Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати, в обґрунтування якого зазначив наступне. Позивач перебував у трудових відносинах з АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат». Наказом від 06.03.2019 року № 02-21/к був звільнений з посади начальника адміністративно-господаоського відділу підпорядкування гендиректору підприємства та наказом від 06.03.2019 року № 02-22/к з посади прес-секретаря підрозділу підпорядкування гендиректору підприємства за ст. 38 п.3 КЗпП України у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного та трудового договору. В день звільнення заборгованість по заробітній платі та належні до сплати суми у зв`язку із звільненням, відповідачем сплачені не були, тому, на час подання позовної заяви, заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі складає:33649 грн. 73 коп., компенсація за невикористану відпустку6263 грн. 57 коп., вихідна допомога у розмірі 50474 грн.60 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку 19697 грн. 40 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку на підставі ст.115, 116, 117 КЗпП України, компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, відповідно до індексу зростання цін на споживчі цілі й тарифів на послуги з грудня 2018 року по день фактичного розрахунку, які просив стягнути з відповідача, судові витрати просив покласти на відповідача. Ухвалою від 08.05.2019 року, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання відзиву на позов та заяв по суті справи. 03.06.2019 року відповідач направив суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що позовні вимоги визначає частков у частині невиплаченої суми заробітної плати, вихідної допомоги, відповідно до розрахунку відповідача, у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні просив відмовити, бо існували перепони для виплати таких сум, оскільки на рахунки підприємства було накладено арешти, та відмовити у стягненні суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі цілі й тарифів на послуги. 07.06.2019 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник просив повністю задовольнити позовні вимоги, оскільки належні суми позивачеві при звільненні сплачені не були. 15.08.2019 року, 03.09.2019 року, 07.10.2019 року, 30.10.2019 року, представником позивача надавалися заяви про збільшення позовних вимог і в останній заяві представник позивача просив стягнути з відповідача, враховуючи сплачені суми, заборгованість по зарплаті у сумі 2527 грн. 80 коп., компенсацію за невикориставні дні відпустки у загальному розмірі 1961 грн. 16 коп., вихідну допомогу 2156 грн. 80 коп., оскільки виплачені позивачу суми є меншими, ніж вважає позивач, стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 132 137 грн. 53 коп., оскільки остаточний розрахунок належних позивачеві сум було проведено відповідачем лише 04.10.2019 року- виплачено суму вихідної допомоги, судові витрати покласти на відповідача- а саме витрати на правничу допомогу у сумі 10 000 грн., а судовий збір стягнути з відповідача на користь держави. У судовому засіданні представник позивача адвокат Волошина Є.В.заялені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, враховуючи останню заяву про збільшення позовних вимог з підстав, зазначених в позові, просила суд позов задовольнити. Представник відповідача адвокат Логачов В.В. проти задоволення позову заперечував, просив суд позовні вимоги позивача задовольнити частково з підстав, викладених у поданому відзиві. У подальшому представник позивача та представник відповідача у судове засідання не з`явилися, надали письмові заяви про розгляд справи без їх участі. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В рішеннях Європейського Суду з прав людини по численних заявах до суду громадян України зазначається, що невиплата заробітної плати, інших належних працівникові сум є втручанням у право заявника на мирне володіння майном у сенсі першого речення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (994-535). Європейський Суд з прав людини також звертає увагу на те, що відсутність достатніх коштів у підприємства-боржника не може бути виправданням тривалого невиконання судових рішень. Тобто має місце порушення Конвенції про захист прав людини та основних свобод. У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, «що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1». Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст. 43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованогоУказом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973 року, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат», що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] . Відповідно до наказу від 06.03.2019 року № 02-21/к [PERSON] був звільнений з посади начальника адміністративно-господаоського відділу підпорядкування гендиректору підприємства та наказом від 06.03.2019 року № 02-22/к з посади прес-секретаря підрозділу підпорядкування гендиректору підприємства за ст. 38 п.3 КЗпП України у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного та трудового договору. Припинення трудового договору з підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП (внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору) передбачає обов`язкову виплату вихідної допомоги у розмірі, передбаченому у колективному договорі, але не менше тримісячного середнього заробітку (ст. 44 КЗпП). Тобто мінімальна виплата вихідної допомоги не може бути меншою за тримісячну заробітну плату. Відповідно до розрахунку заборгованості за січеь- лютий та по 06 березня 2019, та розрахункових листів, вбачається, що при звільненні [PERSON] з підприємства, йому не було виплачено належні суми, а саме компенсацію частини не використаної відпустки у сумі 4302 грн. 41 коп., вихідну допомогу у розмірі 39094 грн. 61 коп., розмір нарахованої та невиплаченої у строки, визначені ст. 115 КЗпП України, позивачу заробітної плати у сумі 31121 грн. 93 коп., завирахуванням податків та інших обов`язкових платежів. При цьому судом встановлено, що сума заборгованості по заробітній платі в розмірі 1000 грн. позивачу була перерахована АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» 24.05.2019 року, 30.07.2019 р. в сумі 23631 грн. 70 коп. та 10 792 грн. 64 коп., тобто після подачі позовної заяви. Таким чином,сума заборгованості по заробітній платі за вирахування податків та інших обов`язкових платежів, компенсація за невикористану позивачем частину відпустки, станом на 30.07.2019 року виплачена у повному обсязі. Суд приймає до уваги саме розрахунок відповідача щодо нарахованих сум заробітної плати та компенсації за невикористану частину відпустки. Але, як вбачається з матеріалів справи, вихідна допомога [PERSON] у сумі 38 475 грн. 25 коп., сума якої підлягала до сплати 06.03.2019 року- в день звільнення позивача з підприємства, виплачена позивачу не була, а виплата проведена лише 04.10.2019 року ( а.с. 120). Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно довідки № 17 від 20.05.2019 року ( а.с.52) про середню заробітну плату, середньоденний дохід позивача [PERSON] становить 777 грн. 16 коп., виходячи з якого суд обчислює розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звыльненны працівника. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. З огляду на наведене, доводи відповідача щодо несвоєчасної виплати нарахованої заробітної плати, а також всіх належних до виплати компенсацій при звільнені, які зводяться до того, що затримка розрахунку з позивачем допущена, у зв`язку із об`єктивними обставинами, внаслідок накладення державним виконавцем арешту на рахунки відповідача, тобто не з вини відповідача, як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, на переконання суду є неспроможними. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Зазначену правову позицію висловлено у постановах Верховного Суду України № 6-64 цс13 від 03.07.2013 року, та № 6-76цс14 від 02.07.2014 року, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими для судів. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно роз`яснень, викладених у п. 21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якої пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Отже, розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку становить 112 688 грн.20 коп., в тому числі податки, збори та загальнообов`язкові платежі з розрахунку: 145 робочих днів (з 06.03.2019 року по 04.10.2019 року) х 777 грн. 16 коп. (середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення), що підтверджується матеріалами справи. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. Стосовно стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати, суд вважає, що вказані позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. У відповідності до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Такий порядок затверджено Постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21 лютого 2001 року (далі - Порядок). У відповідності до п. 1 Порядку, його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу. Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року - п. 2 Порядку. Пунктом 4 порядку встановлено порядок обчислення суми грошової компенсації - як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом, а тому, сума компенсації втрати частини заробітної плати становить 618 грн. 50 коп. Враховуючи те, що будь-якого нормативного обґрунтування своїх заперечень проти даної частини позовних вимог відповідачем не наведено, суд вважає, що вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. За таких обставин, така вимога позивача підлягає задоволенню у повному обсязі. В порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України позивач по даній категорії справи звільняється від сплати судового збору при подачі позову, то такий на користь держави має бути стягнутий з відповідача у сумі 1133,07грн, оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню на суму 113 306 грн. 70 коп. Крім того, відповідно ст.. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою стороною. Тому, враховуючи докази щобо обсягу виконаних робіт та їх вартості, а також умов додаткової угоди, відповідно до якої, оплата послуг адвоката відбувається шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок адвокатського об`єднання після фактичного виконання рішення відповідачем у повному обсязі, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача 10 000 грн. за правничу допомогу, що повністю узгоджується з висновком Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 року по справі № 922/445/19.

Outcome: partial