Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

У липні 2016 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просила зняти арешт з належної їй 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS], а саме: реєстраційний номер обтяження: 10002716, на підставі постанови ст. слідчого Солом'янського РУ ГУ МВС України в м. Києві Р.В. Буткевича, к/с 09-19185 від 01.07.2010. В обґрунтування позову зазначила, що рішенням суду за нею визнано право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] № 17864792 від 10.12.2014 їй відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру з підстав того, що у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна міститься запис про обтяження, а саме: арешт накладений слідчим при провадженні кримінальної справи, в якій позивач не є ні боржником, ні стороною кримінального провадження, а тому захистити своє право власності на арештоване майно може лише в порядку цивільного судочинства. В судове засідання представник позивача не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, до суду подав заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій також зазначив, що проти заочного порядку розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, місце судового засідання був належним чином повідомлений, незалежно від причин, суд розглядає справу за наявністю у справі доказів у відсутність відповідача. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Оголосивши та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.03.2014 встановлено юридичний факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з квітня 1993 року. Визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] наступне майно: квартиру [ADDRESS]; квартиру [ADDRESS]; квартиру [ADDRESS]. Вказане рішення суду набрало законної сили. Рішенням Державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] від 10.12.2014 № 17864792 [PERSON] відмовлено у державній реєстрації права власності форма власності: приватна на квартиру, що розташована [ADDRESS], оскільки заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних із відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 11.05.2017, об'єкт обтяження: квартира [ADDRESS]; підстава обтяження: постанова, к/с 09-19185, 01.07.2010, Солом'янське РУ ГУ МВС України в м. Києві, ст. слідчий Р.В. Буткевич. Згідно з роз'ясненнями викладеними у п.п. 14, 15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», вирішуючи питання про належність описаного та арештованого майна, суди повинні керуватися нормами цивільного та сімейного законодавства, які діяли на час придбання майна, що регулюють право власності та його захист. При розгляді позову одного з подружжя про зняття арешту з належної йому частки майна у спільній сумісній власності подружжя судам необхідно враховувати, що відповідно до статей 60, 70 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і в разі його поділу їх частки є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. У справах про зняття арешту з майна, що становить спільну сумісну власність членів сім'ї, частка боржника визначається відповідно до правил статті 357 ЦК. Частиною 1 ст. 357 ЦК України встановлено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Інститут непорушності права власності закріплений у ст. 41 Конституції України, відповідно до якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Такі принципи кореспондуються із положеннями ст. 321 ЦК України. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України викладеного у постанові від 15.05.2013 по справі №6-26цс13, який згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. За змістом ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Враховуючи те, що в ході судового розгляду встановлено, що позивачу на праві власності належить 1/2 частина квартири [ADDRESS], проте на вказану квартиру постановою слідчого накладено арешт в межах кримінальної справи к/с 09-19185 учасником якої позивач не являється, а наявність вказаного арешту порушує її законні права та інтереси, то суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позову та необхідність його задоволення шляхом зняття відповідного арешту. На підставі викладеного,

Outcome: approved