Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] звернулась до Новоайдарського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є колишньою невісткою позивача, а відповідач [PERSON] є сином [PERSON] . Відповідачі зареєстровані за вищевказаною адресою, однак протягом останніх трьох років за місцем реєстрації не мешкають, не здійснюють оплату комунальних послуг, не приймають участі в ремонті та утриманні житла. У добровільному порядку відповідачі не знімаються з належної позивачу на праві приватної власності квартири, внаслідок чого позивач позбавлена можливості в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. На підставі вищенаведеного, позивач вимушена звернутися до суду з позовом про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, надала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі (а.с. 21). Відповідачі відзивів на позовну заяву не надали, у судове засідання не з`явились, про причину неявки суд не повідомили, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце судового засідання шляхом опублікування оголошення про виклик до суду на офіційному сайті Новоайдарського районного суду Луганської області офіційного веб-сайту Судової влади України. У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Положеннями ст. ст. 319 ЦК України, 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі - продажу квартири від 14.05.2001 року, бланк серії АВР №476122 (а.с.7). Відповідач [PERSON] є колишньою невісткою позивача, а відповідач [PERSON] є сином [PERSON] та згідно копії про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №794 від 05.07.2021 року зареєстровані у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). Факт реєстрації відповідачів за вищевказаною адресою також підтверджується копією домової книги (а.с.12-15). Разом з тим, з копії акту про непроживання, складеного 29.06.2021 року, засвідченого співробітниками ВЗ КП «Жилбудсервіс» [PERSON], [PERSON] , [PERSON] , та затвердженого генеральним директором КП «Жилбудсервіс» Пахольчук С.І. встановлено, що [PERSON] , 1976 р.н., та [PERSON] , 1999 р.н., які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , з серпня 2018 року не мешкають за місцем своєї реєстації, їх особисті речі у квартирі відсутні, що підтверджують сусіди-свідки [PERSON] , [PERSON] (а.с.11). Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїх майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідачі вселились у спірну квартиру в якості членів сім`ї власника житлового приміщення і набули право користуванням цим житловим будинком. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Згідно з ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Отже між сторонами склались правовідносини житлового сервітуту, які урегулюванні ст.ст.405,406 ЦК України. Відповідачі спільним побутом із позивачем не пов`язані, тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. Судом достовірно встановлено, що відповідачі не користуються житлом за місцем реєстрації з серпня 2018 року, що дає суду законні підстави для задоволення позову та визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні. На підставі ст. ст. 15, 317, 319, 321, 355, 369, 383, 405, 406 ЦК України, ст. ст. 71, 72, 150 ЖК України,

Outcome: approved