боргу та не бажає врегулювати спір мирним шляхом, тому позивачка була вимушена звернутися до суду з позовом. Відповідно заяви про зменшення позовних вимог від 02.11.2017 року представник позивача Силкіна Н.І., з урахуванням проведеної оплати 27.10.2017 року відповідачем по справі на карту [PERSON] у розмірі 23150 грн., просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 51990 грн. Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 02.11.2017 року прийнято до провадження уточненні позовні вимоги, а саме: про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за розпискою в сумі 51990,00 грн. У судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, за участю свого представника - адвоката Силкіної Н.І., позов підтримує в повному обсязі, просить його задовольнити (а.с.19). Представник позивачки [PERSON] - адвокат Силкіна Н.І. у судовому засіданні в режимі відео конференції, позовні вимоги позивачки підтримала та просила їх задовольнити. Зазначила, що оскільки є розписка, відповідно до якої відповідачка позичила у [PERSON] гроші, між сторонами існують договірні зобов'язання. Крім того, на підтвердження існуючого боргу, стороною надано квитанцію, відповідно до якої відповідачка перерахувала частину грошей. Відповідачка [PERSON] також не з'явилася, надавши письмову заяву про розгляд справи без її участі, за участю представника - адвоката Гардера О.Г., з вимогами [PERSON] повністю не згодна (а.с.38). Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Гардер О.Г. у судовому не визнав позовні вимоги [PERSON], від надання пояснень по справі відмовився. Проте у судових дебатах зазначив, що вимоги позивачки незаконні та необґрунтовані, оскільки у розписці не вказана особа, яка її писала та особа, яка отримала гроші. Також з розписки не вбачається жодних обов'язків, які виникли внаслідок укладення договору позики та дана розписка не підтверджує правову природу коштів, вказаних у ній, у розмірі 3000 євро. З розписки не вбачається жодних обов'язків відповідача [PERSON], які походять саме з боргових зобов'язань, оскільки за розпискою особа, проіменована «Кузьменко Наталья» узяла на себе обов'язок повернути кошти, однак, що зазначені кошти були взяті у борг, у розписці не вказано. Крім того, розписка, що підтверджує боргові зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. Вважає, що розписка не є договором позики, про те її наявність дає підстави стверджувати, що договір позики мав місце в кожному окремому випадку. Дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 19.05.2017 року [PERSON] власноручно написала [PERSON] розписку та поставила свій підпис про те, що вона зобов'язується повернути останній 3000 (три) тисячі Євро до кінця травня 2017 року. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з приписів ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі і на підтвердження його укладення та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику(грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками,у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)у строк, та в порядку, що встановлені договором. З огляду на вищезазначені норми цивільного законодавства за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як факт його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Тобто, розписка - це документ, що засвідчує в письмовій формі факт одержання особою у власність, користування чи розпорядження грошей від іншої особи. Крім того, розписка має також містити дату отримання коштів. Для того, щоб договір позики набрав чинності, необхідне підтвердження одержання позичальником позики. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс 15. В цій постанові зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та дату отримання коштів. Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою. З оглянутої судом наданої позивачем розписки від 19.05.2017 вбачається, що відповідач зобов'язується повернути позивачу кошти в розмірі 3000 євро до кінця травня 2017 року. Отже, судом встановлено, що надана позивачем розписка не містить факту та дати отримання відповідачем грошових коштів та не містить зобов'язання про їх повернення. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Посилання представника позивача, що на підтвердження існування боргових зобов'язань між сторонами по розписці, відповідач частково погасила борг у розмірі 14 000 грн. та 23150 грн., суд вважає що цей доказ є неналежним, так як матеріали справи не містять підтверджень, що кошти які були перераховані на рахунок позивача, були перераховані в рахунок заборгованості саме по розписці від травня 2017 року. Також суд критично відноситься до висновку №3016 від 10.07.2017 року Енергодарського ВП ГУНП в Запорізькій області за зверненням [PERSON], як до належного доказу, так як у висновку зазначені такі обставини, що [PERSON] 16.11.2016 року своїй знайомій [PERSON] дала в борг 3000 євро, терміном до 17.02.2017 року, для придбання автомобілю. Тобто зазначені різні дати повернення та підписання самої розписки. Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що розписка від 19.05.2017 року не відповідає вимогам щодо укладення договору позики, оскільки як в момент підписання розписки та раніше грошові кошти не були передані. Таким чином, суд, встановивши справжню правову природу розписки, приходить до висновку, що укладення між ними договору позики не відбулося. Ураховуючи встановлені фактичні обставини справи, суд уважає, що позовні вимоги про стягнення боргу не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і не підтверджуються належними та допустимими доказами, у зв'язку з чим не підлягають задоволенню. Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed