Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

У липні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду позовом до відповідача Шабадаш Л.С. про визнання недійсною розписки про розрахунки. В обґрунтування позову зазначив, що ним було укладено договір іпотеки від 15.12.2008 № 8215 зі змінами від 11.03.2000 та від 02.04.2010 про передачу йому в іпотеку квартири [ADDRESS] . Однак 19.05.2012 приватним нотаріусом Шабадаш Л.С. була складена нотаріальна заява № 488 про розрахунок за договором іпотеки від 15.12.2008. В даний час мається рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 24.05.2017 про стягнення з [PERSON] боргу за цим же договором іпотеки та позики від 02.04.2010 у сумі 460000 гривень, яке підтверджує, що розрахунки за договором у повному обсязі виконані не були. Просив визнати недійсною заяву № 488 від 19.05.2012 про повний розрахунок за договором. Ухвалою суду від 28 липня 2017 року за вказаним позовом було відкрито провадження у справі, яку призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Відповідачем у справі - приватним нотаріусом Шабадаш Л.С. в ході судового розгляду справи були надані заперечення проти позову, зокрема, від 16.09.2017, від 14.11.2017, від 17.04.2018, від 14.11.2018 тощо. За змістом заперечень зазначає, що порушене перед судом позивачем [PERSON] питання вже неодноразово вирішувалося різними судами у справах № 265/7059/15-ц, 163/991/15-ц, 263/9917/15-ц, 265/2352/16-ц, 265/867/16-ц, 265/2401/16-ц, 265/2402/16-ц, 265/3640/16-ц, 265/4625/15-ц, 805/1320/16-ц, 805/2027/16-а, у яких надавалась оцінка діям нотаріуса, неправомірності яких встановлено не було. При цьому матеріали нотаріальної справи, в тому числі оригінал заяви, яку позивач просить визнати недійсною, було знищено за закінченням термінів зберігання. З цих підстав вважає позов безпідставним. Крім того, вважає, що позивачем без поважних причин пропущено строк позовної давності, наслідки спливу якого просить застосувати. В ході судового розгляду справи позивач [PERSON] зазначав, що 15 грудня 2008 року він уклав договір іпотеки згаданої вище квартири, на підставі якого до Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна були внесені відповідні записи. У 2012 році [PERSON] звернулася до позивача з вимогою зняти всі заборони на передану в іпотеку квартиру для її подальшого продажу та повернення позивачу суми боргу. Позивач відмовив, оскільки в такому випадку ще до повернення йому грошових коштів повинен був подати нотаріусу заяву про те, що борг йому повністю повернений і він не має претензій до позичальника. В подальшому під фізичним примусом він подав нотаріусу заяву про погашення позичальником суми боргу, на підставі якої 19 травня 2012 року приватний нотаріус Шабадаш Л.С. виключила даний запис з Державного реєстру іпотек. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю та просив його задовольнити. Приватний нотаріус Шабадаш Л.С. у судове засідання не прибула, просила вирішувати справу її відсутність з урахуванням зазначених у запереченнях доводів. Відповідач [PERSON] , залучена в ході розгляду справи, у судове засідання не прибула, про день та час судового розгляду повідомлялась у встановленому процесуальним законом порядку, будь-яких заяв чи клопотань по суті справи не надала. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши надані сторонами докази, суд виходить з того, що відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно із ч. 2 ст. 13, ч. 7 ст. 81 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також у випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 83, ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Згідно із ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини; з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі належні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. За положеннями частини 1 статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, принципи цивільного судочинства унеможливлюють витребування доказів за ініціативою суду. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ж із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, даними Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 травня 2017 року, яке набрало чинності 04 липня 2017 року, у справі № 263/3063/17 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто суму боргу у розмірі 2520570,00 гривень. Встановленими обставинами, викладеними у мотивувальній частині вказаного судового рішення, є те, що 15.12.2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір іпотеки на суму 20400грн., а в забезпечення виконання зобов`язань за основним договором відповідачка передала [PERSON] в іпотеку квартиру за адресою: [ADDRESS] , строком до 15.06.2009 року включно. 02.04.2010 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики на суму 460 000 грн. строком до 02.10.2010 року, а також 02.04.2010 року між ним та [PERSON] був укладений додатковий договір до договору іпотеки №8215 на суму 460000грн., в забезпечення виконання зобов`язання, що виникло на підставі договору позики грошей від 15.12.2008 року, додаткового договору до нього від 02.04.2010 року. 04.01.2012 року була складена Вимога іпотекодержателя про усунення порушення основного зобов`язання (позики) за договором іпотеки в частині неповернення суми боргу та Попередження про звернення стягнення на передане в іпотеку майно, в якому було зазначено, що загальна сума боргу за додатковим договором позики, іпотеки від 02.04.2010 року станом на 02.01.2012 року складає 2520570грн. 05.01.2012 року [PERSON] було складено повідомлення про визнання нею суми боргу у розмірі 2520570грн., та зазначила, що вона на даний час не має можливості погасити вказану суму боргу. З проханням зняти арешт та виключити з реєстру іпотек передану [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] , після чого [PERSON] зможе вказану квартиру продати та повернути борг. 05.01.2012 року між [PERSON] та представником по довіреності від 08.02.2011 року [PERSON] був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно якого, вказану суму боргу у розмірі 2520570грн. [PERSON] визнає та зобов`язується повернути щомісячними платежами у сумі не менш 100000 грн. на місяць, починаючи з 25.01.2012 року. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Встановлені вказаним судовим рішенням обставини у справі про адміністративне правопорушення за положеннями ст. 82 ЦПК України беруться судом до уваги в межах вирішення позову у даній справі і зібраних по ній доказів в сукупності. Як вбачається з наданої позивачем копії витягу про вилучення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 36106706 від 19.05.2012, 19 травня 2012 року приватний нотаріусом Шабадаш Л.С. було зареєстровано вилучення запису про обтяження майна на підставі заяви [PERSON] про повний розрахунок за № 488 від 19.05.2012. У свою чергу, за змістом пред`явленого позову позивач [PERSON] просив визнати його заяву № 488 від 19.05.2012 недійсною з тих підстав, що вищевказаним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24.05.2017 з [PERSON] було стягнуто суму боргу за позикою, що, на його думку, свідчить про нездійснення нею розрахунків із кредитором у травні 2012 року. Крім того, в ході судового розгляду позивач [PERSON] зазначав про підписання ним оскаржуваної заяви внаслідок застосування до нього фізичного насильства. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ч. 3 ст. 203 УК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 3 статті 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Разом із тим, встановлено, що Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області розглядалася цивільна справа № 265/1889/16-ц за позовом [PERSON] до приватного нотаріуса Шабадаш Л.С. про визнання незаконними дій, в межах розгляду якої надавалася відповідна оцінка діям нотаріуса, що полягали, як вважав позивач, у незаконному вилученні з Державного реєстру запису про обтяження майна на підставі його заяви про повний розрахунок за № 488 від 19.05.2012, вчиненої ним під фізичним примусом. Рішенням зазначеного суду від 18 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 03 січня 2017 року та постановою Верховного Суду України від 28 липня 2018 року, у задоволенні позову було відмовлено у повному обсязі, незаконності дій нотаріуса, як і фактів застосування до позивача фізичного насильства при вчиненні правочину, встановлено не було. В ході судового розгляду даної справи позивачем [PERSON] не було надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження вказаних ним обставин щодо застосування фізичного впливу під час вчинення відповідного правочину та його реєстрації нотаріусом, і посилань на наявність таких доказів не наведено взагалі. З рішення ж Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24.05.2017, на яке посилається позивач як на підставу своїх вимог, вбачається, що оскаржуваний правочин судом не досліджувався, йому не надавалася оцінка судом у сукупності із іншими доказами, і на його наявність позивач у справі не посилався. Разом із тим, ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 березня 2018 року за клопотанням позивача [PERSON] від приватного нотаріуса Шабадаш Л.С. було витребувано оригінал оскаржуваної заяви за № 488 від 19.05.2012 про повний розрахунок [PERSON] . За повідомленням приватного нотаріуса Шабадаш Л.С., викладеним за змістом заперечень від 09.04.2018, надати оригінал витребуваної судом заяви за № 488 від 19.05.2012 неможливо, у зв`язку із його знищенням за закінченням термінів зберігання. Відсутність оскаржуваного правочину взагалі унеможливлює перевірку судом належності його змісту до конкретних правовідносин, у даному випадку до договору іпотеки №8215 від 15.12.2008. Відтак, суд вважає, що позивачем [PERSON] не надано належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому відмовляє у задоволенні позову за недоведеністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed