Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-04 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON] (Позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (Відповідач), третя особа [PERSON], про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 17.12.2010р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], який діяв від імені [PERSON], - фіктивним (а.с.1-5 т1). Свої позовні вимоги з урахуванням пояснень до позовної заяви (а.с.136 т2) Позивачка обгрунтовує тим, що 08.03.1986 року було зареєстровано шлюб між нею та [PERSON], про що Виконкомом Мар'янівської сільської Ради Васильківського району Київської області було видано свідоцтво про укладення шлюбу та зроблено актовий запис № 3. За час шлюбу подружжям було придбано квартиру [ADDRESS], квартиру [ADDRESS]. Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 03.10.1997р. № 18533, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Шевченківської держадміністрації, квартира [ADDRESS] на праві приватної (сумісної або часткової) власності в рівних частках кожному належить: [PERSON] (чоловік), [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (донька). Шлюбні стосунки між подружжям поступово погіршувались, чоловік [PERSON] з 2001 року виїхав проживати за кордон до Іспанії, залишивши на виховання [PERSON] спільних дітей [PERSON] та [PERSON] Будь-яких коштів на виховання дітей [PERSON] не надавав, що стало підставою для розірвання шлюбу та стягнення з [PERSON] аліментів на дітей в примусовому порядку, що підтверджується рішенням суду від 16.12.2010р. 29.08.2007р. [PERSON] на ім'я [PERSON] було видано генеральну довіреність № 1639, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Почтарьовою С.О., відповідно до якої Позивачка мала право розпоряджатися всім належним [PERSON] майном. 16 квітня 2010 року Позивач на підставі генеральної довіреності від [PERSON] продала 1\\4 частину квартири [ADDRESS] своєму сину [PERSON]. Проте, в серпні 2010 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про поділ спільної власності подружжя, а саме: кв. [ADDRESS], кв. [ADDRESS], земельної ділянки [ADDRESS]. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 2-3981/11 було частково задоволено позовні вимоги [PERSON], відповідно до якого за ним визнано право власності на 1\\2 частину квартири [ADDRESS]. Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 20.12.2012р. рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06.12.2011р. змінено в частині зменшення частки [PERSON] у праві власності на кв. [ADDRESS] до 1\\8 частки, в іншій частині рішення залишено без змін. Позивачка зазначила, що [PERSON] неодноразово вказував, що його цікавлять лише гроші, та в разі визнання за ним права власності на спільне майно, останній має наміри продати свою частку, тому під час розгляду судового спору про поділ майна подружжя, який було розпочато колишнім чоловіком у серпні 2010 року, знаючи його наміри щодо визначення подальшої долі вищезазначеного майна, в разі його поділу в судовому порядку, з метою збереження майна для своїх дітей ([PERSON], [PERSON]), [PERSON] 12.10.2010р. отримавши він них генеральні довіреності № 2077, 2068 на право розпоряджатися всім належним їм майном, вирішила укласти фіктивний договір купівлі-продажу спірної квартири. З цією метою вона намагалася знайти непов'язану з нею особу для укладання такого договору. З даною пропозицією Позивачка неодноразово зверталась до своїх сусідів, колег по роботі та друзів, але кожен з різних причин не міг погодитися на укладення вищезазначеного договору. Водночас, співмешканець Позивачки - [PERSON], з яким вона була у стосунках, знаючи проблему, запропонував Позивачці укласти договір купівлі-продажу та фіктивно передати квартиру у власність його матері [PERSON] до вирішення судового спору з чоловіком. Перебуваючи у розпачі та у хвилюванні з приводу можливої втрати майна, Позивачка погодилась на допомогу від співмешканця - [PERSON], який на той час проживав з нею та запевнив її що будь-яких претензій щодо користування та розпорядження кв. [ADDRESS] його мати, яку Позивачка в очі не бачила, не пред'являтиме, та в подальшому здійснить переоформлення даної квартири на її дітей. 17.12.2010р. [PERSON] підписала з [PERSON] (братом співмешканця), який діяв від імені [PERSON] фіктивний договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], вартість якої відповідно до п.2.1. Договору, за домовленістю сторін була встановлена у розмірі набагато нижчому від ринкової ціни, а саме у розмірі 228 549 грн., для уникнення значних додаткових витрат по оформленню цього договору. Весь час Позивачка та її діти постійно проживають та користуються спірною квартирою [ADDRESS], всі рахунки по оплаті комунальних послуг та електроенергії здійснює Позивачка. Після винесення судом рішення у справі про розподіл майна подружжя, Позивачка звернулась до Відповідачки з вимогою переоформлення кв. [ADDRESS] на її дітей, як це було обговорено під час укладання фіктивного договору купівлі-продажу вказаної квартири, проте Відповідачка сказала, що вона у Позивачки нічого не купляла, і тому й неї нема чого їй віддавати. У свою чергу [PERSON] також відмовив Позивачці, пославшись на те, що її прохання буде виконано лише тоді, як йому буде відшкодовано суму у розмірі 50 тис. доларів США, як немайнові витрати, понесені ним у вигляді моральної підтримки Позивачки під час розлучення та поділу майна з колишнім чоловіком. Позивачка вказала, що, оскільки після укладеної угоди всі права та обов'язки власника виконувала Позивачка, в тому числі проживала у вказаній квартирі, тому укладений договір не був спрямований на настання правових наслідків, а сторонами не вчинялися дії по виконанню спірного договору, а отже вбачається явна фіктивність правочину, а саме купівля-продаж кв. [ADDRESS]. Окрім того, Відповідач не пред'являла будь-яких претензій до [PERSON] щодо звільнення вказаної квартири, а також з даного питання відсутні будь-які судові рішення та виконавчі листи, всі рахунки по сплаті комунальних платежів та електроенергії відкриті та сплачуються від імені [PERSON] Серед іншого Позивачка зазначила, що у зв'язку з скрутним фінансовим становищем та необхідністю належного утримання нею своїх дітей (оплата навчання, лікування тощо), вона передала в оренду квартиру [ADDRESS] спочатку ПАТ «КБ «Надра», а потім ТОВ «Оціночна компанія «ВЕГА», про що було укладено договір оренди приміщення від 27.06.201р. за згодою [PERSON] від імені [PERSON] та директором ТОВ «Оціночна компанія «ВЕГА» - Макогон В.В. Останній, серед іншого, в своїй письмовій заяві зазначив, що [PERSON] не цікавлять на яких умовах буде укладатися договір оренди приміщення, оскільки фактичним власником спірної квартири є [PERSON] та її діти. Так, Позивачка наголосила на тому, що спірний договір було укладено для виду, сторони знали, що він не буде виконаний, на момент підписання договору вона та Відповідач [PERSON] та її представник не мали на меті переходу права власності на квартиру. В судовому засіданні 24.02.2014р. представником Відповідача - [PERSON] було заявлено клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб: [PERSON] та [PERSON] (а.с.60 т1). Протокольною ухвалою суду від 24.02.2014р. клопотання представника Відповідача про залучення третіх осіб задоволено, та залучено до участі у справі третіх осіб - [PERSON] та [PERSON] (а.с.61-62 т1). В квітні 2014 року представником Позивачки - [PERSON] через канцелярію суду подано нову редакцію позовної заяви з врахуванням зміни підстав позову (а.с.108-114 т1). Протокольною ухвалою суду від 11.04.2014р. судом прийнято зазначену позовну заяву, примірники якої вручено представникам для вручення сторонам по справі (а.с.138 т1). В позовній заяві від 10.04.2014р. з врахуванням зміни підстав позову, яка була прийнята судом в судовому засіданні 11.04.2014р., Позивачка просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 17.12.2010р., укладений між [PERSON] та [PERSON], який діяв від імені [PERSON] (а.с.108-114 т1). Позивачка серед підстав для задоволення позову, зазначила, що спірний договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] не був направлений на відчуження квартири, оскільки зазначений правочин був вчинений нею під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах, за відсутності у продавців іншого житла, не співмірності вартості квартири, зазначеної в договорі купівлі-продажу, її дійсній (ринковій) вартості. Разом з цим Позивачка не тільки не здійснила реальної передачі квартири, оскільки продовжувала в ній проживати, а й не отримала грошових коштів від [PERSON] в якості оплати за спірну квартиру. Так, за умови відсутності обставин, які погрожували втратою житла з боку колишнього чоловіка Позивачка ніколи б не уклала договір купівлі-продажу спірної квартири, оскільки її діти не мають окремого житла, тим більше за ціною, яка в 10 разів є меншою за її ринкову вартість. Вищезазначені обставини підтверджують той факт, що внутрішня воля Позивачки не була направлена на відчуження квартири та укладання договору купівлі-продажу, тому спірний правочин був укладений нею під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах, а відтак підлягає визнанню недійсним. В судовому засіданні 22 червня 2015 року представник Позивачки - [PERSON] заявив клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - [PERSON], оскільки остання на підставі договору купівлі-продажу 27.11.2014р. купила, а Відповідачка продала їй квартиру [ADDRESS] (а.с.212 т2). Протокольною ухвалою суду від 22.06.2015р [PERSON] залучено до участі у справі в якості третьої особи (а.с. 218-219 т2) в зв'язку з чим в судовому засіданні оголошено перерву до 05.08.2015р. Разом з тим, в судовому засіданні 22.06.2015р. представник Позивачка подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 17.12.2010р. укладений між [PERSON] та [PERSON], який діяв від імені [PERSON] фіктивним (а.с.228-233 т2). Протокольною ухвалою суду від 22.06.2015р. відмовлено в прийнятті уточненої позовної заяви, оскільки розпочато розгляд справи по суті (а.с. 218-219 т2). Відповідачем подано до суду заперечення на позовну заяву (а.с.78-81 т1, 144-147 т1), в яких останнім зазначено, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Так, 17.12.2010р. [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені свого сина [PERSON] та від імені своєї дочки [PERSON] уклала з [PERSON], який діяв від імені своєї матері [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Посилання Позивача на ту обставину, що укладання даного договору відбулось з мотивів усунення колишнього чоловіка від права на вказану квартиру є безпідставними, оскільки при поділі майна подружжя, частки квартири, які належали на праві приватної власності [PERSON] та [PERSON] не зазнавали претензій з боку їх батька - [PERSON], і відповідно не існувало жодного ризику втрати права власності на квартиру Третіми особами, як про це зазначає Позивачка. Вказана позиція фактично підтверджена заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва по справі № 2-3981/11, залишеним в цій частині в силі рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20.12.2012р., а саме - встановлений факт чинності договору купівлі-продажу від 17.12.2010р., а також встановлено, що вимога [PERSON] мала місце виключно щодо його права на 1\\8 частину спірної квартири. Окрім того, Відповідачем по справі відповідно до умов спірного договору купівлі-продажу було в повному обсязі сплачено грошові кошти в сумі 228 549 грн., прийнято ключі від приміщення та 26 грудня 2010 року зареєстровано право власності на придбану квартиру в Київському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна за № 182-11. Придбання Відповідачем зазначеної квартири здійснювалось з метою подальшої здачі її в оренду та отримання відповідних доходів, так після певного капіталовкладення та переобладнання квартири було прийнято рішення про пошук орендатора та використання приміщення як нежилого. 27 червня 2012 року між [PERSON], який діяв від імені своєї матері [PERSON] та ТОВ «Оціночна компанія «ВЕГА» в особі директора Макогона Валентина Валентиновича було укладено договір оренди приміщення, а саме 5-кімнатної квартири [ADDRESS], згідно п.5.1. якого сторонами був визначений розмір орендної плати, який складає 5000 грн., що еквівалентно 626 доларів США за курсом НБУ на день оплати. Відповідно до виписок ПАТ «КБ «Приватбанк» орендарем кожного місяця справно сплачувались орендні платежі у відповідності на розрахунковий рахунок орендодавця з формулюванням цілі платежу «згідно договору оренди». Таким чином, Відповідач не лише за угодою купівлі-продажу придбав спірну квартиру, але фактично використовував її протягом значного періоду часу, більше того отримував доходи від здачі її в оренду. Окрім того, Відповідач зазначив, що на час розгляду справи орендні відносини є чинними, а тому посилання Позивача на факт її проживання в спірній квартирі є введенням суду в оману. Разом з тим, Відповідач зазначила, що діти Позивачки - [PERSON] та [PERSON] користуючись своєю повною дієздатністю в свій час уповноважили Позивачку на продаж їх частки квартири [ADDRESS], та окрім того, вимог про визнання спірної угоди недійсною вищевказані особи не заявляли. Серед іншого, разом з посиланням Позивачки, що укладення угоди відбулось за мотивів усунення її колишнього чоловіка від майна, що перебувало у спільній сумісній власності, а це виключно 1\\4 частина квартири, остання не має права висувати вимоги щодо визнання недійсним договору в цілому, оскільки інші співвласники майна таких вимог не висувають. Окрім зазначеного, Відповідач вказала, що посилання Позивачки на нібито тяжкі для неї обставини, а саме вимога колишнього чоловіка щодо розподілу сумісно нажитого майна, є нічим іншим ніж спотворення обставин задля особистого збагачення, оскільки Позивачка має у власності також частину квартири [ADDRESS] та земельну ділянку [ADDRESS], та серед іншого отримує значні доходи від підприємницької діяльності - понад 220 000 грн. кожного року. В додаткових поясненнях до заперечень (а.с.177-179 т2) представник Відповідача зазначила, що наявність тиску на Позивача її колишнього чоловіка [PERSON] та її побоювання, що він заволодіє квартирою, яка належить їй та її дітям, серед іншого спростовується тим, що повернувшись з Іспанії [PERSON] виявив, що вдома відсутні його документи, в тому числі і паспорт громадянина України. Водночас, під час особистої зустрічі з [PERSON], [PERSON] погрожували, в зв'язку з чим він звертався до правоохоронних органів. Окрім того, Позивачка ще до винесення рішення про розлучення з [PERSON] зверталась з заявами до правоохоронних органів про нібито факт викрадення останнім інструментів, речей та грошей, що знаходились на її дачі за адресою: [ADDRESS]. Разом з тим, Позивачка намагалась через Міністерство юстиції України та Міністерство закордонних справ накласти руку на кошти колишнього чоловіка, які знаходились в державі Іспанія, вказуючи при цьому мету: звернутися до суду про розподіл грошового вкладу [PERSON] Після досягнення дітьми повноліття Позивачка знову ж таки звертається до суду про стягнення аліментів повнолітній дочці, так рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня 2011 року у справі № 2-6936/11 було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на повнолітню дочку - [PERSON] в розмірі 4 000,00 грн. Так, Відповідач вважає, що зазначені факти мають суттєве значення для справи, оскільки спростовують наголошення Позивача на обставинах, що саме спір з чоловіком привів її до відчуження квартири, а також, що вона перебувала у стані страху та нервової напруги через подачу чоловіком позову до суду. В судовому засіданні Позивачка [PERSON] та її представник - [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав фіктивності укладеного правочину. Відповідачка особисто в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву від 18.06.2015р., в якій просила розглядати справу за її відсутності та прийняти рішення, яким відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, серед іншого зазначила, що її представник [PERSON] володіє повним обсягом інформації та фактами, що стосуються справи та мають значення для прийняття об'єктивного рішення (а.с.208-209 т2). Представник Відповідача - [PERSON] та представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] проти позову заперечили та просили відмовити в його задоволенні. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, подав суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності та прийняти рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі (а.с.225-226 т2). Треті особи - [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Суд, заслухавши пояснення Позивача та представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає з огляду на таке. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 03.10.1997р., виданого Відділом приватизації державного житла Шевченківської держадміністрації згідно розпорядження від 03.10.197р. № 18533, квартира [ADDRESS] належала на праві приватної спільної власності [PERSON] та членам його сім'ї [PERSON] (дружина), [PERSON] (син) та [PERSON] (донька) (а.с.41 т1). 29 серпня 2007 року [PERSON] згідно довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Почтарьовою С.О. та зареєстрованої в реєстрі за № 1639, уповноважив [PERSON], зокрема на вчинення будь-яких дій щодо належного [PERSON] рухомого та нерухомого майна, в тому числі і на продаж такого майна з визначенням суми та інших умов на власний розсуд (а.с.42 т1). На підставі довіреності посвідченої 29.08.2007р., Почтарьовим С.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 1639, 16 квітня 2010 року [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу 1\\4 частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Науменко М.Г. та зареєстрованого в реєстрі за № 963, продала належну [PERSON] 1\\4 частину квартири [ADDRESS], сину [PERSON] (а.с.36-38). Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2010 року у справі № 2-13196/10 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу встановлено, що 08 березня 1986 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб Мар'янівською сільською радою Васильківського району Київської області, актовий запис № 3. Вказаним рішенням від 16.12.2010р. шлюб, зареєстрований 08 березня 1986 року Мар'янівською сільською радою Васильківського району Київської області, актовий запис № 3 (свідоцтво про шлюб № 094390), укладений між [PERSON] та [PERSON], яка взяла прізвище після реєстрації шлюбу - «[PERSON]» - розірвано (а.с.7-8 т1). В серпні 2010 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про поділ спільної власності подружжя, в якому просив визнати за ним право власності на 1\\2 частину: квартири [ADDRESS], квартири [ADDRESS] та земельної ділянки [ADDRESS] (а.с.9-11 т1). Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.12.2011р. у справі № 2-3981/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільної власності подружжя позовні вимоги задоволено частково, визнано за [PERSON] право власності на майно, набуте ним під час шлюбу з [PERSON], а саме: на 1\\2 частину квартири [ADDRESS], в іншій частині позовних вимог - відмовлено (а.с.14-16 т1). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20.12.2012р. рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06.12.2011р. змінено шляхом зменшення частки [PERSON] у праві власності на квартиру [ADDRESS] до 1\\8 частини, в іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с.17-19 т1). Цим же заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.12.2011р. в частині залишеній без змін рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20.12.2012р. встановлено, що 16.04.2010р. [PERSON] на підставі генеральної довіреності від [PERSON] продала 1\\4 частину квартири [ADDRESS], сину сторін [PERSON], а в подальшому 17.12.2010р. [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені [PERSON] і [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] [PERSON] Окрім того зазначено, що дані договори купівлі-продажу квартири [ADDRESS] є чинними, а тому вимога [PERSON] про визнання за ним права власності на 1\\8 частину квартири [ADDRESS] не підлягає задоволенню. Так, судом встановлено, що дійсно, 17 грудня 2010 року [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені [PERSON], на підставі довіреності, посвідченої Прокудіною Л.Д., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу12.10.2010р. за реєстровим № 2077 (а.с.23-24 т1), та [PERSON], на підставі довіреності, посвідченої Прокудіною Л.Д., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 12.10.2010р. за реєстровим № 2068 (а.с.25-26 т1), продала, а [PERSON] від імені якої діяв [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої Науменко Ф.С., приватним нотаріусом Вільшанського районного нотаріального округу 13.12.2010р. за реєстровим № 1153 (а.с.22 т1), - купила квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. та зареєстрованого в реєстрі за № 2795 (а.с.20-21 т1). Позивачка зазначила, що після укладення спірного договору купівлі-продажу вона та її діти продовжували проживати та користуватись квартирою [ADDRESS], що підтверджується Довідкою Форми № 3, виданою Комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційна контора «Покровська» № 2586 від 30.10.2013р. (а.с.27 т1), Довідкою Форми № 3, виданої ТОВ «Кийград сервіс» № 926 від 24.05.2014р. (а.с.169 т1) та актом від 01.11.2013р (а.с.28 т1), окрім того [PERSON] самостійно за власний кошт оплачувала всі рахунки по оплаті комунальних послуг та електроенергії, що підтверджується актом про порушення № 110247 від 28.01.2012р., складеного на ім'я [PERSON], як споживача електричної енергії (а.с.29-30 т1), рахунком за невраховану електроенергію (а.с.31 т1), протоколом засідання комісії з розгляду актів порушень правил користування електричною енергією для населення та умов договорів про користування електричною енергією і нарахувань за ними № 363 від 04.04.2012р. (а.с.32-33 т1), договором № 06077211808 про користування електричною енергією, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Київенерго» від 12.06.2012р. (а.с.34 т1), квитанціями про сплату за електроенергію (а.с.35 т1, 162 т2), рахунками на сплату за житлово-комунальні та інші послуги за вересень-грудень 2013р. (а.с.155-157 т2), лютий-квітень 2014р. (а.с.147-148 т1, 158-159 т2). Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ч. 1 ст. 657 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Відповідно до п.24 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 9 листопада 2009 року (далі - Постанова № 9 від 09.11.2009р.) для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Узагальненням Верховного Суду України про Практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24.11.2008р. визначено, що фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. При розгляді справ судді мають враховувати, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша - намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Необхідно оцінювати докази та враховувати те, чи обговорювали сторони істотні умови, чи здійснювались нотаріальне посвідчення та державна реєстрація правочину тощо. Позивачка зазначила, що після укладеної спірної угоди вона продовжувала виконувати всі права та обов'язки власника спірної квартири, тобто укладений договір не був спрямований на настання правових наслідків, а сторонами не вчинялися дії по виконанню спірного договору, водночас спірний договір було укладено для виду, сторони знали, що він не буде виконаний, на момент підписання договору вона та Відповідач [PERSON] та її представник не мали на меті переходу права власності на квартиру, а тому чітко вбачається фіктивність укладеного договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Допитані в судовому засіданні 15.05.2014р. свідки - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили суду, що Позивачка пропонувала їм укласти договір купівлі-продажу квартири в зв'язку з проблемами з колишнім чоловіком, разом з тим, суми такого продажу не обговорювались. Свідок [PERSON] додатково пояснила суду, що на пропозицію Позивачки укласти договір купівлі-продажу квартири відповіла згодою, проте зазначила, що допомогти їй зможе тільки в січні 2011 року, проте на той час Позивачка вже відчужила квартиру матері свого співмешканця (а.с.154-163 т1). В судовому засіданні 10.04.2015р. було допитано свідка - [PERSON], яка пояснила суду, що вона неодноразово була в квартирі [ADDRESS] та мала з Позивачкою приятельські стосунки. Остання їй розповідала, що колишній чоловік подав до суду позовну заяву про поділ квартири в зв'язку з чим Позивачка запропонувала [PERSON] укласти фіктивний договір купівлі-продажу спірної квартири, проте оскільки остання перебувала в тяжкому стані після лікарні - вона відмовилась від укладання такого договору (а.с.149-150 т2). Разом з тим, судом встановлено, що після укладення спірного правочину Відповідач 26.12.2010р. зареєструвала своє право власності на квартиру [ADDRESS] в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, номер запису: 8378 в книзі: 182-11, що не заперечувалось сторонами, та підтверджується матеріалами справи. Відповідачка в своїх запереченнях зазначила, що купуючи спірну квартиру в Позивачки вона в подальшому мала намір здавати її в оренду та отримувати від цього відповідні доходи. Так, 27 червня 2012 року між Відповідачем від імені якої діяв [PERSON], та ТОВ «Оціночна компанія «ВЕГА», в особі директора Макогона Валентина Валентиновича було укладено договір оренди приміщення, за умовами якого Орендодавець передає, а Орендар бере в тимчасове володіння приміщення: квартиру [ADDRESS] та зобов'язується наперед не пізніше 5 числа кожного місяця в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок Орендодавця сплачувати орендну плату 5000 грн., що еквівалентно 626 доларів США за курсом НБУ на день оплати (а.с.82-84 т2). Згідно акту приймання-передачі до Договору оренди від 16 липня 2012 року [PERSON] передав, а ТОВ «Оціночна компанія «ВЕГА» прийняло приміщення та майно за адресою: [ADDRESS] (а.с.173-а т1). Підтвердженням використання спірної квартири [ADDRESS] як офісного приміщення ТОВ «Оціночна компанія «ВЕГА» також підтверджується актом від 03.03.2014р., складеного комісією у складі: заступника начальника дільниці «Покровська» [PERSON], майстра т/д № 1 [PERSON], бригадира [PERSON], затвердженого начальником дільниці «Покровська» ТОВ «Кийградсервіс» [PERSON] (а.с.91 т1) та фото додатками (а.с.94-100 т1). Представник Відповідача зазначила, що орендар - ТОВ «Оціночна компанія «ВЕГА» в повному обсязі виконували свої обов'язки щодо сплати орендної плати за спірну квартиру у відповідності до умов договору оренди від 27.06.2012р, що підтверджується банківською випискою від 04.03.2014р. № 515444 з рахунку [PERSON] за період з 01.05.2013р. по 31.12.2013р. (а.с.88-90 т1). Позивачка наголошувала на тому, що картка на ім'я [PERSON] весь час знаходилась у неї і фактично вона отримувала орендну плату, що ще раз вказує на те, що реальних прав щодо квартири Відповідач не здійснювала. Разом з тим, представник Відповідача зазначила, що Позивачка певний час була уповноваженою особою [PERSON] на отримання грошових коштів від Орендаря - ТОВ «Оціночна компанія «ВЕГА» в рахунок орендної плати, проте згідно адвокатського листа [PERSON] в інтересах [PERSON] від 14.02.2014р. ТОВ «Оціночна компанія «ВЕГА» повідомлено, що [PERSON] більше не є довіреною особою власниці майна та останній забороняється знаходитись в квартирі [PERSON] та приймати кошти в якості орендної оплати (а.с.215 т2). Заява Макогон В.В. від 01.04.2014р., в якій зазначено, що під час підписання договору оренди від 27.06.2012р. між ТОВ «Оціночна компанія «ВЕГА» та [PERSON] про оренду квартири [ADDRESS], йому було повідомлено орендодавцем [PERSON] про те, що він не буде читати договір оренди, оскільки фактичним власником квартири є не він, а [PERSON] та її діти (а.с.129 т1), не приймається судом до уваги, оскільки не є належним та допустимим доказом на підтвердження використання Позивачкою спірної квартири для проживання або фактичного володіння та розпорядження таким нерухомим майном. Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. 27 листопада 2014 року [PERSON], як власник спірної квартири передала, а [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS], та сплатила за нього відповідну ціну, відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 815 (а.с.213-214 т2). Так, з вищевикладеного вбачається, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 17.12.2010р., Позивачка хоча й укладала даний договір без мети настання для себе відповідних правових наслідків, Відповідачка мала на меті досягти певного правового результату, зокрема отримати у приватну власність квартиру для використання її в подальшому для здачі в оренду третім особам та отримання від цього відповідних доходів, що підтверджується матеріалами справи. Водночас, Позивачкою не доведено належними та допустимими доказами наявності умислу в обох сторін правочину щодо укладення фіктивного правочину, окрім того доказами в матеріалах справи підтверджується, що на виконання спірного договору Позивачкою було передано Відповідачці майно, яке остання використовувала на свій власний розсуд на правах власника. В процесі розгляду справи Позивачка змінила підстави позову та, зокрема зазначила, що спірний договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] не був направлений на відчуження квартири, оскільки зазначений правочин був вчинений нею під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах, за відсутності у продавців іншого житла, не співмірності вартості квартири, зазначеної в договорі купівлі-продажу, її дійсній (ринковій) вартості. Разом з цим Позивачка вказала, що вона не тільки не здійснила реальної передачі квартири, оскільки продовжувала в ній проживати, а й не отримала грошових коштів від [PERSON] в якості оплати за спірну квартиру. Так, за умови відсутності обставин, які погрожували втратою житла з боку колишнього чоловіка Позивачка ніколи б не уклала договір купівлі-продажу спірної квартири, оскільки її діти не мають окремого житла, тим більше за ціною, яка в 10 разів є меншою за її ринкову вартість, що також підтверджується висновком оцінювача стосовно питання, що потребує спеціальних знань від 22.05.2014р., складеного ФОП [PERSON], що діє на підставі Сертифікату суб'єкта оціночної діяльності від 26.06.2013р. № 14823/13 і кваліфікаційного свідоцтва ФДМУ № 684 згідно якого ринкова вартість квартири [ADDRESS] станом на 17.12.2010р становила 2 560 900,00 грн., а станом на 21.05.2014р. - 2 601 000,00 грн. (а.с.177 т1). Вищезазначені обставини підтверджують той факт, що внутрішня воля позивачки не була направлена на відчуження квартири та укладання договору купівлі-продажу, тому спірний правочин був укладений нею під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах. На підтвердження наявності тяжких обставин, Позивачкою зокрема надано витяг з кримінального провадження № 12013110020011975, відкритого за заявою [PERSON] в зв'язку з нанесенням їй 24.10.2013р. колишнім чоловіком [PERSON] тілесних ушкоджень (а.с.115 т1), що також підтверджується висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 25.10.2013р. № 1896/ж, складеного лікарем судово-медичним експертом В.П. Трач (а.с.116 т1), та листки непрацездатності від 14.04.2010р. (а.с.126 т1), від 12.01.2011р. (а.с.127 т1). Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину. Пунктом 19 Постанови № 9 від 09.11.2009р. визначено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК ( 435-15 ) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до п.23 Постанови № 9 від 09.11.2009р. правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Згідно Узагальнення Верховного Суду України про Практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24.11.2008р., правочини, вчинені під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах мають дефекти волі і здійснюються за таких обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Цей правочин може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був його ініціатором. Згідно зі ст. 233 ЦК для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину. При розгляді зазначеної категорії справ потрібно враховувати такі фактори, як майновий і психічний стан осіб та їх близьких напередодні й на момент вчинення правочину; співмірність наданих послуг із вартістю переданого за правочином майна; наявність іншого житла або іншого місця помешкання в разі відчуження житла, а також враховувати їх вплив на формування волевиявлення сторін. Тяжкі обставини судді розуміють як не будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище, а як його крайні форми. Наприклад, важка хвороба особи чи її близьких, смерть годувальника, крайня нужденність її сім'ї, загроза втратити заставлене житло чи банкрутства, надзвичайно низька винагорода за виконану роботу або надану послугу, порівняно з вартістю відчужуваної речі, та інші обставини, для усунення чи пом'якшення яких необхідно терміново укласти цей правочин. Тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися судом з урахуванням всіх обставин справи. Потерпілий, який оскаржує правочин, повинен довести, що за відсутності тяжких обставин він взагалі або на зазначених умовах не уклав би правочин. Визнання правочину недійсним не може пов'язуватись з тим, чи усвідомлювала сторона користь, яку матиме від нього. Разом з тим, як було зазначено раніше, квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON], [PERSON] та їх дітям [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному. В подальшому [PERSON], діючи від імені та за дорученням [PERSON] продала належну йому 1\\4 частину зазначеної квартири їх спільному сину - [PERSON], що не заперечувалось та не оскаржувалось [PERSON] Виходячи з викладеного, посилання Позивачки щодо страху перед реалізацією колишнім чоловіком спірної квартири в процесі поділу спільного майна подружжя з залишення їх дітей без житла є необгрунтованими та такими, що суперечать встановленим фактам, оскільки частки дітей відповідно до умов чинного законодавства не підлягають поділу при поділі спільного майна подружжя, а тому страх втрати квартири внаслідок такого поділу не визнається судом тяжкою обставиною під тягарем якої було вчинено оспорюваний правочин купівлі-продажу зазначеної квартири. Окрім того, згідно Довідки Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві від 08.04.2014р. № 1330/Л/2659-17-04-34 встановлено, що фізична особа-підприємець [PERSON] перебуває на обліку в ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві як платник податків з 07.09.2007р. відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію № 20740000000010760 від 05.09.2007р., та згідно з даними звіту суб'єкта малого підприємництва - фізичної особи платника єдиного податку за 2010 рік обсяг виручки становить 222 430,0 грн., сплачено 2400,0 грн. єдиного податку (а.с.130 т1). Окрім того, посилання [PERSON] на відсутність в неї іншого майна під час укладення спірного договору купівлі-продажу не відповідає дійсності та спростовується доказами, наявними в матеріалах справи, зокрема рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.12.2011р. у справі № 2-3981/11 в частині, залишеній в силі рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20.12.2012р. встановлено, що Позивачка мала у власності частинку квартири [ADDRESS]. Слід зазначити, що договір купівлі-продажу квартири від 17.12.2010р. укладався [PERSON] як від свого імені, так і від імені [PERSON] та [PERSON], які уповноважили її на розпорядження своїми частками спірної квартири, водночас, [PERSON] та [PERSON] як сторони договору не оскаржували дій [PERSON] як довіреної особи по відчуженню належного їм нерухомого майна та відповідно не оскаржували дійсність договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 17.12.2010р., а тому твердження Позивачки на відсутність іншого житла у [PERSON] та [PERSON] як тяжкої обставини внаслідок якої було укладено спірний правочин не відповідають обставинам справи та спростовуються матеріалами справи. Щодо вкрай невигідних умов вчинення правочину, зокрема вчинення продажу квартири за ціною в 10 разів нижчою від ринкової вартості квартири та неотримання від представника Відповідачки коштів обумовлених спірним договором, суд виходить з того, що відповідно до ст. 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Відповідно до п.2.1. договору купівлі-продажу від 17.12.2010р. за домовленістю сторін, зазначена в п.1.1. цього договору квартира продається за 228 549,00 грн., що за офіційним курсом НБУ (1 долар США = 7,95 грн.) на день підписання договору складає 28 748,31 доларів США. Пунктом 2.3. зазначеного договору визначено, що Покупець сплатила Продавцям зазначену в п.2.1. цього договору суму в момент підписання нотаріального посвідчення цього договору. Підписання Продавцями цього договору свідчить про проведення з ними розрахунків за продану квартиру в повному обсязі та відсутність з їх боку будь-яких претензій фінансового характеру до Покупця. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округ Прокудіна Людмила Дмитрівна, яка посвідчувала спірний договір купівлі-продажу від 17.12.2010р. в судовому засіданні 15.05.2014р. пояснила суду, що наприкінці 2010 року Позивачка звернулась до неї з проханням посвідчити договір відчуження квартири на родичку чоловіка. Так, 17 грудня 2010р. Позивачка та особа з довіреністю від імені Покупця з'явились до неї для оформлення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Нотаріусом було роз'яснено сторонам правові наслідки укладення спірного договору купівлі-продажу. В присутності нотаріуса між сторонами розрахунки не проводились, разом з тим, нотаріус пояснила, що в неї є окрема кімната для здійснення розрахунків між сторонами правочинів, чи передавались гроші Позивачці до укладення спірного договору їй не відомо. Разом з тим, зазначила, що при укладенні договору Позивачкою не зазначалось, що такий правочин є фіктивним або укладається з будь-якою іншою метою, аніж визначеною самим правочином (а.с.154-163 т1). Відповідно до п.4.6., 6.3. спірного Договору купівлі-продажу квартири визначено, що сторони договору заявляють, що вказаний договір укладається на умовах, які вони вважають для себе вигідними, даний договір відповідає їхньому дійсному та вільному волевиявленню та не укладаються під впливом тяжких для них обставин. Цей договір не приховує іншу угоду ті відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, наслідки укриття дійсної продажної вартості квартири сторонам нотаріусом роз'яснено. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження фіктивності договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені [PERSON], [PERSON], та [PERSON] від імені якої діяв [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. та зареєстрованого в реєстрі за № 2795, або на підтвердження наявності під час укладення спірного правочину тяжких для неї обставин, за відсутності яких вона не укладала б зазначеного договору на визначених ним умовах. Слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 233, 234, 319, 334, 655, 657, 691 ЦК України з урахуванням Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 9 листопада 2009 року та Узагальнення Верховного Суду України про Практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24.11.2008р., та

Outcome: dismissed