Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

У липні 2015 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила усунути їй перешкоди у користуванні власним житлом шляхом зняття з реєстрації [PERSON], [INFO] в квартирі [ADDRESS]; зобовязати Красногвардійський районний відділ у м.Дніпропетровську Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зняти з реєстраційного обліку [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позову позивач вказала на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 20.07.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідач [PERSON] зареєстрована в зазначеній квартирі чим порушує її права, у звязку з чим, позивач змушена звернутись до суду із зазначеною позовною заявою. В судовому засіданні представники позивача, кожен окремо, підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просили позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві та не заперечували проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про день і час слухання справи була повідомлена засобами масової інформації, причини неявки суду не повідомила.Зі згоди представників позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Представник третьої особи - Красногвардійського районного відділу у м.Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області у судове засідання не зявився, надавши на адресу суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності. Вислухавши представників позивача, свідків, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у звязку з наступним. Встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 20.07.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №1293 (арк.с.6-7). Відповідно до ч.1\~ст.321 ЦК України,\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1\~ст.317 ЦК України,\~власникові належать право володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно до ч.1\~ ст.319 ЦК України,\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно\~ст.386 ЦК України,\~держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ч.1\~ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з відповіді адресно-довідкового сектору ВГІРФО ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою:\~м.Дніпропетровськ, пров.Енергетичний[ADDRESS] (арк.с.14). Обставини не проживання відповідача у спірній квартирі також підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON], допитані в судовому засіданні. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, даних про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання обєктивно підтверджуються зібраними у справі доказами. Отже, позивач, відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, довела за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст.57-59 ЦПК України, зазначені нею обставини того, що в квартирі [ADDRESS], відповідач не проживає, а лише зареєстрована в ній. Питання про належність та допустимість доказів по справі, вирішується тільки на підставі застосування норм матеріального права та з урахуванням поданих сторонами доказів у справі. Відповідно до ч.2 п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність прописки само по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням. Таким чином, зібрані у справі докази та наявна їх оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved