Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

у липні 2015 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] захист особистого немайнового права, спростування недостовірної інформації. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала про те, що під час слухання справи за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Містечківської сільської ради Брусилівського району Житомирської області про встановлення факту прийняття спадщини з моменту її відкриття, визнання права власності в порядку спадкування, визнання рішень органу місцевого самоврядування незаконними та зобов'язання вчинити дії в Брусилівському районному суді стався неприпустимий факт перешкоджання їй у здійсненні прав на справедливий суд, оскільки [PERSON] у своєму виступі у грубій формі виклав неправдиву, недостовірну, перекручену інформацію, яка принижує її честь та гідність як громадянина. Вказував на те, що я ввожу суд в оману, використовую підроблене посвідчення інвалід ІІ групи, ніколи не була онкохворою, а всі подані неї документи від МСЕК є сфальсифікованими. Посилаючись на викладене, [PERSON] просила визнати інформацію, розповсюджену/озвучену [PERSON] такою, що принижує її честь і гідність, завдає їй моральних страждань та моральної шкоди, а саме: інформацію про те, що вона протиправно/незаконно використовує посвідчення інваліда ІІ групи, онкологічне захворювання - це її симуляція, оскільки не була/ не є онкохворою особою, всі подані нею документи від онкологічної МСЕК сфальсифіковані; зобов'язати [PERSON] спростувати розповсюджену/озвучену ним інформацію в судовому засіданні шляхом надання пояснень, викладених у письмовій формі, надіславши листи: на її домашню адресу, в якому зазначити про вибачення та про визнання розповсюджених ним відомостей такими, що не відповідають дійсності, є безпідставними та носять негативний характер; на адресу Брусилівського районного суду для приєднання до матеріалів справи, в якому зазначити про вибачення перед нею та про визнання розповсюджених ним відомостей такими, що не відповідають дійсності, є безпідставними та носять негативний характер; стягнути з [PERSON] у відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн., а також вирішити питання судових витрат у справі. Не погоджуючись з даним позовом, відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просив суд визнати інформацію та дані, розповсюджені [PERSON], недостовірними, такими, що не відповідають дійсності та порушують права, свободи й ганьблять його честь, гідність, ділову репутацію як адвоката та представника [PERSON]; визнати вказані висловлювання наклепом і зобов'язати [PERSON] спростувати їх таким же чином, яким вони були розповсюджені, та принести йому вибачення; стягнути на його користь у відшкодування моральної школи 10 000,00 грн. Свої вимоги [PERSON] мотивував тим, що з боку [PERSON] мають місце постійні наклепи, тиск та залякування його як представника, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, і це при тому, що розгляд справи Брусилівським районним судом ще не звершений (а.с. 22-27). В судовому засідання позивач [PERSON] та її представник підтримали обґрунтування та доводи первісної позовної заяви, просили суд задовольнити її в повному обсязі, виходячи з обставин, викладених в ній. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити за його безпідставністю та необґрунтованістю. Відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним - [PERSON] проти задоволення позову [PERSON] заперечив, просив суд задовольнити в повному обсязі зустрічний позов. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є інвалідом ІІ групи (а.с. 6). За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст. ст. 1, 3-4, 10-11, 303 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Свобода вираження свого погляду є «правом людини», визнаним у світі. Статтею 10 вищевказаної Конвенції, передбачено право кожного на свободу вираження своїх поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від державних кордонів. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28 Конституції України). Відповідно до ч.5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь - якими засобами не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Положеннями ч. 1 ст. 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду із позовом про захист її гідності та честі. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Як роз'яснено у п. п. 15,18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і всебічно здійснювати своє особисте немайнове право. У справі зазначеної категорії, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно ст. 277 ЦК України та п.15 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Стаття 34 Конституції України та ст. 10 Європейської конвенції «Про захист прав людини і основних свобод» гарантують право особи висловлювати судження, оцінки та думки. За положеннями ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Під поширенням інформації слід розуміти, в тому числі, доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб. Негативною слід вважати інформацію, в який стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення інших дій (порушення принципів моралі, загальних правил співжиття тощо), яка, на думку позивача порушує його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації (п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Разом з тим, якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Відповідно до абзацу 3, п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист честі, гідності, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 - інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах, може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі. Згідно положення абзацу 4 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист честі, гідності, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Як встановлено в ході розгляду справи, Брусилівським районним судом провадиться розгляд справи за позовом за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Містечківської сільської ради Брусилівського району Житомирської області про встановлення факту прийняття спадщини з моменту її відкриття, визнання права власності в порядку спадкування, визнання рішень органу місцевого самоврядування незаконними та зобов'язання вчинити дії. Звернувшись до суду, [PERSON] вказала на те, що в ході розгляду вказаної цивільної справи відповідачем [PERSON] було вказано на те, що вона використовує підроблене посвідчення інваліда ІІ групи, ніколи не була онкохворою, а всі подані неї документи від МСЕК є сфальсифікованими. На її думку, вказані вислови є образливими, не відповідають дійсності (є недостовірними) та принижують її честь та гідність. Разом з тим, доказів в розумінні ст. ст. 57-59 ЦПК України з даного приводу в розпорядження суду [PERSON] не надала. До того ж, в ході розгляду справи, [PERSON] не довела перед судом в установленому законодавством порядку того, що вказана інформація, не стосувалася предмету спору. Звертаючись із позовом до відповідача [PERSON], засобом захисту порушеного особистого немайнового права [PERSON] обрано шлях визнання образливих та принизливих висловлювань на її адресу, такими, що принижують її честь і гідність. Дійсно, вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачу. Втім, доводи [PERSON] не знайшли свого підтвердження в рамках даної справи, а тому не підлягають, на думку суду, задоволенню. До того ж, при зверненні до суду, [PERSON] вказала на наявність моральної шкоди, завданої їй [PERSON] при висловлюванні своїх тверджень. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, необхідно враховувати роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами і доповненнями). Абзацом 4 п.11 Постанови пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Право на компенсацію моральної шкоди - це можливість людини, якій заподіяно таку шкоду внаслідок порушення її загальносоціальних (природних) прав чи свобод, вимагати від порушника його обов'язку вчинити певні дії, спрямовані на усунення або ж послаблення в неї негативних психічних станів та процесів, викликаних (внаслідок цього порушення) приниженням оцінки її гідності; а також її можливості звернутися, в разі потреби, до компетентних національних чи міжнародних органів по примусове забезпечення виконання зазначеного обов'язку. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року визначає, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. До того ж, при визначенні розміру моральної шкоди слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності, а визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою. Щодо заподіяння діями відповідача [PERSON] будь-якої моральної шкоди позивачу, то в ході судового розгляду позивачем [PERSON] не було надано суду жодного доказу у підтвердження цих своїх позовних вимог, а тому у задоволенні даної позовної вимоги також слід відмовити. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх об'єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити за безпідставністю позовних вимог, оскільки останньою не представлено, а судом не здобуто жодних переконливих доказів у їх підтвердження. З цієї ж точки зору не підлягає й задоволенню й зустрічний позов [PERSON], оскільки останній не доведений перед судом з точки зору положень ст. ст. 57-59 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed