Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до Національного педагогічного університету імені М.П. Драгоманова (далі по тексту - відповідач) про визнання нормативно-правового акта незаконним і його скасування в окремій частині. Позовні вимоги мотивовані тим, що 30.08.2011 року конференцією трудового колективу Національного педагогічного університету імені М.П. Драгоманова було прийнято Правила внутрішнього трудового розпорядку НПУ ім. М.П. Драгоманова, пунктом 7.8. якого було встановлено, що за порушення статуту університету, Правил внутрішнього розпорядку, Положення про державний вищий заклад освіти, а також Правил проживання в гуртожитках університету до студентів, аспірантів, докторантів, слухачів університету може застосовуватись дисциплінарне стягнення, а саме: догана; відрахування. Позивач вважав такий пункт Правил таким, що не відповідає вимогам Конституції України та законам України, оскільки ними передбачено, що виключно законами України визначаються, серед іншого, діяння, які є дисциплінарними правопорушеннями та відповідальність за них. Разом із тим, жодним законом не встановлено діянь, які є дисциплінарними правопорушеннями студентів, аспірантів, докторантів, слухачів університету, а тому вказаний пункт 7.8 правил є незаконним та підлягає скасуванню судом. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала та просила суд відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених в запереченнях на позовну заяву. При цьому зазначала, що вимоги позивача є необґрунтованими у зв'язку із тим, що статутом університету визначено право ректора застосовувати дисциплінарні стягнення до працівників та студентів. Окрім того, відповідно до закону, вищий навчальний заклад (далі по тексту - ВНЗ) користується автономією та має право затверджувати Правила внутрішнього розпорядку, які в свою чергу зобов'язані виконувати студенти відповідно до вимог Закону України «Про вищу освіту». Законом же встановлений обов'язок студенів дотримуватись вимог закону, статуту та правил внутрішнього розпорядку. Також представник відповідача просила суд застосувати позовну давність до вимог за даним позовом, оскільки позивач ще 2013 році був ознайомлений із правилами внутрішнього розпорядку, а тому пропустив строк для звернення до суду із даним позовом. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 30.08.2011 року конференцією трудового колективу Національного педагогічного університету імені М.П. Драгоманова було прийнято Правила внутрішнього трудового розпорядку НПУ ім. М.П. Драгоманова (далі по тексту - Правила) (а.с. 5-10). Згідно із п. 7.8 Правил, за порушення Статуту університету, Правил внутрішнього розпорядку, Положення про державний вищий заклад освіти, а також Правил проживання в гуртожитках університету до студентів, аспірантів, докторантів, слухачів університету може застосовуватись дисциплінарне стягнення: догана; відрахування. Слід зазначити, що відповідно до п. 22 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них. Рішенням Конституційного Суду України від 30.05.2001 року у справі № 7-рп/2001 встановлено, що положення пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України треба розуміти так, що ним безпосередньо не встановлюються види юридичної відповідальності. За цим положенням виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності, а також діяння, що є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями як підстави кримінальної, адміністративної, дисциплінарної відповідальності, та відповідальність за такі діяння. Зазначені питання не можуть бути предметом регулювання підзаконними нормативно-правовими актами. Враховуючи те, що норми Конституції України є нормами прямої дії, а рішення Конституційного Суду України є обов'язковим для виконання на всій території України, слід дійти висновку, що виключно законами України визначаються діяння, що є дисциплінарними правопорушеннями та відповідальність за такі діяння. Зазначені питання не можуть бути предметом регулювання підзаконними нормативно-правовими актами. В зв'язку із чим посилання відповідача на регулювання цих питань локальним нормативно-правовим актом - Статутом університету, а також підзаконним нормативно-правовим актом - наказом Міністерства освіти України № 245 від 15.07.1996 року «Про затвердження положення про порядок переведення, відрахування та поновлення студентів вищих навчальних закладів освіти», визнаються судом такими, що не заслуговують на увагу. Положеннями статті 45 Закону України «Про вищу освіту» (чинної на дату виникнення спірних правовідносин) передбачено, що особи, які навчаються у вищих навчальних закладах, можуть бути відраховані з вищого навчального закладу: за власним бажанням; за невиконання навчального плану; за порушення умов контракту; в інших випадках, передбачених законами. А тому положення п. 7.8 Правил щодо відрахування студентів, аспірантів, слухачів, докторантів за порушення Статуту університету, Правил внутрішнього розпорядку, Положення про державний вищий заклад освіти, а також Правил проживання в гуртожитках університету до студентів є такими, що суперечили вимогам закону на дату їх прийняття. Окрім того, принагідно зазначити, що питання застосування до студентів дисциплінарних стягнень, на час прийняття спірного положення, було врегульоване в п.п. 64-65 постанови Кабінету Міністрів України від 5 вересня 1996 року N 1074 «Про затвердження Положення про державний вищий навчальний заклад», проте вказана постанова також є підзаконним нормативно-правовим актом та не може встановлювати діяння, що є дисциплінарними правопорушеннями та відповідальність за такі діяння. Також питання про притягнення учнів та слухачів до дисциплінарної відповідальності знайшло своє відображення в статті 39 Закону України «Про професійно-технічну освіту», предметом регулювання якого є правові, організаційні та фінансові засади функціонування і розвитку системи професійно-технічної освіти, створення умов для професійної самореалізації особистості та забезпечення потреб суспільства і держави у кваліфікованих робітниках. Разом із тим, ані чинна редакція на дату прийняття спірного Положення, Закону України «Про освіту», ані Закону України «Про вищу освіту» не містила переліку діянь, які є дисциплінарними правопорушеннями студентів, аспірантів, слухачів ВНЗ, та відповідальність за такі порушення. Не містять таких положень і чинні редакції цих Законів. З огляду на вказане, слід дійти висновку про те, що спірний пункт 7.8 Правил внутрішнього трудового розпорядку Національного педагогічного університету імені М.П. Драгоманова, затверджених конференцією трудового колективу 30 серпня 2011 року (протокол № 2) є незаконним та вимоги про його скасування є обґрунтованими. Посилання відповідача, викладені в запереченнях на позовну заяву, судом відхиляються, оскільки не спростовують того, що норми Правил внутрішнього трудового розпорядку, всупереч вимогам Конституції України та законів України, містять положення про застосування дисциплінарної відповідальності до студентів, аспірантів, докторантів, слухачів університету, а також засади такої відповідальності. Окрім того, в своїх запереченнях відповідач посилався на те, що ВНЗ користується автономією та має право затверджувати Правила внутрішнього розпорядку, які в свою чергу зобов'язані виконувати студенти відповідно до вимог Закону України «Про вищу освіту». Разом із тим, відповідно до статті 29 Закону України «Про вищу освіту» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), передбачено, що управління вищим навчальним закладом здійснюється на основі принципів: автономії та самоврядування; розмежування прав, повноважень та відповідальності власника (власників), органів управління вищою освітою, керівництва вищого навчального закладу та його структурних підрозділів; поєднання колегіальних та єдиноначальних засад; незалежності від політичних партій, громадських та релігійних організацій. Автономія та самоврядування вищого навчального закладу реалізуються відповідно до законодавства і передбачають право: самостійно визначати форми навчання, форми та види організації навчального процесу; приймати на роботу педагогічних, науково-педагогічних та інших працівників; надавати додаткові освітні послуги; самостійно розробляти та запроваджувати власні програми наукової і науково-виробничої діяльності; створювати у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, інститути, коледжі, технікуми, факультети, відділення, філії, навчальні, методичні, наукові, науково-дослідні центри та лабораторії, конструкторські та конструкторсько-технологічні бюро, територіально відокремлені та інші структурні підрозділи; здійснювати видавничу діяльність, розвивати власну поліграфічну базу; на підставі відповідних угод провадити спільну діяльність з іншими вищими навчальними закладами, підприємствами, установами та організаціями; брати участь у роботі міжнародних організацій; запроваджувати власну символіку та атрибутику; звертатися з ініціативою до органів управління вищою освітою про внесення змін до чинних або розроблення нових нормативно-правових актів у галузі вищої освіти, а також брати участь у роботі над проектами щодо їх удосконалення; користуватися земельними ділянками в порядку, встановленому Земельним кодексом України. Як вбачається із вказаної норми закону, принцип автономії навчального закладу не надає йому право самостійно та на власний розсуд визначати в локальних нормативно-правових актах, статутах тощо перелік діянь, які є дисциплінарними правопорушенням, а також передбачати відповідальність за них. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності слід зазначити наступне. Так, відповідач зазначав, що позивач ще в 2013 році був ознайомлений із правилами внутрішнього розпорядку, а тому пропустив трирічний строк для звернення до суду із даним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі за № 6-2469цс16: «Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше». В обґрунтування своєї заяви відповідач надав суду копію журналу Обліку правил внутрішнього розпорядку гуртожитку № 3 2013-2014 років, разом із тим, підпис [PERSON] стоїть лише під розділом ознайомлення із Правилами пожежної безпеки, а підпис позивача про ознайомлення із Правилами внутрішнього розпорядку відсутня. Окрім того, позивач звернувся до суду із даним позовом 11.11.2016 року, а матеріали справи не містять його підпису про ознайомлення із Правилами до 11.11.2013 року, а тому заява відповідача про застосування позовної давності задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі та визнання незаконним та скасування пункту 7.8 Правил внутрішнього трудового розпорядку Національного педагогічного університету імені М.П. Драгоманова, затверджених конференцією трудового колективу 30 серпня 2011 року (протокол № 2). Враховуючи викладене та

Outcome: approved