Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнення позовних вимог просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] Крім того, просила стягнути з відповідача на її користь витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп. та витрати на юридичну допомогу у розмірі 1 000 грн. 00 коп. В обґрунтування своїх вимог позивач посилалася на те, що вона, на підставі договору дарування житлового будинку від 28 лютого 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Попович Л.Є., є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У належному їй будинку крім неї також зареєстровані: її батько - [PERSON], діти позивача - [PERSON] та [PERSON], та відповідач [PERSON], [INFO], який є братом позивача. Відповідач ніколи не мешкав й на даний час не проживає у вказаному вище будинку, його речі відсутні. [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS]. Жодних витрат на утримання, ремонт будинку, сплату комунальних послуг відповідач не несе. Таким чином, реєстрація [PERSON] перешкоджає [PERSON] у реалізації її права власності на вищевказане нерухоме майно, у зв'язку з чим вона була змушена звернутися до суду із зазначеним вище позовом. У судовому засіданні позивач [PERSON] надала аналогічні викладеному вище пояснення, уточнені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] неодноразово повідомлявся належним чином про час та місце слухання справи, тричі подавав письмові заяви про перенесення слухання справи. Від начальника Броварського районного відділу управління Державної міграційної служби України у Київській області Петрик Л.В. надійшов лист про слухання справи за відсутності представника відділу. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення у повному обсязі. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку, укладеного між [PERSON] та позивачем, посвідченого 28 лютого 2014 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 264, набула у власність житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6-7). З копії довідки № 1111, виданої 13 липня 2015 року виконавчим комітетом Требухівської сільської ради Броварського району Київської області, вбачається, що у будинку [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON], [INFO], її батько - [PERSON], [INFO], діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], та брат [PERSON], [INFO], який зареєстрований, але не проживає за вказаною адресою (а.с. 8). Судом також з'ясовано, що відповідач [PERSON] з 1993 року по 06 липня 2015 року за адресою: [ADDRESS] не проживає. Вказані обставини підтверджуються копією акта обстеження житлово-побутових умов, складеного 06 липня 2015 року депутатом Требухівської сільської ради Броварського району Київської області Оснач Н.Д. (а.с. 9), та наданими у судовому засіданні поясненнями свідка [PERSON] Ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В. ч. 2 п. 15 постанови № 9 Пленуму Верховного суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01 листопада 1996 року закріплено положення, згідно якого при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенцїі про захист прав людини і основних свобод, ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначене та придатне для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зважаючи на викладене, та враховуючи те, що відповідач дійсно більше одного року не проживає у спірному житловому будинку, не набув самостійного права на житло з підстав, передбачених законом, будь-яких договорів щодо користування цим житлом з позивачем не укладав, не надав доказів поважності причин відсутності у спірному будинку, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп. та 1 000 грн. 00 коп. витрат на правову допомогу. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved