Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, зареєстрованого 13 вересня 2003 року у відділі реєстрації актів громадянського стану, Новосанжарського районного управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 43. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON], [INFO], яких позивач просить залишити проживати з нею. Після розірвання шлюбу прізвище позивача залишити [PERSON] та стягнути з відповідача витрати, понесені позивачем за даною справою. Сторони припинили сімейно-шлюбні відносини та ведення спільного господарства. Їх подружнє життя не склалося. Причиною розпаду сімї є те, що сторони не зійшлись характерами, не знайшли спільної мови, а тому просить суд шлюб розірвати. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Судові витрати позивач прохає стягти в розмірі 50%. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечували. Представник відповідача в судовому засіданні звертає увагу суду, що питання визначення місця проживання дітей не є предметом спору. Третя особа представник служби у справах дітей Новосанжарської РДА в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи судом повідомлений належним чином. В минулому судовому засіданні представник третьої особи проти позову не заперечувала. Допитавши сторони, всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у звязку з наступним. У відповідності зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується лише на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до розяснень п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна» проголошена Конституцією України охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам дитини. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно зясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявленим одним із подружжя. В судовому засіданні встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 13 вересня 2003 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Новосанжарського районного управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 43 (а.с. 11). Згідно свідоцтв про народження сторони мають малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON], 27.07.2011 року (а.с. 7,8,9,10 ). Як вбачається з актів обстеження умов проживання від 28.01.2016 року та 29.01.2016 року, наданих в судовому засіданні третьою особою, умови для проживання, розвитку та виховання дітей у кожної сторони добрі, діти забезпечені усім необхідним (а.с.41,42). На час розгляду справи сторони проживають окремо, діти проживають з матірю. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько, мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ст. 150 СК України). Батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні та має право на спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватись з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Згідно ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Частиною 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до принципів 2 та 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особисті потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові й моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Враховуючи, що [PERSON] за місцем проживання характеризується позитивно, займається вихованням дітей, має всі необхідні умови для проживання та нормального їх розвитку, має тісний контакт з дітьми, піклується ними, зважуючи на вік дітей, прихильність до матері, судом не встановлено виключних обставин, які б давали підстави дійти висновку про можливість розлучення дітей з матір'ю. Малолітні діти не повинні, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучені зі своєю матір'ю. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, так як сімя розпалась, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін. Зберегти сімю в подальшому неможливо. Вбачається, що між сторонами існують конфліктні стосунки. Суд приходить до висновку, що після розірвання шлюбу визначити місце проживання дітей з позивачем [PERSON] В звязку із задоволенням позову судові витрати понесенні позивачем під час розгляду справи слід стягнути з відповідача в розмірі, якому просить позивач.

Outcome: approved