Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

У квітні 2019 року позивач звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що квартира [ADDRESS] перебуває у спільній частковій власності трьох співвласників. Їй належить на праві власності 1/4 ідеальна частина квартири згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.11.2018 року, відповідачу [PERSON] - також 1/4 ідеальна частина квартири, а відповідачу [PERSON] - 1/2 ідеальна частина квартири. Згідно з технічним паспортом на квартиру, виготовленим станом на 02.06.2016 року, спірна квартира є трикімнатною, загальною жилою площею 37,4 кв. м, у тому числі одна кімната площею 17,4 кв.м, друга кімната площею 11,8 кв.м, а третя кімната - 8,2 кв. м. Загальна площа квартири становить 60,48 кв. м. Кімнати в квартирі ізольовані. Вона та відповідач [PERSON] не дійшли згоди щодо визначення порядку користування квартирою, оскільки письмова пропозиція [PERSON] про укладення нотаріально посвідченого договору про встановлення порядку користування квартирою, як і вимога щодо надання дубліката ключів від вхідних дверей до квартири з метою забезпечення доступу до квартири, залишилися без відповіді. Відповідач добровільно відмовляється надати доступ до приміщень квартири іншим співвласникам. Чим створює перешкоди у користуванні нею. Тому позивач просить встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: у користування [PERSON] виділити житлову кімнату площею 8,2 кв. м, у користування [PERSON] виділити житлову кімнату площею 11,8 кв.м. разом з лоджією площею 1,02 кв. м, у користування [PERSON] виділити житлову кімнату площею 17,4 кв. м з балконом площею 1,08 кв. м, у загальному користуванні співвласників квартири залишити кухню -8,4 кв. м, ванну кімнату - 2,4 кв. м, вбиральню - 1,1 кв. м, коридор - 8,9 кв. м. Також просить усунути перешкоди у користуванні власністю, які створює [PERSON] , шляхом вселення [PERSON] до квартири [ADDRESS] в житлову кімнату згідно встановленого судом порядку користування квартирою. Стягнути з відповідачів судові витрати. У судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги позову, обґрунтовуючи викладеними в ньому обставинами, та пояснила, що позивач не має вільного доступу до квартири, так як відповідач [PERSON] не надає їй ключі від вхідних дверей квартири. Позивач просить виділити їй у користування кімнату найменшою площею. В останнє судове засідання позивач та її представник не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи представник позивача повідомлялася належним чином, надала до суду заяву з проханням проводити розгляд справи у її відсутності. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, пояснивши, що відповідач не вчиняє жодних дій щодо недопуску позивача і відповідача [PERSON] до квартири [ADDRESS] . Позивач не проживає в м. Житомирі та не зверталася до відповідача щодо користування цією квартирою, тому позов вважає передчасним і необґрунтованим. В останнє судове засідання представник відповідача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки до суду не повідомив. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки до суду не повідомив. Оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе закінчити розгляд справи у їхній відсутності на підставі наявних у суду матеріалів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу під час останнього судового засідання не здійснювалось, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони є співвласниками квартири [ADDRESS] , підтвердженням чому є інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 08.04.2019 року та копії свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 23.11.2018 року, видані державним нотаріусом Житомирської державної нотаріальної контори Ковальовою С.В., згідно чого позивачу та відповідачу [PERSON] належить на праві власності по 1/4 частці квартири, а відповідачу [PERSON] - 1/2 частка квартири. Як слідує з технічного паспорта КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради, складеного 02.06.2016 року, вказана квартира складається з 3-х ізольованих жилих кімнат площею 17,4 кв. м, 11,80 кв.м та 8,2 кв. м, а також кухні - 8,4 кв. м, ванної кімнати - 2,4 кв. м, вбиральні - 1,1 кв. м, коридору - 8,9 кв. м. Загальна площа квартири становить 60,48 кв. м, жила площа - 37,4 кв.м. Між сторонами відсутня згода у питанні користування належною їм на праві спільної часткової власності квартирою [ADDRESS] . Позивач та відповідач [PERSON] не проживають у ній та мають зареєстровані місця проживання за іншими адресами. А відповідно до отриманих судом відомостей відділу обліку та моніторингу фінформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області встановлено, що відповідач [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Із приводу спірних питань користування зазначеною вище квартирою від імені позивача її представником 06.02.2019 року було направлено на адресу відповідача [PERSON] лист з проханням надати другий примірник ключів від вхідних дверей квартири або надати можливість зробити дублікат ключів та забезпечити вільний доступ до квартири, а також із пропозицією укласти договір про встановлення порядку користування квартирою, який згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 12.02.2019 року отримано відповідачем. Проте ніякої відповіді на звернення позивача відповідачем надано не було. Стаття 41 Конституції України гарантує непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні. Приватна власність охороняється державою, що забезпечує його недоторканність і саме в чинність цього ніхто не може бути обмеженим у його здійсненні. Згідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року, яка згідно зі ст. 9 Конституції України є частиною законодавства, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Здійснення права спільної часткової власності визначено статтею 358 ЦК України, згідно якої право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. А частиною 3 цієї статті передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Отже, як витікає з норм цієї статті, учасники спільної часткової власності повинні погоджувати один з одним свою поведінку з володіння, користування і розпорядження спільною річчю, вони здійснюють правомочності з володіння, користування і розпорядження спільним майном за спільною згодою. Право кожного із співвласників з володіння, користування і розпорядження спільним майном одночасно створює для нього і обов`язок погодити свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими співвласниками. Якщо ж співвласники не дійдуть згоди з питання щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном, то спір, що виник, може бути вирішений судом. Як роз`яснено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю. Згідно п. 14 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Проаналізувавши надані суду докази, та, враховуючи встановлені судом обставини, оскільки власник має право користуватись та розпоряджатись своїм майном або його частиною на свій розсуд, між сторонами існує спір із приводу користування спільним житловим приміщенням, суд вважає можливим встановити запропонований позивачем порядок користування квартирою, за яким житлові права відповідачів як співвласників нерухомого майна не будуть порушені. С уд визначає порядок користування спірним житлом згідно запропонованого позивачем варіанту, так як спірна квартира знаходиться в багатоквартирному будинку та не може бути поділена в натурі шляхом обладнання окремих ізольованих квартир. Виходячи із загальної житлової площі вказаної квартири, розміру кожної жилої кімнати, кількості співвласників квартири та кількості жилих кімнат у квартирі, розміру жилої площі, що припадає на кожного із них відповідно до належних їм на праві власності часток у праві спільної часткової власності, суд приходить до висновку про те, що запропонований позивачем порядок користування квартирою є прийнятим та справедливим. Окрім того, суд також вважає обгрунтованими вимоги в частині позову щодо усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення з огляду на те, що позивач не проживає у спірній квартирі та в письмовому вигляді зверталася до відповідача [PERSON] з проханням отримати ключі від вхідних дверей квартири та вільний доступ до неї, на що відповіді не отримала, і ці обставини підтверджують наявність у позивача перешкод у користуванні квартирою. При вирішення питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд керується ч. 2 ст. 141 ЦПК України та покладає на відповідача [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1152,60 грн. та на відповідача [PERSON] в сумі 384,20 грн. пропорційно до задоволених вимог до кожного з них, понесені позивачем, які підтверджено документально.

Outcome: approved