Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-18 00:00:00

У квітні 2019 р. позивач [PERSON] звернувся з позовом до суду до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, вказавши, що з 07.10.2006 року перебував у шлюбi з [PERSON] . 04.11.2009 року шлюб мiж ними було розірвано. Пiсля розiрвання шлюбу сторони проживали однiєю сім`єю як чоловік та дружина, мали спільний бюджет, вели спiльне господарство. Вiд шлюбу та спiльного проживання в них народилися доньки - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Фактично шлюбнi вiдносини мiж сторонами припинені в жовтні 2017 року. В перiод фактичних шлюбних вiдносин, якi розпочалися мiж ними пiсля розiрвання шлюбу, за спiльнi кошти сторонами був придбаний спiрний житловий будинок та була проведена капiтальна реконструкція спiрного житлового будинку [ADDRESS] номером [ADDRESS] . Приблизна сума реконструкції спiрного житлового будинку в той перiод склала 27 тисяч гривень (будматерiали) та 17 тисяч вартiсть виконаних робiт. Право власностi на спірний житловий будинок було зареєстровано за вiдповiдачем 18.10.2017 року. 18.06.2018 року вiдповiдач зареєструвала право власностi на присадибну земельну дiлянку пiд номером [ADDRESS] , площею 0,2416 га, кадастровий номер [NUMBER] . Після припинення шлюбних відносин взаємної згоди щодо поділу спільного майна сторони не дійшли, а тому позивач просить суд визнати: житловий будинок [ADDRESS] номером [ADDRESS] загальною площею 54 кв.м., житлова площа 48 кв.м. та складові частини об`єкта нерухомого майна: криниця, сарай, погрiб, - об`єктом спільної сумісної власності подружжя; визнати земельну дiлянку для будiвництва i обслуговування житлового будинку, господарських будiвель i споруд (присадибна ділянка), площею 0,2416 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] - об`єктом спiльної сумiсної власностi подружжя; визнати за [PERSON] , [INFO] право власностi на Ѕ частину житлового будинку, [ADDRESS] номером [ADDRESS] загальною площею 54 кв.м., житлова площа 48 кв.м. та складові частини об`єкта нерухомого майна: криниця, сарай, погрiб; визнати за [PERSON] , [INFO] право власностi на 1/2 частину земельної дiлянки для будiвництва i обслуговування житлового будинку, господарських будiвель i споруд (присадибна дiлянка), площею 0,2416 га, розташованої за адресою, пiд номером [ADDRESS] ; припинити право власностi на Ѕ частину житлового будинку, пiд номером [ADDRESS] загальною площею 54 кв.м., житлова площа 48 кв.м. та складові частини об`єкта нерухомого майна: криниця, сарай, погрiб за [PERSON] ; припинити право власностi на Ѕ частину земельної ділянки для будiвництва i обслуговування житлового будинку, господарських будiвель i споруд (присадибна дiлянка), площею 0,2416 га, розташованої за адресою, пiд номером [ADDRESS] за [PERSON] . Позивач у судовому засіданні позов підтримав повністю та просив суд задовольнити його. Відповідач та представник відповідача - адвокат Харченко О.В. у судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити у його задоволенні, оскільки позовні вимоги є безпідставними так як спірне майно вона придбала за власні кошти після припинення шлюбу з позивачем. Стороною відповідача подано відзив на позов. Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову, виходячи з таких підстав. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно до ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ст.36 ч.1 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Згідно до ст.74 ч.1 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Відповідно до вимог ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно вимог ст.70 ч.1 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 372 частиною 2 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Пунктом 23 вказаної Постанови ВСУ визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані. Судом встановлено, що з 07.10.2006 року позивач перебував у шлюбі з [PERSON] 04.11.2009 року шлюб мiж ними розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Новомиргородського районного управління юстиції Кіровоградської області серії [NUMBER] від 04.11.2009 року. У період з 04.11.2009 року до 01.01.2017 року між сторонами тривали фактичні шлюбнi відносини, тобто сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що відповідно до ст.81 ч.1 ЦПК України не підлягає доказуванню, оскільки такі обставини визнані сторонами. Право власностi на житловий будинок по [ADDRESS] зареєстровано за вiдповiдачем 18.10.2017 року, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 100978593. Право власностi на присадибну земельну дiлянку по [ADDRESS] , площею 0,2416 га, кадастровий номер [NUMBER] зареєстровано за відповідачем 18.06.2018 року, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна, індексний номер витягу 161526540. Тобто, набуття права власності вiдповiдачем на житловий будинок по [ADDRESS] та земельну дiлянку по вказаній адресі площею 0,2416 га, кадастровий номер [NUMBER] відбулося відповідно до ст.331 ч.2 ЦК України після припинення як зареєстрованого шлюбу, так і фактичних шлюбних відносин між сторонами. Враховуваючи, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що вказане нерухоме майно входить до обсягу спільно нажитого сторонами майна за час їх спільного проживання, то відповідно таке майно не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю відповідача. У зв`язку з наведеним суд відмовляє у задоволенні двох позовних вимог з приводу визнання спірного майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Інші позовні вимоги (чотири вимоги) є похідними від позовних вимог про визнання спірного майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому також не підлягають задоволенню внаслідок відмови у задоволенні вимог про визнання житлового будинку номер [ADDRESS] та земельної ділянки, площею 0,2416 га, кадастровий номер [NUMBER] об`єктом спiльної сумiсної власностi подружжя. Що стосується доводів позивача про те, що фактичні шлюбні відносини тривали між ним і відповідачем до жовтня 2017 року, то такі доводи не знайшли свого підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами під час судового розгляду справи, при цьому відповідач пояснила, що після 01.01.2017 року до дня ухвалення рішення судом по даній справі вона разом з позивачем не проживала однією сім`єю, тобто [PERSON] не визнала такі обставини. Враховуючи положення ст.4 ч.1 ЦПК України, ст.ст.15, 16 ЦК України згідно яких кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, дотримуючись принципу змагальності сторін, згідно з яким саме позивач повинен довести, що його права порушені, суд вважає не доведеними доводи позивача про порушення його прав відповідачем на спірний житловий будинок та спірну земельну ділянку, у зв`язку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed