Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-27 00:00:00

у квітні 2018 року позивачка [PERSON] звернулась в суд із позовом до відповідача [PERSON], у якому просить розірвати шлюб, укладений між сторонами 15 червня 2002 року та зареєстрований міським відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 1068; після розірвання шлюбу відновити позивачці дошлюбне прізвище - [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що сімейне життя між сторонами не склалось. За час шлюбних відносин у сторін виникали сварки, через різні погляди на життя та обов'язки. Спроби зберегти сім'ю не дали жодного результату. Не ведуть спільного господарства та спільного побуту. Від шлюбних відносин мають сина - [PERSON], [INFO], який проживає із матір'ю. Разом із тим, просить присвоїти дошлюбне прізвище. Відтак, між сторонами виник спір про право, а тому просить у відповідності до ст. ст. 112, 113 Сімейного кодексу України задовольнити позовні вимоги повністю. Відповідачем не подано відзив, який би містив заперечення проти позову. 14 травня 2018 року ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. 10 липня 2018 року за результатами підготовчого засідання суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначеного справу до судового розгляду по суті. 28 серпня 2018 року позивачем подано заяву про слухання справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує проти заочного розгляду справи у разі відсутності відповідача. У судове засідання відповідач не з'явився, хоча повідомлявся про дату час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи; від нього не надійшов відзив, а тому суд, враховуючи думку позивача щодо розгляду справи, постановив ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи з дотриманням вимог, встановлених ст. 281 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно з ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, 15 червня 2002 року сторони зареєстрували шлюбу у приміщенні міського відділу реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 1068. Ця обставина підтверджена оригіналом свідоцтвом про шлюб від 15.06.2002 серії [NUMBER] Від шлюбних відносин у них народився син - [PERSON], [INFO], що стверджується копією свідоцтва про народження від 28 листопада 2002 року серії [NUMBER] /арк. спр. 4/. У зв'язку із наявністю підстав для розірвання шлюбу, позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовом за захистом свого порушеного права. Таким чином, між сторонами виникли сімейні правовідносини, які врегульовані нормами глави 11 (припинення шлюбу), зокрема статті 112 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому, згідно з частини 1 статті 112 цього Кодексу, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Разом із тим, суд установив, що сторони міцної сім'ї не створили, не підтримують шлюбних відносин, у зв'язку із чим такі фактично припинились. Спільного господарства не ведуть. Також, суд враховує фактичні взаємини подружжя. Таким чином, аналізуючи відповідні положення норм права та враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов підставний, оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі; при обставинах, зазначених позивачкою у позові, в останньої відсутні які-небудь почуття до відповідача та збереження такого шлюбу суперечить її інтересам. Враховуючи наведене вище, суд прийшов переконання, що порушене право позивачки щодо припинення шлюбу, підлягає захисту, шляхом задоволення позовної вимоги про розірвання шлюбу повністю. Разом із тим, суд застосовує спеціальні норми, які містяться у статті 112 Сімейного кодексу України та на які вірно посилалась позивачка у поданому позові. Щодо позовної вимоги про присвоєння позивачці дошлюбного прізвища [PERSON], суд прийшов наступного. Суд установив, що дошлюбне прізвище позивачки [PERSON] - [PERSON], яке просить присвоїти у зв'язку із розірвання шлюбу. Дана обставини підтверджена свідоцтвом про одруження. Відповідно до ч. 1 ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з ч. 2 ст. 114 цього Кодексу у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до абзацу 2 ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Отже, оскільки на день ухвалення рішення суду про розірвання шлюбу не наступив момент припинення шлюбу - день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу, а відтак у такій вимозі позивачці [PERSON] необхідно відмовити за передчасністю. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачкою [PERSON] при поданні позову до суд сплачено судовий збір у сумі 704,80 грн, що підтверджено квитанцією, яка міститься у матеріалах справи. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 704,80 грн.

Outcome: partial