Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що в період часу з 03.04.2004 року по 12.06.2008 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від шлюбу мають з [PERSON] спільну доньку - [PERSON] [INFO] 12.06.2008 року шлюб між нею та [PERSON] розірвано рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя і цим же рішенням стягнуто на її користь з [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO] у розмірі 269 грн. щомісяця до досягнення донькою повноліття, починаючи з 14.04.2008 року. Після розлучення та станом на день подання позовної заяви, неповнолітня [PERSON] проживає разом з нею у Португалії за адресою: [ADDRESS] та перебуває на її повному утриманні. 02.07.2015 року вона одружилася із громадянином Португалії - [PERSON], після чого нею та донькою було отримані посвідки на проживання в Португалії за вказаною вище адресою. 31.07.2015 року було видано посвідку на проживання № [NUMBER] у Португалії [PERSON], яка дійсна до 31.07.2020 року та 25.08.2015 року було видано посвідку на проживання - № [NUMBER] у Португалії - [PERSON], яка дійсна до 25.08.2020 року. Позивачка зазначає, що належним чином піклується здоров'ям їхньої з [PERSON] доньки, її фізичним, духовним та моральним розвитком, повністю матеріально забезпечує її всім необхідним. Донька наразі навчається у школі в Португалії у [ADDRESS] Позивачка зазначає, що на новорічні свята, в період часу з 19 грудня 2017 року по 08 січня 2018 року планує вивезти доньку [PERSON] до України, до м. Запоріжжя, аби вона побачилася з рідною бабусею, матір'ю позивачки - [PERSON], отримала нові враження, відпочила у місті, в якому народилася. З метою виїзду після цього з України до Португалії малолітньої доньки [PERSON] у її супроводі, звернулася до суду через неможливість отримання нотаріально посвідченої згоди другого батька, тобто відповідача. Зверненню до суду передувало направлення [PERSON] 23.11.2017 року за останньою відомою адресою реєстрації [PERSON]: [ADDRESS], пропозиції про надання дозволу на виїзд малолітньої доньки [PERSON] за межі України в позасудовому порядку, однак відповіді так і не отримала. Посилаючись на ст.ст. 150, 154 СК України, ст. 313 ЦК України, просить суд надати дозвіл малолітній [PERSON], [INFO], на тимчасовий виїзд за межі України, а саме до Португалії в період з 08 січня 2018 року по 08 лютого 2018 року у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] для продовження проживання, згідно посвідки на проживання в Португалії № [NUMBER]. Представники позивача, кожен в окремості, в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити, посилаючись на їх обґрунтованість та доведеність. Додатково наголосили на неможливість вирішення вищезазначеного питання в позасудовому порядку, оскільки відповідач на телефонні дзвінки не відповідає, за місцем свого проживання відсутній. В суді наполягали на ухваленні судового рішення у підготовчому судовому засіданні. Відповідач в судове засідання не з»явився, проте 15 грудня 2017 року на адресу суду від [PERSON] надійшла письмова заява з проханням розгляду справи за його відсутності. По тексту заяви зазначив, що із сайту Судової влади України йому стало відомо про наявність цієї справи в суді. У зв»язку із особливостями його роботи, яка пов»язана з постійними відрядженнями, він позбавлений можливості з»являтися в судові засідання по цій справі. Оскільки проти позову він не заперечує, просить розглянути справу за його відсутності. Представник органу опіки та піклування Запорізької міської ради по Олександрівському району в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог позивача не заперечувала. Відповідно до п.п. 9 п. 1 Розділу ІІІ Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 15.12.2017р.) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого засідання суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги пояснення представників позивача та третьої особи, заяву відповідача, приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що в період часу з 03.04.2004 року по 12.06.2008 року [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2008 року було розірвано. (а.с. 7, 11) Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають спільну неповнолітню доньку - [PERSON] [INFO] (а.с. 12) Після розлучення та станом на листопад 2017 року неповнолітня [PERSON] проживає разом з [PERSON] в Португалії за адресою: [ADDRESS], та перебуває на повному утриманні матері. 02.07.2015 року [PERSON] одружилася із громадянином Португалії - [PERSON], після чого нею та донькою було отримані посвідки на проживання в Португалії за вказаною вище адресою. 31.07.2015 року було видано посвідку на проживання № [NUMBER] у Португалії [PERSON], яка дійсна до 31.07.2020 року та 25.08.2015 року було видано посвідку на проживання - № [NUMBER] у Португалії - [PERSON], яка дійсна до 25.08.2020 року. (а.с. 13-18) Позивачка належним чином піклується здоров'ям їхньої з [PERSON] доньки, її фізичним, духовним та моральним розвитком, повністю матеріально забезпечує її всім необхідним. Наразі [PERSON] навчається у школі в Португалії у [ADDRESS] (ас. .19-20) Позивачка зазначає, що на новорічні свята, в період часу з 19 грудня 2017 року по 08 січня 2018 року планує привести доньку [PERSON] до України, до м. Запоріжжя, аби вона побачилася з рідною бабусею, матір'ю позивачки - [PERSON], отримала нові враження, відпочила у місті в якому народилася. (а.с. 9) Зверненню до суду передувало направлення [PERSON] 23.11.2017 року за останньою відомою адресою реєстрації [PERSON]: [ADDRESS], пропозиції про надання дозволу на виїзд малолітньої доньки [PERSON] за межі України в позасудовому порядку, однак відповіді так і не отримала. (а.с. 21) Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі, або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Особа, яка досягла шістнадцяти років, відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК має право на вільний самостійний виїзд за межі України, а до досягнення шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, і Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Частина 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачає, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. Відповідно до пункту 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками. Крім того, відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України та виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідно до ст. 6 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» вбачається, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., ратифікованої 27.02.1991 р., за якою, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 150 та ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Таким чином, реалізація можливості виїзду за межі України з навчальною метою та оздоровлення дитини не суперечить вимогам закону та відповідає інтересам дитини. Аналізуючи перелічені норми сімейного права, враховуючи вимоги Закону України «Про охорону дитинства», Конвенцієї про права дитини від 20.11.1989р., ратифікованої постановою Верховної ради Української РСР від 27.02.1991р. № 789-ХІІ, Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1959р., а також з метою захисту інтересів та прав малолітньої дитини [PERSON], 2004 р.н, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про надання дозволу на виїзд [PERSON] у супроводі матері [PERSON] за межі державного кордону є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки надання такого дозволу надасть можливість [PERSON] продовжити навчання.

Outcome: approved