Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] звернувся з позовом до Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» (далі - Фонд) про визнання нікчемними окремих умов кредитного договору та додаткового договору до нього. В обґрунтування позову зазначив, що 7 квітня 2016 року між ним та Фондом укладено пільговий довготерміновий договір про надання кредиту молодій сім`ї на будівництво житла в сумі 427 275 грн., умовами якого передбачена, зокрема, і плата за супровід договору у розмірі 570,49 грн., що складає 13,8% мінімальної заробітної плати за квартал. 10 лютого 2017 року сторони уклали додатковий договір змінивши редакцію п.п. 1.6 і 1.7, що стосується плати за супровід договору. В новій редакції, яка почала діяти з 1 січня 2017 року плата за супровід склала 768 грн., тобто 16% від прожиткового мінімуму для працездатної особи. На виконання умов кредитного договору щодо його супроводу, позивачем було сплачено 4220,76 грн. [PERSON] зазначав, що відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції є незаконними, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними, що відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання їх недійсності. Посилаючись на викладене, просив встановити нікчемність окремих умов кредитного договору від 07 квітня 2016 року № 485, а саме: пунктів 1.6, 1.7, 1.8 та додаткового договору від 10 лютого 2017 року; застосувати наслідки недійсності нікчемних умов кредитного договору від 07 квітня 206 року № 485, а саме: пунктів 1.6, 1.7, 1.8 та додаткового договору до нього від 10 лютого 2017 року; стягнути з Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» на його користь 4 220,76 грн. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 8.10.2018 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 10.01.2019 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08.10.2018 року залишено без змін. Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.01.2021 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08.10.2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 10.01.2019 року в частині відмови у задоволенні позову [PERSON] до Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про визнання нікчемними окремих умов кредитного договору та додаткової угоди щодо нікчемності пунктів 1.6, 1.7, 1.8 (в частині сплати послуг за супровід кредиту) кредитного договору від 07.04.2016 року та додаткового договору від 10.02.2017 року змінено, викладено їх мотивувальну частину в цій частині в редакції постанови касаційної інстанції. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08.10.2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 10.01.2019 року в частині позовних вимог [PERSON] до Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про застосування наслідків недійсності нікчемних умов кредитного договору та стягнення коштів скасовано, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою суду від 18.02.2021 року справу прийнято до провадження та призначено судове засідання. 03.03.2021 року від представника позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, згідно якої сторона позивача просила застосувати наслідки недійсності нікчемних умов кредитного договору від 07 квітня 2016 року № 485, а саме пунктів 1.6, 1.7, 1.8 та додаткового договору до нього від 10.02.2017 року та стягнути з Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» на його користь 15427,16 грн. раніше сплачених на виконання нікчемних пунктів договору. Просив розглянути справу без участі сторони позивача. Представник відповідача у чергове судове засідання призначене на 23.06.2021 року не з`явився. Справа призначалась до розгляду на 04.03.2021 року, 26.03.2021 року, 11.05.2021 року, 23.06.2021 року. На всі призначенні судові засідання представником відповідача надавались ідентичні заяви про відкладення розгляду справи в зв`язку із наявним в державі карантину через поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої короновірусом SARS - CoV - 2. Суд зазначає, що справа перебуває в суді більше чотирьох місяців. Судом неодноразово відкладався розгляд справи та суд сприяв тому, щоб представник відповідач мав можливість як прийняти участь у розгляді справи, так і надати будь-які докази в обґрунтування своєї позиції, проте впродовж цього часу відповідачем не подано нового відзиву або заяви про намір подати суду відзив, а також будь-яких заяв щодо суті спору, подаються лише заяви про відкладення розгляду справи. Також судове засідання може проводитись в режимі відео конференції, разом з тим сторона відповідача не користується таким правом. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За таких обставин суд вважає, що у задоволенні заяви представника відповідача в черговому відкладенні розгляду справи слід відмовити та розглянути справу за відсутності представника відповідача за наявними матеріалами справи. У раніше поданих відзивах сторона відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість (а.с.21 - 24, 105 - 111, 171 - 180). Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд вважає, що судовий розгляд справи можливо здійснити на підставі наявних у справі матеріалів. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Проаналізувавши викладені в позовній заяві обґрунтування позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши також правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов наступного висновку. Судом встановили, що 07 квітня 2016 року між Миколаївським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та [PERSON] укладено кредитний договір № 485, згідно з яким останньому наданий пільговий довготерміновий кредит на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 427275,00 грн. на будівництво однокімнатної квартири [NUMBER] багатоквартирного будинку загальною площею 38,9 кв. м, із кінцевим терміном повернення до 31.12.2039 року. Згідно з пунктом 1.3 договору плата за користування кредитом встановлюється у розмірі 3,0 % річних суми зобов`язань за кредитом. Відповідно до пункту 30 Положення позичальник, який має дитину (дітей), звільняється від сплати відсотків за користування кредитом. У пункті 1.5 кредитного договору визначено, що розмір щоквартального платежу з погашення кредиту визначається шляхом ділення суми кредиту на кількість кварталів терміну погашення цього кредиту з урахуванням пільг, передбачених пунктами 39 та 31 Положення (в разі їх наявності у позичальника), а саме: у разі наявності однієї дитини позичальник звільняється від сплати відсотків за користування кредитом. Пунктом 1.6 кредитного договору передбачено, що, починаючи з першого місяця, наступного за місяцем, в якому надійшли кошти кредиту на рахунок позичальника, щоквартально, не пізніше терміну сплати щоквартального платежу з погашення кредиту, позичальник зобов`язується сплачувати на рахунок кредитора плату за супровід договору у розмірі 504,25 грн за квартал, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на момент укладення договору 1378,00 грн. за встановленою формулою. Відповідно до пункту 1.7 договору в разі зміни мінімальної заробітної плати, зазначеної у пункті 1.6 цього договору, позичальник зобов`язується сплачувати плату за супровід цього договору, виходячи з розрахунку 13,8 % від розміру місячної мінімальної заробітної плати, яка діє на момент оплати послуг. Пунктом 1.8 договору визначено, що розрахунок плати за супровід цього договору за перший квартал користування кредитом здійснюється з урахуванням кількості повних місяців користування кредитом позичальником у цьому кварталі. Крім того, 10.02.2017 року сторони уклали додатковий договір до кредитного договору від 07.04.2016 року № 485, яким змінили редакцію пунктів 1.6 і 1.7 кредитного договору. Згідно з пунктом 1.6 у новій редакції, починаючи з першого місяця, наступного за місяцем, в якому надійшли кошти кредиту на рахунок позичальника, щоквартально, не пізніше терміну сплати щоквартального платежу з погашення кредиту, позичальник зобов`язується сплачувати на рахунок кредитора плату за супровід договору у розмірі 768,00 грн. за квартал, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на момент укладення договору 1600,00 грн. за встановленою формулою. Відповідно до пункту 1.7 договору у разі зміни мінімальної заробітної плати, зазначеної у пункті 1.6 цього договору, позичальник зобов`язується сплачувати плату за супровід цього договору, виходячи з розрахунку 16,0 % від розміру місячної мінімальної заробітної плати, яка діє на момент оплати послуг. У постанові Верховний суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.01.2021 року дійшов наступного висновку. «Тлумачення частини другої статті 215 ЦК України свідчить, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». За змістом положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на час укладення кредитних договорів, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилався на те, що пункти 1.6, 1.7 та 1.8 кредитного договору є нікчемними відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі, тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову у повному обсязі, послався на те, що Миколаївське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» є спеціалізованою установою, уповноваженою на це спеціальними нормативно-правовими актами, та не надає споживчі кредити в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» та статті 1054 ЦК України, а термін «кредит» у договорі, окремі положення якого оспорює позивач, вживається у спеціальному значенні, визначеному в Положенні про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 29 травня 2001 року № 584. Водночас, суди не звернули увагу на те, що згідно зі свідоцтвом від 28 грудня 2006 року № 6581 відповідач є фінансовою установою, набув цей статус згідно з Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відповідно до частини четвертої статті 12 якої зобов`язаний дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів. Згідно з пунктом 8.4 укладеного між сторонами кредитного договору відповідач ознайомив позивача з інформацією, яка йому має бути надана відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та частин другої-четвертої статті 12 Закону України Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що умовами кредитного договору, укладеного між сторонами 07 квітня 2016 року, зокрема у пунктах 1.6, 1.7, 1.8 передбачена плата за послуги, що супроводжують кредит, тому пункти договору, які передбачають її сплату, є нікчемними у розумінні статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Також судом встановлено, що на виконання вимог вищезазначених нікчемних пунктів договору позивачем відповідачу було сплачені кошти на загальну суму 15427,16 грн. (а.с.12 - 14, 224 - 226), які мають бути повернуті. Таким чином позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved