Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] із зняттям його з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову позивач вказала на те, що вона є власником квартири [ADDRESS]. Її колишній зять - [PERSON], [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 06.04.2010 року, але фактично в квартирі не проживає з 2013 року і не з'являється, ніякого спільного господарства між ними не ведеться. Де зараз знаходиться відповідач і де фактично мешкає, їй невідомо. Позивач посилалася на те, що вона змушена сплачувати за відповідача надмірні комунальні послуги, що дуже затратно для неї, так як вона пенсіонерка, отримує малу пенсію, яку ледь вистачає на життя, не враховуючи сплати за комунальні послуги, у зв'язку з чим, позивач змушена звернутись до суду із зазначеною позовною заявою. У судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги, просила позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи був повідомлений засобами масової інформації, причини неявки суду не повідомив.Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Представник третьої особи - Красногвардійського районного відділу Державної міграційної служби України в м.Дніпропетровську у судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Вислухавши позивача, свідків, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв'язку з наступним. Встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується реєстраційним посвідченням на ім'я [PERSON] від 06.04.1993 року та ордером на житлове приміщення № 60 (арк.с.7,8). Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з відповіді адресно-довідкового сектору ВГІРФО ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, [PERSON] значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] (арк.с.31). Як вбачається зактів №42 від 14.10.2014 року, №24 від 20.05.2015 року та №80 від 24.11.2015 року, завірених головою ОСББ №376, [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] з 2013 року, його особистих речей в квартирі не має (арк.с.22-27). Зазначені обставини підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], допитані, кожна окремо, в судовому засіданні. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, даних про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються зібраними у справі доказами. Отже, позивач, відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, довела за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст.57-59 ЦПК України, зазначені нею обставини того, що у квартирі [ADDRESS], відповідач не проживає, а лише зареєстрований в ній. Питання про належність та допустимість доказів по справі, вирішується тільки на підставі застосування норм матеріального права та з урахуванням поданих сторонами доказів у справі. Відповідно до ч.2 п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність прописки само по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням. Таким чином, зібрані у справі докази та наявна їх оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved