Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-03 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з цим позовом до Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: сектор містобудування та архітектури Томашпільської РДА Вінницької області про визнання права власності на житловий будинок про визнання права власності на самочинне будівництво. Даний позов обґрунтований наступним. У 2011 році позивачем [PERSON] був придбаний житловий будинок незавершений будівництвом, готовність якого склала на той час 72 %. Будинок знаходиться в [ADDRESS]. Права власності на даний об'єкт та земельну ділянку позивач набув згідно рішення Томашпільського районного суду від 16.11.2011 року. Позивач зазначає, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER] виданого Томашпільською селищною радою Вінницької області 19 грудня 2012 року вбачається, що на підставі рішення Томашпіської селищної ради Томашпільського району Вінницької області 24 сесії 6 скликання від 25 квітня 2012 року позивач є власником земельної ділянки площею 0, 1500 га., яка розташована за адресою [ADDRESS] з цільовим при значенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Як вбачається з витягу про державну реєстрацію прав від 29 грудня 2001 року [PERSON] є власником житлового будинку незавершеного будівництва готовністю 72%. На теперішній час будівництво житлового будинку завершене, однак в установленому законом порядку позивач не має можливості зареєструвати своє право власності на свій житловий будинок, що знаходиться за адресою Вінницька область Томашпільський району смт. Томашпіль вул. Коцюбинського, 6, оскільки ним не отримувалися документи на будівництво житлового будинку, оскільки такі документи отримувала особі в якої він купив вказаний житловий будинок незавершеного будівництва, тому з даним позовом він вимушений звернутися до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав за обставин, зазначених у ньому, попросив позов задовольнити. Представник відповідача Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області в судове засідання не з'явився, однак селищний голова Томашпільської селищної ради надав до суду заяву, в якій просить справу розглянути без їхнього представника, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Начальник відділу містобудування та архітектури Томашпільської РДА Стоян І.М. в судовому засіданні не заперечив проти задоволення позову, пояснюючи, що житловий будинок позивача не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, розглянувши заяву відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до наступного висновку. Згідно ст. 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільно-процесуального Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що відповідно до рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 16 листопада 2011 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання угоди дійсною та визнання права власності на незавершений будівництвом об'єкт нерухомого майна, визнано за [PERSON] право власності на незавершений будівництвом будинок [ADDRESS]. Вказане рішення набрало законної сили 29 листопада 2011 року. Згідно Витягу про Державну реєстрацію прав від 29 грудня 2011 року виданого КП «Могилів-Подільське МБТІ» [PERSON] є власником житлового будинку незавершеного будівництва готовністю 72 %, який знаходиться зв адресою [ADDRESS], підстава виникнення права власності - рішення Томашпільського районного суду від 16 листопада 2011 року (а.с.6). Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER], виданого 19 грудня 2012 року відділом Держкомжзему у Томашпільському районі, [PERSON], на підставі рішення Томашпільської селищної ради 42 сесії 6 скликання від 25 квітня 2012 року є власником земельної ділянки площею 0,1500 га, що розташована за адресою [ADDRESS] (а.с.14). Згідно технічного паспорту на житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS], замовником якого є [PERSON], будівля має такі показники: житловий будинок «А», веранда «а», ганок «а1», підвал «А1», сарай «Б», забор 1. Станом на 30 березня 2017 року будинок завершений будівництвом (а.с.10-12). Відповідно до довідки виданої Томашпільською селищною радою 20 квітня 2017 року № 18 [PERSON] дійсно проживає за адресою [ADDRESS]. ( а.с.8) З копії будівельного паспорту на забудову земельної ділянки виділеної індивідуальному забудовнику, яка знаходиться по [ADDRESS] вбачається, що дозвіл на забудову отримала [PERSON], тобто попередній власник у якого позивач [PERSON] купив незавершений будівництвом житловий будинок ( а.с.9-13) Як вбачається з довідки виданої завідувачем сектору містобудування та архітектури Томашпільської РДА, будівлі, які належать [PERSON] та які знаходяться за адресою [ADDRESS] відповідають державним будівельним нормам та стандартам і придатні для подальшого використання ( а.с.5). Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст.1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Відповідно до ст. 317 ЦК України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, що передбачає юридичну можливість власника панувати над нею, здійснювати щодо неї свою волю, використовувати корисні якості майна та можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи зі змісту ч.ч. 1, 2 ст. 331 ЦК України, ч. 1 статті 182 ЦК України та п. 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року N 7/5 (зі змінами і доповненнями станом на 22 січня 2009 року), право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право власності є непорушним. Стаття 328 ЦК України визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (ст.90 ЗК України), землекористувачі (ст. 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (ст. 1021 ЗК України) або з інших передбачених підстав. Відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ у п.4 Постанови від 30.03.2012 №6 №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» зазначив, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Згідно з п.9 згаданої Постанови за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 ЦПК України (далі - ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Нормою ч.2 ст.376 ЦК України передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК України). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у результаті втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позивачем не заперечується, що житловий будинок по вул. Коцюбинського, 6 в смт Томашпіль Томашпільського району ним побудовано самовільно, тобто, збудована без належного дозволу та належно затвердженого проекту на його ім'я, однак доведено, що даною будівлею він не порушує права та інтереси інших осіб, звернень від власників сусідніх об'єктів нерухомого майна щодо порушення їхніх прав цими роботами не поступало. Згідно ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясовування і дослідження інших обставин справи. Таким чином, судом установлено сукупність необхідних умов для визнання за позивачем [PERSON] права власності на самочинне будівництво, а саме те, що будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам. Згідно викладеного, позовні вимоги позивача [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved