Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», в якому просила визнати недійсним пункт кредитного договору, укладеного 17.06.2008р. між нею та банком, а саме, третейську угоду, укладену у вигляді третейського застереження у заяві позичальника, та угоду про визначене коло судів загальної юрисдикції, як місце розгляду спорів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вказані умови договору порушують її право на судовий захист, третейська угода обмежує вільний вибір та право сторони звертатись за захистом своїх прав до суду загальної юрисдикції. Позовні вимоги обґрунтовує також тим, що третейське застереження не відповідає вимогам ч. 2, ч. 5 ст.12 Закону України «Про третейські суди», третейське застереження є несправедливим і порушує принцип рівності сторін перед законом і судом їй на шкоду. її текст викладено у заяві позичальника дрібним та нерозбірливим шрифтом, та що при підписанні заяви її не було ознайомлено з інформацією про місце розташування третейського суду та його регламентом. Також вказувала, що на момент укладення кредитного договору між сторонами не існувало спору, що є єдиною достатньою підставою для укладення третейської угоди. В судовому засіданні позивач позов підтримала, просила задовольнити у повному обсязі з наведених у позовній заяві підстав. Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов наступного висновку. Як встановлено судом, 17.06.2008р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] був укладений кредитний договір, який складається із заяви позичальник, пам'ятки клієнта, Умов та правил надання банківських послуг, тарифів, У заяві позичальника [PERSON] зазначено, що позичальник висловила згоду, що заява разом із пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Зміст даного договору містить застереження про те, що позичальник погодився, що місцем розгляду всіх спорів на умовах, передбачених п. 8.5 Умов, являється Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська або суд за місцем реєстрації філії Приватбанку, з діяльності якої виникає спір, або Постійно діючий третейський суд при Асоціації «Дніпровський банківський союз», або Постійно діючий третейський суд при Асоціації «Юридичні компанії України». Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Враховуючи, що зазначеними нормами цивільного законодавства встановлено, що недійсність правочину може мати місце лише в тому випадку, коли на момент вчинення правочину його зміст не відповідав чи суперечив вимогам законодавства, аналіз змісту правочину необхідно здійснювати в тій редакції, яка діяла на момент його вчинення, а не на момент існування норм, прийнятих вподальшому. Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Статтею 12 Закону України «Про третейські суди», в редакції на час виникнення спірних відносин, передбачено, що регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди, тобто, в будь-якому випадку, регламент третейського суду вже на підставі закону є частиною угоди, незалежно від того, чи він оформлений на паперовому носії, як додаток до договору, чи ні. Зазначена стаття не містить обов'язкової вимоги, що текст третейської угоди має включати в себе текст регламенту третейського суду. Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За правилами ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. З урахуванням викладених норм, третейське застереження у тексті заяви позичальника, яка є невід'ємною частиною кредитного договору, є належним виявом волі позивачки щодо передачі можливих спорів з питань виконання договору недержавному юрисдикційному органу. Зі змісту заяви позичальника вбачається, що [PERSON] ознайомлена та згодна з умовами і правилами надання банківських послуг, тарифами банку, які надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді, і своїм підписом підтвердила факт отримання повної інформації про умови кредитування. Укладаючи договір, позивач була повністю ознайомлена з порядком вирішення спорів, пов'язаних з укладенням та виконанням зазначеного договору, що підтверджується її підписом на кредитному договорі. В силу принципу диспозитивності цивільного судочинства позивачкою не надано належних та допустимих доказів дефекту її волі під час укладення кредитного договору. Не знайшли свого підтвердження посилання [PERSON] на те, що оспорюване нею третейське застереження є несправедливим і породжує істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків їй на шкоду. Так, зокрема в абзаці 5 частини 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»від 12 червня 2009 року № 2 вказано, що договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (стаття 17 ЦПК України) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом. Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутат України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзацу сьомого, одинадцятого ст.ст.2,3, п.9 ст.4 та розділу VІІІ «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст.12 ГПК України, ст.6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом способами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч.5 ст. 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.2 ст. 22, ст. 64 Конституції України). Позивачем не доведено наявності порушень прав позивачки на публічний захист, оскільки укладення сторонами третейської угоди про передачу спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав. Суд вважає, що вимоги позивача про визнання недійсною третейською угоди, з посиланням на частину 5 статті 12 Закону України «Про третейські суди», є безпідставними, оскільки статтю 12 доповнено частиною п'ятою відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо діяльності третейських судів та виконання рішень третейських судів» від 05.03.2009 року, який набрав чинності 31.03.2009 року, а третейське застереження підписане сторонами 17.06.2008р., тобто під час дії ст. 12 Закону України «Про третейські суди», яка не містила вимог щодо обовязкового зазначення в третейській угоді відомостей про предмет спору. Отже, суд приходить до висновку про те, що третейське застереження відповідає вимогам чинному на момент укладення договору Закону України «Про третейські суди», тобто сторони при укладенні договору керувались діючим на той час законодавством і досягли згоди з усіх істотних умов договору, а тому необхідно відмовити в задоволенні позову про визнання недійсним третейського застереження. Не можна вважати, що укладення третейської угоди є порушенням прав позивача, оскільки угода про передання справи на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а одним із способів реалізації права на захист своїх прав. Доводи позову про недійсність положення кредитного договору щодо обмеження кола судів загальної юрисдикції у зв'язку з невідповідністю вимогам закону також є необґрунтованими, оскільки станом на 17.06.2008р., тобто на момент підписання договору, була чинною редакція ст. 112 ЦПК України, яка встановлювала право сторін письмово визначити територіальну підсудність справи, крім справ, для яких встановлена виключна підсудність. Вказана умова договору не є відмовою від права на звернення до суду. Наявність в договорі такого застереження не порушує право сторін на звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів у порядку, встановленому законодавством України.

Outcome: dismissed