Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

У липні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі - ДП «НЕК «Укренерго») про скасування наказу №245-к від 22.06.2015 року про його звільнення з посади диспетчера центральної диспетчерської служби ВП «Донбаська електроенергетична система ДП «НЕК «Укренерго», поновлення з 16.06.2015 року на посаді та зобов»язання сплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову [PERSON] вказував, що з 2012 року працював на посаді диспетчера центральної диспетчерської служби ВП «Донбаська електроенергетична система ДП «НЕК «Укренерго», його робоче місце знаходилось по проспекту Леніна, 11 у м. Горлівка Донецької області на території окупованій незаконними озброєними формуваннями. За твердженням [PERSON], 13.05.2015 року автомобіль під його керуванням було зупинено представниками ОДАІ МВС самопроголошеної «ДНР» в м. Харцизьку, при цьому з надуманих причин автомобіль вилучено, а позивача затримано та передано на 30 діб під варту. До 12.06.2015 року позивач незаконно утримувався представниками НОФ «ДНР» на базі батальйону «Оплот» в м. Донецьку де піддавався тортурам та знущанням. [PERSON] стверджував, що про його викрадення керівництво ВП «Донбаська електроенергетична система ДП «НЕК «Укренерго» поставив до відома 13.05.2015 року брат останнього. Після звільнення 12.06.2015 року позивач в телефонному режимі повідомив головному диспетчеру ВП «Донбаська електроенергетична система ДП «НЕК «Укренерго» про неможливість подальшого перебування на робочому місці в м. Горлівка через пряму загрозу для життя і здоров»я з боку представників НОФ «ДНР» у зв»язку з чим просив оформити його у відпустку за власний рахунок. Через побоювання подальших переслідувань з боку бойовиків [PERSON] виїхав із зони антитерористичної операції і 17.06.2015 року прибув до м. Києва де 18.06.2015 року був прийнятий директором ДП «НЕК «Укренерго», а згодом 19.06.2015 року виїхав до м. Львова для тимчасового проживання. 03.07.2015 року в телефонному режимі [PERSON] повідомлено співробітником відділу кадрів ВП «Донбаська електроенергетична система ДП «НЕК «Укренерго» про його звільнення за прогул за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 16.06.2015 року та на вимогу позивача факсом надіслано копію відповідного наказу №245-к від 22.06.2015 року. За твердженням [PERSON] його звільнення було здійснено незаконно оскільки при вирішення даного питання ДП «НЕК «Укренерго» не визнало поважними причинами його відсутність на робочому місці, при цьому не дотримано вимог ст.ст. 43, 47, 116, 148, 149, КЗпП України, а саме: не повідомлено позивача про засідання первинної профспілкової організації, питання про звільнення первинною профспілковою організацією вирішувалося без присутності працівника та не відкладено засідання у зв»язку з його відсутністю; дисциплінарне стягнення за неявку на роботу [PERSON] застосовано до нього пізніше одного місяця після виявлення проступку та не відібрано будь-яких письмових пояснень; в день звільнення позивачу не було видано належно оформлену трудову книжку і не проведено розрахунок у строки визначені ст. 116 КЗпП України та не видано копії наказу про звільнення з роботи. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив про їх задоволення, при цьому зазначав, що він є висококваліфікованим спеціалістом і сумлінним працівником із 19 річним стажем роботи в енергетиці та неодноразово заохочувався керівництвом ВП «Донбаська електроенергетична система». Представник ДП «НЕК «Укренерго» проти позову заперечив та надав відповідні пояснення. Суд, заслухавши пояснення позивача, заперечення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, встановив наступне. Згідно Наказу №285-к від 19.10.2012 року [PERSON] прийнятий на посаду диспетчера диспетчерської служби керування центральної диспетчерської служби Донбаської електроенергетичної система ДП «НЕК «Укренерго». 01.12.2012 року назва посади змінена на диспетчер центральної диспетчерської служби енергосистеми центральної диспетчерської служби. Згідно статуту Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» метою діяльності підприємства, крім іншого, є забезпечення надійного та ефективного функціонування об»єднаної енергетичної системи (ОЕС) України, стабільної паралельної роботи теплових, атомних і гідравлічних електростанцій України, а також об»єктів альтернативної енергетики, об»єднаних магістральними електричними мережами. При цьому, за положенням про відокремлений підрозділ «Донбаська електроенергетична система» Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» метою діяльності підрозділу є функціонування енергосистеми Донбаського регіону (Донецька, Луганська області) як складової об»єднаної енергетичної системи (ОЕС) України та здійснення передачі електричної енергії магістральними та міждержавними електричними мережами. Не дивлячись на підвищену відповідальність працівників диспетчерської служби ВП «Донбаська електроенергетична система ДП «НЕК «Укренерго», які забезпечують управління об»єктами енергетики Донецької та Луганської областей, забезпечують надійність та безперебійність енергопостачання [PERSON] 14.05.2015 року в порушення Графіку виходів на роботу змінного персоналу ЦДС на травень 2015 року, затвердженого наказом Донбаської ЕС від 24.04.2015 року №116-к не з»явився на робочому місці без особистого повідомлення причини неявки. В судовому засіданні встановлено та підтверджено сторонами у справі, що причини невиходу з 14.05.2015 року [PERSON] на робоче місце стали відомі керівництву Донбаської ЕС від сторонніх осіб. У відповідності до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. За твердженням [PERSON] причиною невиходу його на робоче місце було безпідставне затримання 13.05.2015 року представниками ОДАІ МВС самопроголошеної «ДНР» в м. Харцизьку та передача під варту на 30 діб НОФ «ДНР» на базі батальйону «Оплот» в м. Донецьку. На підтвердження даних обставин позивач надав Довідку начальника Харцизького МВД ДНР майора поліції Омеляненко Е.А. від 12.06.2015 року про знаходження [PERSON] в ІВС Харцизького ГО МВД ДНР як адміністративно затриманого за ст. 185 КУпАП з 13.05.2015 року до 12.06.2015 року (а.с. 9), а також Постанову по справі про адміністративне правопорушення від 12.06.2015 року ОГАИ по ОАТ м. Харцизька УГАИ МВД ДНР про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу за порушення правил дорожнього руху (а.с. 10). Суд не вважає можливим здійснювати оцінку зазначених документів як належних та допустимих доказів з огляду на їх походження, при цьому враховуючи положення ст. 61 ЦПК України та визнання відповідачем зазначених обставин факт утримання [PERSON] під вартою представниками НОФ «ДНР» з 13.05.2015 року до 12.06.2015 року є безспірним та встановленим. Відповідно до ст. 139 КЗпП України, працівники зобов»язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової та технічної дисципліни. Робота позивача була позмінною, згідно з графіком виходів на роботу змінного персоналу ЦДС. Відповідно до графіку виходів на роботу змінного персоналу ЦДС на 2015 рік, затвердженого наказом Донбаської ЕС від 27.05.2015 року №208-к [PERSON] мав вийти на роботу на зміну 12.06.2015 року, 16.06.2015 року, 20.06.2015 року, 24.06.2015 року, 28.06.2015 року. Про те, після звільнення з-під варти, з 12.06.2015 року по 13.06.2015 року до виконання своїх трудових обов»язків [PERSON] не приступив, про причини невиходу на роботу не повідомив. Твердження позивача про те, що він начебто не знав графіку виходу на роботу у червні 2015 року спростовуються поясненнями самого ж [PERSON], який особисто мав телефонний зв»язок із ВП «Донбаська ЕС», більше того, поза графіком роботи, 14.06.2015 року, [PERSON] прийшов на робоче місце, де перебував протягом 13 хв. (а.с. 50), а отже мав можливість і був зобов»язаний з»ясувати графік виходу на роботу. Відсутність [PERSON] на роботі 16.06.2015 року та 20.06.2015 року, відповідно до графіку виходів на роботу змінного персоналу ЦДС на червень 2015 року зафіксовано актами (а.с. 51,52) і підтверджена табелем обліку робочого часу центральної диспетчерської служби (а.с. 116) та не заперечується самим позивачем. Тобто, протягом 10 днів після звільнення з-під варти з 12.06.2015 року по 22.06.2015 року [PERSON] до роботи не приступив, жодних заяв не подавав, про причини відсутності на робочому місці та про місце свого перебування у встановленому порядку не повідомив. У відповідності до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Твердження позивача про неможливість прийняття мір для оформлення документів, які б свідчили про поважність невиходу його на роботу через страх за життя спростовуються поясненнями самого ж [PERSON] та матеріалами справи з яких вбачається, що останній був звільнений з-під варти 12.06.2015 року та приїхав до міста Києва лише 17.06.2015 року, тобто, близько п»яти днів вільно переміщався неконтрольованою територією, виїжджав та в»їжджав з території м. Горлівки та м. Зугрес, які знаходяться на неконтрольованій території перетинав блок-пости бойовиків. Більше того, після звільнення 12.06.2015 року з-під варти повертався на неконтрольовану територію для сплати адміністративного штрафу та повернення свого автомобіль «КИА» д/н ЕАА 432087, який у нього було тимчасово вилучено. З 17.06.2015 року по 22.06.2015 року позивач перебував на території підконтрольній органам державної влади України, відвідував апарат управління ДП «НЕК «Укренернго», при цьому не вжив заходів для оформлення документів, які б свідчили про поважність невиходу його на роботу або оформлення відпустки. Згідно Наказу №245-к ВП «Донбаська електроенергетична система ДП «НЕК «Укренерго» від 22.06.2015 року [PERSON] звільнено з 16.06.2015 року із займаної посади за прогул без поважних причин за п.4 ст. 40 КЗпП України. Ст. 148 КЗпП України визначає строк для застосування дисциплінарного стягнення, яке застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення. З матеріалів справи вбачається, що загальний час невиходу позивача на роботу мав місце з 14.05.2015 року до 22.06.2015 року по день прийняття рішення про звільнення, а отже порушення носило триваючий характер, при цьому підставою дисциплінарного стягнення стало відсутність [PERSON] на роботі не 14.05.2015 року, а відсутність на роботі після його звільнення з-під варти представниками НОФ «ДНР». Твердження [PERSON] про його звільнення без згоди виборного органу первинної профспілкової організації спростовується протоколом засідання профкому ВП «Донбаська електроенергетична система ДП «НЕК «Укренерго» від 22.06.2015 року (а.с. 53). Ст. 149 КЗпП України не виключає можливості застосування стягнення до працівника за відсутності письмових пояснень від останнього за умови неможливості отримання таких пояснень. Згідно листа Центру поштового зв»язку №2 Донецької дирекції Українського ДП поштового зв»язку «Укрпошта» від 30.12.2014 року №01/3-4277 Донбаську ЕС повідомлено про відсутність поштового зв»язку та приймання поштових відправлень до населених пунктів, що знаходяться на неконтрольованій території, зокрема м. Зугрес, де зареєстроване постійне місце проживання [PERSON] В судовому засіданні з»ясовано та підтверджено позивачем у справі, що він у спішному порядку залишив Донецький регіон і зв»язувався з ВП «Донбаська електроенергетична система ДП «НЕК «Укренерго» лише в телефонному режимі, при цьому не повідомляв адреси свого місця перебування. За таких обставин ВП «Донбаська електроенергетична система ДП «НЕК «Укренерго» не мало жодної можливості письмово попередити позивача про дату і місце засідання первинної профспілкової організації та відібрати у [PERSON] письмові пояснення причин порушення трудової дисципліни, а також вручити трудову книжку та наказ про звільнення в день звільнення, або ж надіслати їх поштою. Згідно сталої судової практики, підтвердженої рішенням Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.07.2013 року у справі №6-19791 св13, працівник має право на відпустку без збереження заробітної плати після видачі відповідного наказу та ознайомлення з ним працівника. Жоден нормативний документ не передбачає можливості оформлення відпустки за усною заявою, оскільки в подальшому не можливо довести, що це було волевиявлення працівника. Отже, висновок позивача про те, що наявність факту усного повідомлення про намір оформити відпустку є належним доказом правомірності його відсутності на робочому місці є необґрунтованим і таким, що не відповідає вимогам закону. У відповідності до роз»яснень п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1999 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки). Таким чином, позивачем було самовільно без погодження з повноважною особою використана відпустка без збереження заробітної плати, що визнається прогулом. Направлення [PERSON], вже після звільнення, 23.06.2015 року факсимільним зв»язком на адресу роботодавця заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати, на думку суду, свідчить лише про те, що позивач з 12.06.2015 року по день його звільнення не вживав належних заходів по повідомленню про причини невиходу на роботу та не передавав заяву про відпустку, хоча об»єктивно мав таку можливість. У відповідності до ст. 94 КЗпП України, заробітна плата це винагорода обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження неналежного розрахунку з позивачем. Судом встановлено, що в період з 14.05.2015 року по 12.06.2015 року [PERSON] був відсутній на робочому місці і відповідно не виконував свої функціональні обов»язки, також позивач не виконував своєї роботи в період з 12.06.2015 року по 22.06.2015 року, до дня прийняття рішення про його звільнення, хоча відповідач не чинив перепон у виконанні ним своїх функціональних обов»язків у цей період. Позивач мав можливість з»явитися на роботу до дня свого звільнення, ця обставина підтверджена самим позивачем при його тимчасовій явці на роботу 14.06.2015 року. Таким чином, з огляду на відсутність вини ДП «НЕК «Укренерго» у невиході [PERSON] на роботу в період з 14.05.2015 року по 22.06.2015 року відсутні порушення роботодавця, а отже підстави для виплати позивачу заробітної плати за цей період часу. Ст. 40 КЗпП України містить вичерпний перелік випадків можливого розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, а також строкового трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу до закінчення строку його чинності. Станом на 16.06.2015 року і на час розгляду справи в суді дана стаття не містила і не містить змін чи виключень. З огляду на зазначене, лист Міністерства соціальної політики України від 08.07.2014 року №7302/3/14-14/13, яким передбачено, що працівники, які не виходять на роботу у зв»язку з переміщенням із районів проведення антитерористичної операції, або ті, які залишаються у таких районах під час проведення антитерористичної операції і не мають змоги виходити на роботу у зв»язку з небезпекою для життя та здоров»я, не можуть бути звільнені за п. 4 частини першої ст. 40 КЗпП України на підставі «прогул» носить інформаційний та рекомендаційний характер. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. На підставі ст.ст. 40, 43, 47, 94, 116, 139, 148, 149 КЗпП України,

Outcome: dismissed