Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

У липні 2020 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначала, що з 01.06.2018 року працювала на посаді бухгалтера у фізичної особи- підприємця [PERSON] реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] та 28.02.2020 року наказом №28/0-2- 2020 від 28.02.2020 року була звільнена на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, що підтверджуються трудовою книжкою серії [NUMBER] заповненою 29.04.2005 року номер запису 22 та 23, оригінал якої знаходиться у позивача. Звільняючи її відповідач не надав письмове повідомлення про нараховані суми, належні працівникові при звільненні. В день звільнення і до теперішнього часу відповідач не виплатив належну нараховану заробітну плату за листопад 2019 року у сумі 4862,22 грн., за грудень 2019 року у сумі 4865,16 грн., за січень 2020 року у сумі 5265,16 грн. та за лютий 2020 року у сумі 8258,74 грн., що є причиною звернення до суду. Загальний розмір нарахованої, але не виплаченої відповідачем суми заробітної плати становить 23251,28 грн., що підтверджується інформацією з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування наданою безоплатно Пенсійним фондом України в паперовій формі ОК-5 за індивідуальними відомостями про застраховану особу [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , сформованої 16.03.2020 року. 02.03.2020 року позивач звернулась з заявою до Управління з питань праці Запорізької міської ради про вжиття заходів за не виплату відповідачем належної нарахованої заробітної плати за листопад 2019 року у сумі 4862,22 грн., за грудень 2019 року у сумі 4865,16 грн., за січень 2020 року у сумі 5265,16 грн. та за лютий 2020 року у сумі 8258,74 грн. 02.04.2020 року з відповіді Управління з питань праці Запорізької міської ради на вищезазначену заяву дізналася, що відповідач припинив підприємницьку діяльності з 10.03.2020 року, тому провести інспекційне відвідування відповідача не є можливим. Посилаючись на вимоги ст. 116,117 КЗпП позивач просила стягнути з [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 23251 гривень 28 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку вирахуваний шляхом множення середньоденного заробітку у сумі 163,39 грн. на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком, за період з 29.02.2020 року включно по день ухвалення рішення за цим позовом, без урахування податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню відповідно до вимог чинного законодавства України та моральну шкоду у розмірі 5000 грн. Ухвалою судді від 28.08.2020 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено провести в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи в судове засідання, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті (відзиву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь). В судове засідання позивач не з`явилася, суду надала письмову заяву про розгляд справи у її відсутність без проведення фіксації судового процесу, в якій зазначила, що підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи у відсутність та відзиву на позов не надано. Заяв про відкладення розгляду справи не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У зв`язку з чим, на підставі ст. 247, 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу, в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У відповідності зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст.ст. 13, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно з ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення Трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, що встановлено ч.1 ст. 47 КЗпП України. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що [PERSON] з 01.06.2018 року працювала на посаді бухгалтера у фізичної особи- підприємця [PERSON] реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] та 28.02.2020 року наказом №28/0-2- 2020 від 28.02.2020 року була звільнена на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, що підтверджуються трудовою книжкою серії [NUMBER] заповненою 29.04.2005 року номер запису 22 та 23, оригінал якої знаходиться у позивача. Відповідачем не спростовано, що звільняючи [PERSON] ФОП [PERSON] не надав письмове повідомлення про нараховані суми, належні працівникові при звільненні. В день звільнення і до теперішнього часу відповідач не виплатив належну [PERSON] нараховану заробітну плату за листопад 2019 року у сумі 4862,22 грн., за грудень 2019 року у сумі 4865,16 грн., за січень 2020 року у сумі 5265,16 грн. та за лютий 2020 року у сумі 8258,74 грн. Загальний розмір нарахованої, але не виплаченої відповідачем суми заробітної плати становить 23251,28 грн., що підтверджується інформацією з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування наданою безоплатно Пенсійним фондом України в паперовій формі ОК-5 за індивідуальними відомостями про застраховану особу [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , сформованої 16.03.2020 року. Зазначені обставини не спростовані відповідачем, відзив на позов подано не було. 02.03.2020 року [PERSON] звернулась з заявою до Управління з питань праці Запорізької міської ради про вжиття заходів за не виплату відповідачем належної нарахованої заробітної плати за листопад 2019 року у сумі 4862,22 грн., за грудень 2019 року у сумі 4865,16 грн., за січень 2020 року у сумі 5265,16 грн. та за лютий 2020 року у сумі 8258,74 грн. 02.04.2020 року з відповіді Управління з питань праці Запорізької міської ради на вищезазначену заяву дізналася, що відповідач припинив підприємницьку діяльності з 10.03.2020 року, тому провести інспекційне відвідування відповідача не є можливим. За відкритими і загальнодоступними відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач припинив підприємницьку діяльності з 10.03.2020 року, що підтверджується шляхом безкоштовного запиту на отримання відомостей Єдиного державного реєстру, критерії пошуку - Фізична особа-підприємець реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] . У пункті 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17 зроблено висновок, що у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою як її права, так і обов`язки за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою. Висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 04.12.2013 року у справі № 6-125цс13 підтверджений в пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17. Встановивши, що відповідачем порушувалися строки виплати заробітної плати у належному розмірі, спірні відносини між сторонами виникли у зв`язку з невиплатою відповідачем нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у день звільнення, суд вважає, що позивачем належними доказами доведено порушення відповідачем вимог трудового законодавства, відповідачем були порушені права та інтереси за захистом яких позивач звернулася до суду, а тому вони підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а стягненню підлягає нарахована, але фактично не виплачена заробітна плата у розмірі пред`явлених вимог 23251,28 грн.. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична 45особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Згідно з ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з п. 20 постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні застосовуються вимоги п.п. 2, 3, 5, 8 Постанови КМ України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що провадиться обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З огляду на вищезазначене, враховуючи те, що число календарних днів у грудні 2019 року та січні 2020 року становить 62 дні, заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні становить 10130,32 грн. (заробітна плата за грудень 2019 року у сумі 4865,16 грн. + заробітна плата за січень 2020 року у сумі 5265,16 грн.= 10130,32 грн.), тому середньоденний заробіток для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 163,39 грн. (заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом двох місяців календарні дні у сумі 10130,32 грн./62 дні=163,39 грн.). Як встановлено з матеріалів справи, середньоденна заробітна плата позивача складала 163,39 грн. У відповідності зі ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Таким чином, за період часу з 29.02.2020 року по день ухвалення рішення 02.11.2020 року, що становить 156 робочих днів, сума середнього заробітку [PERSON] за весь період затримки розрахунку складає 27449,52 грн. (з розрахунку: 168 робочих днів х 163,39 грн.), який підлягає стягненню на користь [PERSON] в судовому порядку, а тому ці вимоги підлягають задоволенню. Цивільний позов [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику ,в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з п.п. 6,13 зазначеної Постанови При застосуванні норм КЗпП України щодо порядку розгляду трудових спорів у справах про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові у зв`язку з виконанням трудових обов`язків, суди повинні виходити з того, що за змістом ст. 124 Конституції потерпілий має право звернутися з такими вимогами до суду безпосередньо. Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд приходить до висновку, що діями відповідача по незаконній затримці виплати заробітної плати порушено гарантовані Конституцією України права позивача [PERSON] на своєчасне одержання винагороди за працю. Позивачем доведено, що вона через відсутність власних коштів мала душевні страждання щодо забезпечення себе та своєї родини грошовими коштами належним чином, що потребувало додаткових зусиль для організації життя, відновлення нормальних життєвих зв`язків, і оскільки позивачем в судовому засіданні доведено факт порушення установою проведення розрахунку у визначені законом строки суд, виходячи з положень ст. 237-1 КЗпП України, вважає, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, а тому вважає, що є підстави для стягнення компенсації цієї шкоди, тому вимога [PERSON] про стягнення завданої затримкою виплати нарахувань відповідає нормам ст. 23 ЦК України, та ст. 237-1 КЗпП України є обґрунтованою. Разом з цим, заявлений позивачем до відшкодування розмір моральної шкоди 5000,00 грн. суд вважає надмірним та, з урахуванням засад розумності, справедливості та співмірності, характеру та обсягу моральних страждань їх тривалість, розміру заборгованості, інших конкретних обставин справи, приходить до висновку про доцільність стягнення з відповідача на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди еквівалент 1,5 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, визначених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», що станом на день ухвалення рішення відповідає 3153,00 грн. З огляду на наведене, позов підлягає частковому задоволенню. Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 840,80 грн.

Outcome: partial