Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-18 00:00:00

У липні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Збільшивши розмір позовних вимог, позивач просить зобов'язати [PERSON], [PERSON] спростувати відомості, що не відповідають дійсності і порочать її честь, гідність та ділову репутацію в тому ж порядку, як розповсюджували; стягнути в її користь з [PERSON] моральну шкоду в сумі 30000 грн. та стягнути з [PERSON] моральну шкоду в сумі 25000 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що з 27 квітня 2017 року відповідачі постійно принижують її честь, гідність та ділову репутацію. З 27.04.2017 її син [PERSON] перебував на лікуванні через дорожньо-транспортну пригоду, що трапилася між автомобілями під керуванням її сина та відповідача [PERSON] Пасажир, що перебував у автомобілі з її сином, розповів позивачу, що [PERSON] правил дорожнього руху не порушував, а навпаки [PERSON] був змушений з'їхати на обочину, щоб уникнути зіткнення з автомобілем під керуванням [PERSON], яка виїхала на полосу руху, по якій їхав [PERSON] Відповідачі у лікарні говорили у сторону позивача та її сина грубі слова, звинувачували сина у скоєнні ДТП. Відповідачі принижували честь та гідність позивача, оговорювали позивача, вимагали гроші, погрожуючи, що якщо позивач не дасть 3 000 доларів, то син позивача буде сидіти у тюрмі. Позивач отримувала постійні стреси, її здоров'я різко погіршилося. Одного разу вночі у палату лікарні увірвався чоловік, який представився сином відповідачки [PERSON], та який погрожував сину позивачки, якщо той не купить їм нову машину. Після виписки сина з лікарні відповідачі продовжували телефонувати до позивача у різний час доби, що тривало близько двох тижнів, у соціальних мережах та за місцем роботи позивача поширювали неправдиву інформацію та принижували її честь та гідність. Зокрема, відповідачі поширювали неправдиву інформацію про стан здоров'я [PERSON], про те, що позивач купила поліцію. У соціальних мережах відповідач [PERSON] умисно розповсюджувала про позивача необ'єктивну та недостовірну інформацію, виставляла фотографії позивача, називаючи позивача «падлюка», а сина - «алкоголіком», «нелюди, моральні уроди», хоча позивача люди знають тільки з позитивної сторони, а її діти працьовиті і ніколи не зловживали спиртним. При цьому [PERSON] стверджує у відкритому офіційному документі, що позивач та її син повинні понести відповідальність за злочин. Хоча вони злочину не вчиняли, це є наклеп. З вини відповідачів порушено особисті немайнові права позивача, заплямовано її честь та гідність, їй заподіяна моральна шкода. Від приниження честі, гідності та ділової репутації позивачу довелося пережити глибокі душевні переживання, її страждання супроводжуються постійним страхом, психічною напруженістю та постійним стресовим станом. Відповідачі не перестають їй постійно внушати почуття провини та сорому. Пережиті страждання негативно відбилися на професійній діяльності позивача. Такі протиправні дії відповідача продовжуються і на даний час, позивач переживає за своє здоров'я та життя, оскільки відповідач [PERSON] продовжує її ображати та погрожувати. Внаслідок дій відповідачів їй завдано моральну (немайнову) шкоду, яку вона оцінює в 55000 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON], яка діє на підставі договору-доручення про надання правової допомоги від 08.08.2017, збільшені позовні вимоги підтримали та надали пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 07.08.2017, у судовому засіданні заперечили проти задоволення збільшених позовних вимог, просять відмовити у позові. Вважають, що позов є безпідставним та таким, що не ґрунтується на дійсних обставинах справи. Крім цього, дали пояснення, аналогічні змісту письмового заперечення проти позову. Зокрема, пояснили, що 27.04.2017 близько 23 год. [PERSON], перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, керуючи автомобілем не впорався з керуванням та зіткнувся з автомобілем під керуванням [PERSON], внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження, які згідно висновку експерта належать до категорії легких тілесних ушкоджень. За цим фактом [PERSON] притягувався до адмінвідповідальності за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп'яніння, а за фактом ДТП проводилося досудове розслідування. Інформація, про яку позивач вказує у позові, не є недостовірною і такою, що принижує її честь та гідність, оскільки відбулася ДТП, під час якої відповідачу заподіяна матеріальна та моральна шкода. Також викладено інформацію, зі змісту якої вбачається, що позивач міг впливати на поліцію і справу було закрито. Обставинами кримінального провадження встановлено, що подія ДТП мала місце, саме автомобіль під керуванням сина позивача, який перебував у стані алкогольного сп'яніння, заподіяв відповідачу тілесні ушкодження, також відповідає дійсності інформація про закриття кримінального провадження. Висловлювання позивачу як сину водія, який заподіяв матеріальну, фізичну та моральну шкоду внаслідок ДТП, про відшкодування заподіяної шкоди не може розцінюватися як інформація, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, подавши заяву, у якій просить розглядати справу без її участі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала суду покази проте, що вона є мамою [PERSON], який був у автомобілі разом з сином позивачки під час дорожньо-транспортної пригоди 27 квітня 2017 року. Її та позивача сини після ДТП перебували на лікуванні у лікарні. Одного разу у палату увірвався чоловік, який представився сином відповідача [PERSON], та погрожував свідкові, її синові та синові позивача. Суд, заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, покази свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до такого висновку. Відповідно до ч.1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.1, ч.5, ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Ст.28 Конституції України, а також статті 297 і 299 Цивільного кодексу України надають кожному право на повагу до його гідності і честі, недоторканність ділової репутації, які ч.1 ст.201 ЦК відносяться до «особистих немайнових благ». Відповідно до ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе та членів своєї сім`ї та права вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування моральної шкоди, нанесеної збором, зберіганням, використанням та поширенням недостовірної інформації. Конституцією України, а саме ст.34 кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим, відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьблять її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до частини першої статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Згідно положень частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У відповідності до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. У відповідності до ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Крім того, пунктом 4 частини другої статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Судом встановлено, що 27 квітня 2017 року о 23 год. 00 хв. в м. Бориславі по вул. Трускавецькій [PERSON] керував автомобілем «Фольксваген Т-2» д.н.з. [NUMBER] в стані алкогольного сп'яніння, що підтверджується висновком від 28 квітня 2017 року Бориславської ЦМЛ, чим порушив вимоги п. 2.9 ПДР, за що передбачена відповідальність за ст. 130 ч. 1 КУпАП. Вказані обставини стверджуються копією постанови Бориславського міського суду Львівської області від 08 серпня 2017 року, якою [PERSON] визнано винним за ч.1 ст.130 КУпАП. Як стверджує позивач, відповідачі принизили її честь, гідність та ділову репутацію. Зокрема, поширювали проти неї недостовірну інформацію, висловлювали в її адресу грубі слова, вимагали гроші за пошкодження автомобіля відповідачки та погрожували відповідальністю у випадку ненадання грошей. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, вищезазначені дії зі сторони відповідачів вчинялися у зв'язку з тим, що 27.04.2017 близько 23 год. [PERSON], який є сином позивача, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, керуючи автомобілем допустив зіткнення з автомобілем під керуванням відповідача [PERSON], внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження. За фактом вказаної ДТП, спричиненої за участю [PERSON], проводилося досудове розслідування Бориславським МВ ГУ МВС України у Львівській області. При цьому, відповідачам стало відомо, що постановою слідчого Бориславського ВП ДВП ГУ НП у Львівській області Попадинця П.М. від 14.06.2017 дане кримінальне провадження було закрито. Також вбачається, що автомобіль [PERSON] під час ДТП отримав механічні пошкодження, у зв'язку з чим відповідач [PERSON] ставила питання перед позивачем про сплату їй грошових коштів через пошкодження автомобіля, що сталося, на думку відповідача [PERSON], з вини сина позивача. Крім цього, із представленої стороною відповідачів копії висновку ЦМЛ м.Борислава від 28.04.2017 року щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проведеного 28.04.17 о 01 год. 35 хв., вбачається, що [PERSON] перебував у стані сп'яніння. Таким чином, як вбачається з пояснень відповідача, висловлювання зі сторони відповідачів про сина позивача щодо вживання ним алкогольних напоїв, не є недостовірними, оскільки відповідачі отримали таку інформацію з лікарського висновку. Відтак, висловлювання відповідачів щодо сина позивача не можуть вважатися такими, що принижують честь та гідність позивача. Таким чином, враховуючи факт причетності сина позивачки до вчинення ДТП, під час якої відповідач [PERSON] отримала тілесні ушкодження, а її автомобіль отримав механічні пошкодження, що завдало відповідачу [PERSON] майнову шкоду, а також у зв'язку з тим, що відповідачі з офіційних джерел знали про факт проведення вищевказаного досудового розслідування, про факт закриття кримінального провадження стосовно сина позивачки [PERSON], та про документи, що підтверджували факт перебування [PERSON] під час ДТП у стані алкогольного сп'яніння, - суд приходить до висновку, що висловлювання відповідачів у сторону позивача, що є предметом спору у даній справі, не є недостовірними, а пов'язані з критичною оцінкою дій сина позивачки, як учасника ДТП. При цьому, зазначені висловлювання є такими, що не містять фактичних даних, а є оціночними судженнями. Крім цього, позивач на підтвердження обставин про те, що відповідач [PERSON] поширювала проти неї через соціальні мережі недостовірну інформацію, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, подала роздруковані на паперовому носії зображення відповідних інтернетсторінок. Проте, суд не може взяти їх до уваги як доказ, оскільки самі по собі такі роздруковані зображення не підтверджують факту, що інформацію у них поширювала саме відповідач [PERSON] При цьому, відповідач [PERSON] повідомила, що їй не відомо, чи належить відповідний профіль у соціальній мережі саме її доньці [PERSON], оскільки остання проживає за межами України. Інших доказів поширення відповідачем [PERSON] недостовірної інформації, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, остання суду не надала. Відповідно до вимог ч.2 ст.302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов'язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Суд також звертає увагу на те, що крім ст. 32 Конституції України, яка гарантує судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї, у ст. 34 Конституції України кожному гарантується також і право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Приймаючи до уваги зазначені конституційні положення, суд при вирішенні справи про захист честі, гідності та ділової репутації повинен забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повинен визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно зі ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лінгенс проти Австрії суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою статті 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Належних та допустимих доказів того, що відповідачі поширили недостовірну інформацію стосовно позивача, судом не здобуто, позивачем не надано суду жодного належного доказу про те, що інформація у висловлюваннях відповідача [PERSON] є відомостями, які містять фактичні дані, оскільки відповідач [PERSON] при висловлюванні щодо позивача та її сина керувалася інформацією, отриманою з офіційних джерел, і такі висловлювання пов'язані з критичною оцінкою дій сина позивачки, як учасника ДТП, тобто є оціночними судженнями. При цьому, будь-яких доказів про поширення відповідачем [PERSON] недостовірної інформації, такої, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, позивачем суду не надано. Відтак, у задоволенні позовних вимог про зобов'язання [PERSON], [PERSON] спростувати відомості, що не відповідають дійсності і порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, слід відмовити. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку (ст.30 Закону України «Про інформацію»). Враховуючи викладене, суд, дослідивши докази у справі в їх сукупності, приходить до висновку, що у позовних вимогах про стягнення моральної шкоди із відповідачів необхідно відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю, оскільки зазначені вимоги є похідними від вимог про зобов'язання відповідачів спростувати відомості, що не відповідають дійсності і порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача. З урахуванням ст.141 ЦПК України та оскільки Законом України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору, суд приходить до висновку про віднесення судових витрат за рахунок держави. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed