Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним пункту договору, стягнення коштів. Свої вимоги мотивує тим, що 19 листопада 2012 року між нею та відповідачем було укладено угоду про надання правової допомоги. Відповідно до умов цієї Угоди [PERSON] зобов'язався захищати її права та законні інтереси в суді 1-ї інстанції під час розгляду позову до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та звільненні земельної ділянки, відновлення стану земельної ділянки, відшкодування шкоди та захищати її права та законні інтереси по кримінальному провадженню щодо [PERSON] за ст. 197-1 КПК України, а [PERSON] мала сплатити адвокату гонорар, визначений у розмірі 3 000 дол. США. Крім того, було визначено, що якщо для надання правової допомоги необхідно здійснювати виїзд за межі м. Києва, клієнт має сплатити кошти для відрядження Адвоката у місце надання правової допомоги, дана сума була обумовлена у розмірі 200 грн. Вказала, що під час укладення та підписання даної Угоди між ними було досягнуто домовленостей, згідно яких усі свої процесуальні дії в ході супроводження цивільної справи та кримінального провадження відповідач попередньо та завчасно погоджує з нею через засоби дистанційного зв'язку та представляє її інтереси разом з її мамою - [PERSON] У позовній заяві позивачка зазначила, що 20 листопада 2012 року нею було видано відповідачу довіреність на представництво її інтересів у суді, цього ж дня вона особисто подала заяву про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, яка була зареєстрована до ЄРДР, за виїзд [PERSON] отримав 200 грн., згідно п. 6 Угоди. Крім того вказала, що [PERSON] порушив умови Угоди, оскільки в ході надання їй правової допомоги відповідач порушив Правила адвокатської етики, йому бракувало компетентності в професійних обов'язках, він співпрацював з опонентами, йому бракувало знання чинного земельного законодавства, практики його застосування, відповідач вводив її в оману щодо своєї професійної діяльності, не інформував її про хід виконаних робіт, а також тактику провадження справи, а тому вона направила останньому лист про розірвання угоди та просила повернути суму сплаченого гонорару. У відповідь відповідач зазначив, що послуги згідно угоди про надання правової допомоги від 19.11.2012 року ним виконано у повному обсязі. Посилаючись на те, що відповідач свідомо ввів її в оману щодо його діяльності, а тому вважає, що розмір гонорару є занадто завищеним, не обґрунтованим та нерозумним, беручи до уваги те, що жодне із проваджень, які є предметом Угоди про надання правової допомоги не було доведене відповідачем до кінця, не вжито ним достатніх заходів щодо прискорення досудового розслідування, в рамках Угоди виконано ним роботи, обсяг яких є несумірним з розміром гонорару, безпідставно додатково отримав у матері кошти начебто на відрядження у розмірі 1200 грн., [PERSON] просила визнати недійсним п. 5 Угоди про надання правової допомоги, укладеної між нею та [PERSON], стягнути з відповідача на її користь надмірно сплачені кошти у розмірі 56 318 грн. та 1 200 грн., стягнути судові витрати. У судовому засіданні позивачка та її представники позов підтримали, з тих же підстав просили його задовольнити. Позивачка пояснила, що залучаючи професійного адвоката до участі у розгляді цивільної справи та кримінального провадження, вона розраховувала на позитивне вирішення для себе питань, які були предметом їх розгляду. Однак, при виконанні умов угоди відповідачем не були виконані його обов'язки, останній несвоєчасно інформував її про хід виконання її доручень та обрану ним тактику ведення справ, не надав повний звіт про виконання ним роботи після розірвання з ним Угоди, ігнорував її окремі доручення, з'ясовував питання що не стосувалися спору. Крім того, як на підставу своїх вимог, між іншим позивачка посилалася на ст. 233 ЦК України та зазначила, що відповідач ввів її в оману щодо свого професіоналізму, гонорар дуже завищений. Також, відповідачем обманним шляхом, з посиланням на Угоду, від матері [PERSON] було отримано додатково ще 1400 грн. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі та просив відмовити у його задоволенні. Пояснив, що дійсно 19.11.2012 року між ним та позивачкою було укладено Угоду про надання правової допомоги, з моменту підписання якої між ними виникли взаємні зобов'язання. Зокрема, у нього виникло зобов'язання здійснити адвокатську діяльність на виконання Угоди, а у позивачки виплатити суму гонорару. Зазначив, що при визначенні розміру гонорару ним було взято до уваги складність справ, його кваліфікація і досвід, фінансовий стан клієнта, як це передбачено законодавством, [PERSON] при підписанні Угоди була згодна на розмір гонорару, який нею і було оплачено. Вказав, що пункт 5 Угоди не є нікчемним у розумінні ст.. 215 ЦК України, оскільки жодний правовий акт не містить заборони визначати суму гонорару в договорі. Крім того, пояснив, що ним надавалася повноцінна комплексна правова допомога (а.с. 83-89). Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. У відповідності до ч. 3 ст. 27 Закону до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Судом встановлено, що 19 листопада 2012 року між позивачем та відповідачем було укладено Угоду про надання правової допомоги (а.с. 10-12). Відповідно до п. 1 даної угоди, Адвокат приймає на себе зобов'язався захищати права та законні інтереси [PERSON] в суді 1-ї інстанції під час розгляду позову до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та звільненні земельної ділянки, відновлення стану земельної ділянки, відшкодування шкоди, а також захищати її права та законні інтереси по кримінальному провадженню щодо [PERSON] за ст. 197-1 КПК України, а [PERSON] мала сплатити адвокату гонорар, визначений у розмірі 3 000 дол. США (п. 5 Угоди). У відповідності до ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Позивачем на виконання умов угоди було сплачено суму гонорару наступними частинами та у наступні строки - 19.11.2012 року - 5030 грн., 20.11.2012 року - 3000 грн., 07.12.2012 року - 8050 грн., 23.01.2013 року - 8000 грн.., а всього сплачено 24080 грн. (а.с. 12 зворот). У судовому засіданні відповідач пояснював, що при визначенні розміру гонорару ним було взято до уваги складність справ, його кваліфікація і досвід, фінансовий стан клієнта, як це передбачено законодавством, [PERSON] при підписанні Угоди була згодна на розмір гонорару, який нею і було оплачено. Пунктом 6 Угоди визначено, що у випадку, якщо для надання правової допомоги необхідно здійснювати виїзд за межі м. Києва, клієнт має сплатити кошти для відрядження Адвоката у місце надання правової допомоги не пізніше трьох діб до такого відрядження. У судовому засіданні представник позивача зазначила, що сума згідно цього пункту Угоди була обумовлена у розмірі 200 грн. Крім того, сама позивачка пояснювала, що під час укладення та підписання даної Угоди між ними було досягнуто домовленостей, згідно яких усі свої процесуальні дії в ході супроводження цивільної справи та кримінального провадження відповідач попередньо та завчасно погоджує з нею через засоби дистанційного зв'язку та представляє її інтереси разом з її мамою - [PERSON] 20 листопада 2012 року позивачем на ім'я відповідача було видано довіреність на представлення її інтересів в усіх судах, передбачених законодавством України, з усіма процесуальними правами та обов'язками, які надано законом, в органах державної виконавчої служби та в інших органах (а.с. 13). Як на підставу своїх вимог позивач посилається на те, що [PERSON] порушив умови Угоди, оскільки в ході надання їй правової допомоги порушив Правила адвокатської етики, йому бракувало компетентності в професійних обов'язках, він співпрацював з опонентами, йому бракувало знання чинного земельного законодавства, практики його застосування, відповідач вводив її в оману щодо своєї професійної діяльності, не інформував її про хід виконаних робіт, а також тактику провадження справи, вважає, що розмір гонорару є занадто завищеним, не обґрунтованим та нерозумним, беручи до уваги те, що жодне із проваджень, які є предметом Угоди про надання правової допомоги не було доведене відповідачем до кінця, не вжито ним достатніх заходів щодо прискорення досудового розслідування, в рамках Угоди виконано ним роботи, обсяг яких є несумірним з розміром гонорару, безпідставно додатково отримав у матері кошти начебто на відрядження у розмірі 1 200 грн. Зважаючи на зазначене, позивачем 19 лютого 2013 року було направлено на адресу відповідача лист про розірвання угоди та просила повернути суму сплаченого гонорару. У відповідь відповідач зазначив, що послуги згідно угоди про надання правової допомоги від 19.11.2012 року ним виконано у повному обсязі (а.с. 36). Згідно зі ст. ст. 525-526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Статтею 903 ЦК України передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 905 ЦК України, строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. З досліджених судом документів та пояснень сторін вбачається, що ні угодою про надання правової допомоги від 19.11.2012 року, ні усною домовленістю сторін не визначено чітко об'єму роботи, який повиннен був виконати відповідач під час представлення інтересів позивачки, чітко не визначено строки та якість виконання зобовязання. Відповідно до документів, доданих до матеріалів справи та оглянутих у судовому засіданні, відповідачем був належним чином виконаний певний обсяг робіт, виконання яких було обов'язковим для представлення інтересів позивачки в суді 1-ї інстанції під час розгляду позову до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та звільненні земельної ділянки, відновлення стану земельної ділянки, відшкодування шкоди, а також для захисту її прав та законних інтересів по кримінальному провадженню щодо [PERSON] за ст. 197-1 КПК України, а саме: - відповідачем надавалася допомога протягом 80 годин, зокрема, 20.11.2012 року здійснювалося супроводження прийняття заяви про вчинення злочину і пояснення від [PERSON] у Києво-Святошинському РВВС, 21.11.2012 року - отримання у Києво-Святошинському РВВС довідки про прийняття і реєстрацію заяви, що не заперечувалося позивачкою (а.с. 107); - складання адвокатських запитів та подача їх до Управління Держкомзему у Києво-Святошинському районі ( а.с. 108-109), складання інших запитів та клопотань (а.с. 118-119, 126-127, 137-141, 143-147); - складання та подача до Києво-Святошинського районного суду заяв на ознайомлення з матеріалами справи та саме ознайомлення із застосуванням фотографування (а.с. 110, 124); - участь у судових засіданнях та участь у кримінальному провадженні ( а.с. 111-114, 121-122, 148-149); - консультування позивача, повідомлення її про хід надання правової допомоги; - виїзди на земельну ділянку позивачки. Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вбачається з матеріалів справи, угода про надання правової допомоги між сторонами підписана у належній формі, вона містить всі суттєві умови, передбачені законом для договорів, які мають істотне значення, позивач з вказаними умовами була ознайомлена, погодилася з ними, в момент укладання угоди, заперечень (письмових чи усних) позивачем не заявлялося та, як наслідок, укладено угоду про надання правової допомоги в чинній редакції. Наведене свідчить, що позивач на час укладення спірного договору була цілком обізнана про природу цього правочину, про права та обов'язки сторін. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. За наявності будь-яких заперечень, щодо окремих умов договору, позивач має право внести свої пропозиції, заперечення або повністю відмовитись від підписання Угоди на запропонованих умовах. На момент укладення Угоди у [PERSON] заперечень, щодо умов договору не виникло, про що свідчить підписання нею Угоди. Крім того, як на підставу своїх вимог, між іншим позивачка посилалася на ст. 233 ЦК України та зазначила, що відповідач ввів її в оману щодо свого професіоналізму, гонорар дуже завищений. Також, відповідачем обманним шляхом, з посиланням на Угоду, від матері [PERSON] було отримано додатково ще 1400 грн. Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи, що жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України, які б об'єктивно свідчили про наявність підстав визнання п. 5 Угоди недійсним, стороною позивача суду не надано, у задоволенні цієї частини вимог слід відмовити. Суд також встановив, що позивач не довів, що його було введено в оману відповідачем, щодо істотних умов договору та його діяльності. Оскільки заявлені позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача надмірно сплачені кошти є похідними від вимог про визнання пункту договору недійсним, у задоволенні яких відмовлено, відповідно, відсутні підстави і для задоволення даних вимог. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позов задовленню не підлягає, оскільки не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed