Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

У липні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору позики. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 21 січня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів в сумі 485 000,00 грн. [PERSON] зазначає, що грошових коштів не отримував, вказаний договір був ним підписано під впливом психічного та фізичного впливу, вказує, що 13 червня 2019 року йому нанесені тілесні ушкодження, зламані ребра, у зв`язку з чим, останнім було подано заяву до ДБР, про що відомості були внесені до ЄДРДР. Посилається в позові на те, що відсутня розписка про отримання коштів, а також на те, що договір позики укладено без згоди іншого з подружжя. Враховуючи викладене вище просив позов задовольнити. 09.07.2020 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу визначено до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 29.07.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі. 22.10.2020 від Позивача до суду надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи. 04.11.2020 [PERSON] звернувся до суду з відзивом в якому останній проти позову заперечив та просив у його задоволенні відмовити. Вказує, що чинність та правомірність договору позики, укладеного між Позивачем та Відповідачем презюмується ст. 204 ЦК України та не потребує будь-яких додаткових розписок про отримання коштів та визначення умов надання позики в розписці. Грошові кошти за договором позики повернуті не були. Наголошує на тому, що дії [PERSON] щодо визнання договору позики недійсним направлені на уникнення відповідальності за невиконання договору позики, а саме, неповернення грошових коштів їх власнику. Враховуючи викладене вище просив відмовити у задоволенні позову. 15.12.2020 судом отримано від Позивача відповідь на відзив. 13.01.2021 від Відповідача отримані заперечення на відповідь на відзив. Копію ухвали про відкриття провадження разом із копією позовної заяви із додатками направлено на адресу третьої особи - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щекова Дениса Михайловича, однак конверт повернувся за закінченням терміну зберігання. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до правил ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, судом встановлено, що 21 січня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів в сумі 485 000,00 грн., який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щековим Денисом Михайловичем та зареєстрований в реєстрі за №31. Відповідно до п. 1 договору позики, Позикодавець передав, а Позичальник прийняв у власність гроші в сумі 485 000,00 грн., які Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві не пізніше 05 березня 2019 року. Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору. В п. 11 договору зазначено, що Позичальник - з однієї сторони, та Позикодавець - з другої сторони, стверджують один одному та повідомляють усім зацікавленим у тому особам, що: 1) у момент укладання цього договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними; 2) розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за цим договором; 3) при укладенні цього договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення і були свідомо приховані ними; 4) цей договір укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; 5) цей договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжким обставин; 6) цей договір укладається з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); 7) цей договір не приховує інший правочин (не є удаваним). В п.12 договору, Позикодавець стверджує, що під час укладання цього договору у зареєстрованому шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сім`єю без укладання шлюбу, що підтверджується його заявою, викладеної на окремому аркуші, який зберігається у справах нотаріуса, зміст якої доведено до Позичальника. В п.13 договору, Позичальник стверджує, що під час укладання цього договору у зареєстрованому шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сім`єю без укладання шлюбу, що підтверджується його заявою, викладеної на окремому аркуші, який зберігається у справах нотаріуса, зміст якої доведено до Позикодавця. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 30 червня 2021 року у справі № 61-7687св21. За положеннями цивільного законодавства, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Отже, твердження Позивача, що ані до підписання договору позики, ані після його підписання він не просив та не отримував будь-яких грошових коштів від Відповідача спростовуються умовами договору позики від 21 січня 2019 року та імперативними нормами матеріального права. У статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно із статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Отже, для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1)факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. З матеріалів справи вбачається, що 13 червня 2019 року о 23:55 слідчим Територіального управління ДБР у місті Києві Капша І.В. було внесено до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення, правова кваліфікація ч.3 ст. 355 КК України, на підставі повідомлення [PERSON] , що підтверджується витягом з ЄРДР від 17 липня 2019 року. З наведеного витягу вбачається, що [PERSON] 13 червня 2019 року о 17:00, перебуваючи за адресою: [ADDRESS] вимагав у [PERSON] грошові кошти на виконання договору позики, у поєднанні з насильством, що не небезпечним для життя чи здоров`я. Суд критично ставиться, як до доказу, до матеріалів кримінального провадження зазначених вище, оскільки у фабулі зазначена фізична особа - [PERSON] , який не є стороною у даній цивільній справі, яка розглядається. Окрім того, договір позики між Позивачем та Відповідачем було укладено 21 січня 2019 року, а заява про вчинення кримінального правопорушення подана Позивачем 13 червня 2019 року, тобто майже через п`ять місяців після підписання оскаржуваного договору позики. Доказів звернення до правоохоронних органів щодо неправомірних дій Відповідача стосовно Позивача при укладені договори позики 21 січня 2019 року Позивач не надав. В обґрунтування поданого позову позивач, крім іншого, посилається на те, що під час укладання вищезазначеного договору позики він був одружений, однак його дружина не знала про існування оскаржуваного договору позики та згоди на його укладання не давала. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України. Згідно з частиною першою цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України). Відповідно до частин першої - третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Положення цієї статті визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо. Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном. Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Схожий за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, від 18 грудня 2018 року у справі № 755/12668/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3928/14-ц, від 24 березня 2020 року у справі № 521/20211/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 522/16362/16-ц, від 09 червня 2020 року у справі № 522/20907/16-ц, від 12 червня 2020 року у справі № 333/324/18, від 05 листопада 2020 року у справі № 619/761/18, від 16 березня 2021 року у справі № 133/2718/18, від 30 червня 2021 року у справі № 462/2662/20. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. З урахування наведеного вище та аналізуючи наявні у справі докази, суд вважає, що позивачем не надано доказів в обґрунтування заявлених вимог. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] не є обґрунтованими, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed