Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів та просив суд визнати недійсним попередній договір успутки права вимоги, укладений 16.06.2012 року між [PERSON] та [PERSON] щодо передачі права вимоги згідно з договором пайової участі в будівництві № 0455/364-224 (р.) від 01.02.2008 року, укладеним між [PERSON] і ТОВ «Консоль ЛТД» на підставі ст. 230 ЦК України (вчинення правочину під впливом обману). Представник позивача у судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з'явились, однак подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, крім того, у судовому засіданні 06.04.2017 року представник відповідачів позовних вимог не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позову з огляду на пропуск строку позовної давності, про що подав відповідну письмову заяву, а також подав письмові заперечення на позов. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 16.06.2012 року між [PERSON] та [PERSON] був підписаний оскаржуваний договір, після чого позивач особисто передав відповідачу 30 000 доларів США відповідно до п. 2 договору. Згідно з п. 1 договору Сторона 1 зобов'язується в майбутньому не пізніше «01» серпня 2012 року укласти зі Стороною 2, та зі згоди ТОВ фірма «Консоль ЛТД», на власний розсуд, додатковий договір до Договору пайової участі в будівництві № 0455/364-224 (р.) від 01.02.2008 р. (далі Основний Договір), чи договір уступки права вимоги (далі Основний Договір), відповідно до якого Сторона 1 передає належне йому право вимоги згідно з Договором пайової участі в будівництві № 0455/364-224 (р.) від 01.02.2008 р., а Сторона 2 приймає право вимоги, що належне Стороні 1 за Договором пайової участі в будівництві №0455/364-224 (р.) від 01.02.2008 р., та сплачує Стороні 1 грошові кошти в сумі 151 400 грн. (сто п'ятдесят одна тисяча чотириста) доларів США, що сплачується в еквіваленті в гривнях по офіційному курсу НБУ на день платежу. Згідно з п. 2 договору в момент укладення цього договору Сторона 2 передає, а Сторона 1 отримує забезпечувальний платіж в сумі 242 100 (двісті сорок дві тисячі сто)грн., що в еквіваленті складає 30 000 (тридцять тисяч) доларів США. Згідно з п. З договору в момент розрахунків за Основним договором, сума зазначена в пункті 2 цього договору, буде зарахована у належний з Сторони 2 платіж за основним договором, з урахуванням завдатку 10 000 (десять тисяч) доларів США, що був переданий Стороною 2 по розписці дружині Сторони 1 07.06.2012 року. Згідно з п. 4 договору цей Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до «01» серпня 2012 року та до моменту повного виконання Сторонами своїх зобов'язань за цим Договором. Кожна із Сторін може продовжити строк дії цього договору до «15» серпня 2012 року, попередивши іншу сторону не пізніше ніж за 5 днів до «01» серпня 2012 року. Позивач, після повної проплати за укладеним договором, 03.07.2012 року отримав від керівника балансоутримувача апартаментів - директора ПП фірми «Цар-Град-Буд» ключі від квартири (апартаментів) [ADDRESS] із картою MUL-T-LOCK № [NUMBER]. Про це було складено відповідний акт приймання-передачі, в якому було зафіксовано, що передача ключів із картою відбулося на підставі Договору про переуступку прав вимог від 16.06.2012 року, укладеному між пайовиком [PERSON], який володів цією квартирою на підставі договору пайової участі в будівництві № 0455/364-224(р) від 01.02.2008 року з ТОВ фірмою «Консоль ЛТД» та [PERSON] Позивач 19.11.2012 року, зі згоди Відповідача-1, уклав з представником балансоутримувача будинку [ADDRESS] договір № 35 про надання комунальних послуг. В квітні 2013 року позивачу стало відомо про те, що Реєстраційна служба Алуштинського міського управління юстиції АР Крим 02.04.2013 року зареєструвала право власності на цю квартиру (апартаменти) на Відповідача-2. Згідно з ч.1 ст.202, ст.204 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з приписами ч.1 ст. 626, ст 627, ч.1 ст. 628 ЦК України, договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними вукладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуваннямвимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловогообороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Пунктом 19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочині недійсними» від 6.11.2009 року № 9, встановлено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК (435-15 ) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК (435-15 )), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і. не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла підвпливом обману.Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Так, Кіровським РВ Дніпропетровського МУ м.Дніпропетровська Дніпропетровської області розслідувалось кримінальне провадження № 12013040670002066 від 29.04.2013 року за заявою потерпілого [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, згідно якої невстановлені особи у період з 07.06.2012 року по 04.11.2012 року, знаходячись у м.Дніпропетровськ на пл. Петровського біля споруди залізничного вокзалу, діючи спільно, шляхом обману [PERSON], під приводом продажу свого житла, розташованого в [ADDRESS], отримали від [PERSON] грошові кошти у сумі 73 000 долларів США та 165 000 грн., після чого відмовились передавати у власність [PERSON] вказане житло та не повернули йому грошові кошти, чим завдали останньому матеріального збитку у особливо великому розмірі. 06.12.2013 року вказане кримінальне провадження для подальшого розслідування направлено в СВ Алуштинського МВ ГУМВС України в АР Крим. 30.12.2013 року заступником начальника СВ Алуштинського МВ ГУМВС України в АР Крим винесена постанова про закриття кримінального провадження №12013040670002066 від 29.04.2013 року у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Отже, умисел відповідачів щодо протиправних дій стосовно позивача доведено не було, що підтверджено належними та допустимими доказами, зокрема вказаним досудовим розслідуванням. Разом з тим, з огляду на заяву відповідачів про застосування строку позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст.256, ч.1 ст.257, ч.1 ст.261, ч.4 ст.267 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. У Постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 року у справі № 6-152цс14 викладена наступна правова позиція: для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієїособи знати про обставини порушення її прав. Верховний Суд України в Постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 року у справі № 6-169цс14 виклав наступну правову позицію: за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать пропорушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Так, договір, який позивач просить визнати недійсним, був укладений 16.06.2012 року. Тобто, у позивача виникло право на звернення до суду починаючи з 16.06.2012 року по 17.06.2015 року ( загальний строк позовної давності 3 роки). Окрім того, позивач 29.04.2013 року звернувся до правоохоронних органів з відповідною заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України (кримінальне провадження № 12013040670002066) Тобто, навіть якщо брати початок перебігу позовної давності з дати звернення з заявою до правоохоронних органів 29.04.2013 року, то строк позовної давності на звернення з даним позовом сплив 30.04.2016 року. Натомість, позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із вказаним позовом лише 21.11.2016 року, тобто з пропущенням строків позовної давності. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, позивач не просив суд поновити строк позовної давності, поважних причин його пропуску не наводив, тому у зв'язку із заявою відповідачів про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: dismissed