Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

У липні\~2019\~року позивач\~звернулась до\~суду із\~вказаним позовом,\~у якому\~просила визнати\~ [PERSON] ,\~таким,\~щовтратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтовує тим, що їй на підставі свідоцтва про право власності на житло належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Разом з позивачем в даному будинку зареєстровані: син [PERSON] ; відповідач [PERSON] . Відповідач [PERSON] із 2015 року і по даний час не проживає за місцем реєстрації, не сплачує комунальні платежі, й не здійснює жодних дій, які б вказували на зацікавленість у користуванні житлом. У зв`язку з тим, що [PERSON] не проживає в квартирі позивача, а його реєстрація перешкоджає позивачу у здійсненні користування та розпорядження своїм майном, позивач змушена звернутися до суду. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Радзівіл А.Г. від 16липня 2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, позов просили задовольнити. Пояснення надали аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач [PERSON] у встановленому законом порядку повідомлявся про дату, час і місцерозглядусправи, повторно у судовезасідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов та заяву про розглядсправиу його відсутність до суду не подав. Cвідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона ніколи не бачила чи проживав [PERSON] у квартирі позивача, та і взагалі із ним не була знайома. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] вже протягом чотирьох років не проживає разом із позивачем. Проживав з нею не довгий час, як цивільний чоловік. Де він знаходиться на даний час їй не відомо. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, заслухавши позивача та його представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № 43 від 22квітня1996 року, відомо, що [PERSON] , є власницеюквартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). Відповідно до довідки № 1182 від 03 червня 2019 року, відомо, що окрім позивача у вище зазначеній квартирі також зареєстровані: син [PERSON] , 1984 року народження; [PERSON] , 1970 року народження, зареєстрований але не проживає (а.с. 7). Відповідно до акту про фактичне проживання від 19квітня 2019 року, складеного депутатом Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області СидоренкоА.М. у присутності сусідів: [PERSON] , [PERSON] , встановлено, що за адресою: [ADDRESS] відповідач [PERSON] зареєстрований, але понад чотири роки не проживає (а.с. 6). Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України (далі ЖК України), які передбачають право власника використовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а саме враховуючи, що [PERSON] за вказаною вище адресою не проживає понад один рік й не користується квартирою, суд вважає за можливе визнати [PERSON] визнати таким, що втратив право користування квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~

Outcome: approved