Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

У липні 2020 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що він перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 12 серпня 2015 року по 12 червня 2020\~ року. Від шлюбу сторони мають спільну дитини. За період спільного проживання з відповідачкою, 12 квітня 2017 року сторони придбали за спільні кошти квартиру [ADDRESS] . На теперішній час позивач має намір розділити спільне майно, у зв`язку із чим вимушений був вернутись до суду з вказаним позовом. Позивач\~ в судове засідання не з`явився, його інтереси в суді представляє [PERSON] . Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, направила на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, про день розгляду справи була повідомлена належним чином. Відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують її відзив відповідачка не надала. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із тим, що відповідачка\~ своєчасно і належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи, не використала наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, частиною 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 81 ЦПК України). Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 серпня 2015 року, який розірвано рішенням Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 12 червня 2020\~ року. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 12 квітня 2017 року, [PERSON] придбано у власність квартиру [ADDRESS] .\~ Відповідно до пункту 8 вказаного договору, покупка квартири за цим договором проводиться за письмовою заявою про згоду, посвідченою Саховою М.А. приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області 12 квітня 2017 року за реєстровим № 1790 чоловіка покупця [PERSON] , що мешкає за\~ адресою: [ADDRESS] , який відповідно до ст.ст. 60,74,97\~ Сімейного кодексу України має право на частку в спільному майні подружжя, щодо згаданої квартири. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №214869747 від 03 липня 2020 року, квартира [ADDRESS] належнить в розмірі 1/1 частки [PERSON] . При вирішенні спірного питання щодо належності квартири, яка є предметом спору, та визначення виду права власності за сімейним законодавством (особиста чи спільна сумісна власність) суд виходить із наступних положень законодавства. Статтею 41 Конституції України закріплені фундаментальні права особи в сфері приватної власності, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Статтею 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст..63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно ч.1 ст. 70 СК України\~ у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно положень ч.2 ст.370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Суд, приймаючи до уваги норми діючого законодавства, умови укладання договору купівлі-продажу квартири, за якими сторони узгодили, що позивач має право на частку в спільному майні подружжя, щодо згаданої квартири,\~ дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved