Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-27 00:00:00

У липні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Липкижитлосервіс» про повернення безпідставно набутих коштів за житлово-комунальні послуги. У подальшому, у вересні 2017 року [PERSON] (далі - позивач) подав до суду змінену позовну заяву до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Липкижитлосервіс» (далі - відповідач 1), Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» (далі - відповідач 2), що була прийнята судом до розгляду (а.с. 38). Позовні вимоги обгрунтовані тим, що йому як споживачу житлово-комунальних послуг протягом періоду з 01.12.2006 року по 30.06.2014 року завдано майнової шкоди, яка становить різницю між фактично сплаченими ним на користь відповідача 1 коштами у розмірі 4 897,72 грн. та коштами, що відповідали останнім чинним тарифам, встановленими розпорядженнями КМДА № 748 від 19.05.2000 р. «Про встановлення розмірів тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій в м. Києві» і № 1907 від 14.10.2003 р., яким внесені зміни і доповнення від 20.06.2002 № 1245 «Про встановлення тарифів на виробництво теплової енергії та житлово-комунальні послуги для населення». Оскільки сплаті за останніми чинними у м. Києві тарифами підлягало 2 762,11 грн., то розмір майнової шкоди дорівнює 2 135,61 грн. який підлягає стягненню з відповідачів. З метою відновлення своїх законних прав та інтересів позивач звернувся до відповідача 1, якому сплачував кошти з вимогою проведення перерахунків за ці послуги на підставі останніх чинних тарифів, тобто тих, які були встановлені до 01.12.2006 року. Разом з тим, листом від 11.03.2015 року відповідач 1 повідомив про відсутність законних підстав для проведення перерахунку за житлово-комунальні послуги. Тому позивач просив суд зобов'язати відповідачів повернути йому зайво сплачені кошти за житлово-комунальні послуги в розмірі перерахованих на підставі квитанцій за період з 01.12.2006 року по 30.06.2014 року включно у розмірі 2 135,61 грн. Ухвалою суду від 05.07.2017 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд на 12.09.2017 року ( а.с. 12). 26.09.2017 року до суду від представника відповідача КП «Липкижитлосервіс» Крохмального О.В. надійшли заперечення, відповідно до яких відповідач заперечив щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що відповідач надав позивачу у період часу з 01.12.2006 року по 30.06.2014 року житлово-комунальні послуги за ціною (тарифом) встановленій на час надання послуг, а позивач споживав вказані житлово-комунальні послуги по ціні (тарифу) встановленій на час споживання послуг. Факт узгодження сторонами виду спожитих житлово-комунальних послуг та їх вартості на час споживання послуг підтверджується письмовими доказами, наданими позивачем, а саме рахунками по сплаті житлово-комунальних послуг. Відсутність відмови позивача від споживання послуг за ціною, встановленою на час споживання послуг позивачем свідчить про узгодження сторонами ціни відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України. Крім того, послався на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18.08.2016 року, яким відмовлено у задоволенні позову позивача до КП УЖГ «Липкижитлосервіс», ПАТ «Київенерго», КП «Головний інформаційно-обчислювальний центр» про зобов'язання здійснити перерахунки за житлово-комунальні послуги. Також представник відповідача просив застосувати строки позовної давності, посилаючись на те, що, позивач вважає, що йому завдано майнову шкоду у період з 01.12.2006 по 30.06.2014, яка становить різницю між фактично сплаченими на користь відповідача коштами та коштами, що відповідали останнім тарифам, що встановленні розпорядженнями КМДА, проте, про дані обставини позивачу було відомо не з газети «Хрещатик» від 22.04.2016 року, в якій вказані відомості про скасування тарифів згідно із судовими рішеннями у справах № 2а-118/11 від 21.03.2014 та № 761/8760/14-а від 30.09.2014. Про дані факти позивачу було відомо раніше, оскільки останній є позивачем у вказаних справах відповідно. Тому, просив відмовити у задоволенні позові в повному обсязі. 02.02.2018 року на адресу суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої зазначив, що споживання чи не споживання ним вказаних житлово-комунальних послуг протягом спірного періоду, їхня кількість та якість не є предметом розгляду справи. При цьому послався на те, що між ним та відповідачем 1 ніякого договору ніколи не укладалось та рахунки не є договором з відповідачем 1, оскільки в них відсутні істотні умови договору, передбачені ст. 26 Закону України № 1875-ІУ «Про житлово- комунальні послуги». Щодо застосування строків позовної давності зазначив, що у серпні 2010 року він дізнався про порушення своїх немайнових прав, у зв'язку з чим розглядалась справа у суді та ці немайнові правовідносини не є предметом розгляду справи з майновою вимогою про повернення безпідставно стягнутих коштів. Крім того, про порушення своїх прав та інтересів відповідачем 2 позивач дізнався не в 2010 році, а з заяви про видачу судового наказу, що отримана в лютому 2017 року на суму боргу у розмірі 6 129,2 2грн. станом на 01.01.2017 року, до складової якого входить і борг, зазначений у довідці відповідача 1. Також зазначив, що строк позовної давності щодо вимог до відповідача 1 заново розпочався, оскільки до цього неодноразово переривався поданням адміністративних позовів до одного з боржників КМДА, судові рішення в яких набрали законної сили відповідно 10.07.2014 року та 15.01.2015 року, а відтак строки позовної давності не пропущені, оскільки вони переривались і розпочинались заново (а.с. 99-100). Ухвалою суду від 5.07.2017 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд справи на 12 вересня 2017 року (а.с. 12). Ухвалою суду від 26.03.2018, занесеною до протоколу судового засідання вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного (позовного) провадження, про що повідомлено сторін (а.с. 104). Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони грунтуються відповідно до нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18.08.2016 року у справі № 757/31443/15-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26.04.2017 року, встановлено, що позивач [PERSON] проживає в квартирі [ADDRESS] (особовий рахунок [NUMBER]) та оплачує послуги з утримання будинків та прибудинкових територій та централізованого опалення. Балансоутримувачем будинку [ADDRESS], де проживає позивач [PERSON], до 20.09.2013 р. було КП УЖГ «Липкижитлосервіс», а після перезакріплення майна, що перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Києві - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського район м. Києва». При цьому надання послуг продовжує здійснювати КП УЖГ «Липкижитлосервіс». За період з 01.12.2006 року по 30.06.2015 року позивач сплачував послуги з утримання будинку і прибудинкової території згідно з розпорядженням КМДА № 748 від 19.05.2000 року «Про встановлення розмірів тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій в м. Києві», зареєстрованого у Київському міському управлінні юстиції за № 54/246 від 19.05.2000 року та послуги централізованого опалення згідно з розпорядженням КМДА № 1245 від 20.06.2002 року «Про встановлення тарифів на виробництво теплової енергії та житлово-комунальні послуги для населення», зареєстрованого у Київському міському управлінні юстиції за № 46/429 від 27.06.2002 року в редакції розпорядження КМДА № 1907 від 14.10.2003 року. КП «Керуюча компанія» відповідає за надання житлово-комунальних послуг позивачу лише з травня 2015 року, а з цієї дати послуги надавались за тарифами, визначеними Розпорядженням КМДА від 30.04.2015 року № 442 (а.с. 69-78). Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, обставини, встановлені вказаними рішеннями судів не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції закону, чинній протягом спірного періоду з 01.12.2006 по 30.06.2014) балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом; виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; виробник - суб'єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції закону, чинній протягом спірного періоду з 01.12.2006 по 30.06.2014) договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. У разі якщо балансоутримувач не є виконавцем, він укладає договори на надання житлово-комунальних послуг з іншим виконавцем. Крім того, вказаним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18.08.2016 року встановлено, що між позивачем [PERSON] та КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» відсутні договірні відносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 16 ЦК України визначено можливі способи захисту цивільних прав та інтересів. Поряд з тим, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Виходячи з викладеного, обраний позивачем спосіб захисту має відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням, що забезпечить ефективний захист порушеного права. У заявлений позивачем період з 01.12.2006 року по 30.06.2014 року позивач споживав послуги з утримання будинку та прибудинкової території, централізованого опалення та здійснював їх оплату згідно діючих тарифів, затверджених розпорядженнями Київської міської державної адміністрації. Разом з тим, постановами Шевченківського районного суду м. Києва від 21.03.2014, яка набрала законної сили 10.07.2014 року, та від 30.09.2014 року, яка набрала законної сили 15.01.2015 року, і є чинними, розпорядження КМДА, якими затверджено тарифи, на підставі яких позивачу здійснювались нарахування оплати за спожиті послуги, скасовано. На даний час, тарифи за спожиті позивачем житлово-комунальні послуги у спірному періоді з 01.12.2006 року по 30.06.2014 року включно регламентовано розпорядженням КМДА № 748 від 19.05.2000 «Про встановлення розмірів тарифів на послуги з утримання будинків і прибудинкових територій у м. Києві», розпорядженням КМДА № 1907 від 14.10.2003, яким внесені зміни до розпорядження КМДА № 1245 від 20.06.2002 «Про встановлення тарифів на виробництво теплової енергії та житлово-комунальні послуги для населення» та розпорядженням КМДА № 1907 від 14.10.2003, яким внесені зміни до розпорядження КМДА № 1245 від 20.06.2002 «Про встановлення тарифів на виробництво теплової енергії та житлово-комунальні послуги для населення». За таких обставин, твердження позивача про наявність порушення його права як споживача послуг, внаслідок визначення відповідачем ціни послуг неналежним чином, є необгрунтованим, оскільки ціна продукції на момент споживання послуг та їх оплати була визначена за чинними тарифами, які були скасовані за межами заявленого позивачем спірного періоду після набрання вищезазначеними судовими рішенням законної сили відповідно з 07 липня 2014 року та з 15 січня 2015 року. Таким чином, підстави стверджувати про визначення ціни послуг неналежним чином та наявність заявленого позивачем порушення його прав позивача як споживача послуг відсутні, а відтак і відсутні підстави для застосування обраного позивачем способу захисту шляхом повернення безпідставно набутих коштів за житлово-комунальні послуги. Крім того, оскільки КП УЖГ «Липкижитлосервіс» надавало послуги позивачу згідно з діючими у спірний період тарифами, а КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва» є балансоутримувачем будинку, де проживає позивач, лише з травня 2015 року, що встановлено рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18.08.2016 року, відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача щодо повернення грошових коштів. Разом з тим, у запереченнях на позовну заяву, представник відповідача 1, вважаючи пропущеними строки позивачем на звернення до суду за захистом свого порушеного права, просив застосувати строки спеціальної позовної давності, як на підставу для відмови у позові. Відповідно до положень ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому, суд відмовляє в задоволенні клопотання представника відповідача 1 про застосування строку позовної давності, оскільки судом відмовляється у задоволенні позову по суті. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позивачем [PERSON] не доведено, що відповідачами порушено його законні права та інтереси, у зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed