Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

У квітні 2020 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником вказаної квартири, в якій з 01 січня 1992 року зареєстрований відповідач та в якій останній не проживає понад дев`ять років та мешкає у [ADDRESS] . Отже, станом на дату звернення із цим позовом до суду, позивач є власницею житла, право на користування яким має стороння особа, яка не є членом її сім`ї, та не має будь-яких договірних відносин з приводу користування квартирою, проте добровільно звільнити його не бажає. Наведені обставини перешкоджають позивачу у користуванні нерухомістю, що порушує права власника житлового приміщення. На судове засідання позивач не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила позов задовольнити. На судове засідання відповідач не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позов визнав. Дослідивши письмові докази, перевіривши наведенні позивачем обставини, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити з огляду на таке. Зміст позовних вимог, підстави позову та встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що між сторонами виникли цивільні правовідносини з приводу усунення перешкод у користуванні власністю, які врегульовані статтями 383, 391, 401 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року (далі - ЦК України), статтею 150 Житлового кодексу України від 29 листопада 2001 року (далі - ЖК України), Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (далі - Закон). Так, відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів свої сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини першої статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до частини першої статті 7 Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що власник майна має право вимагати від інших осіб усунення правових перешкод у користуванні належною йому власністю у випадку, якщо їх дії або бездіяльність щодо відповідного майна є неправомірними та порушують права власника. Суд встановив, що державна реєстрація права власності на житло за адресою: [ADDRESS] на позивача здійснена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07 квітня 2021 року, про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом зареєстроване в реєстрі № 195 та витяг за № 64249102 від 07 квітня 2021 року. Тобто позивач є власником житлового будинку, а отже вона має право вимагати усунення перешкод у користуванні ним. Також право власності передбачає, що саме власник майна визначає коло осіб, яким слід надати право користування ним у порядку визначеному чинним законодавством. Це може відбуватись, зокрема шляхом надання згоди на реєстрацію у житловому будинку, що в свою чергу передбачає і надання особі права користуватись ним. Відповідно до статті 150 ЖК України, статей 383, 401 ЦК України право користування чужим майном у особи може виникнути на підставі права власності щодо нього або на підставі сервітуту, який, в даному випадку, міг виникнути лише за умови відповідного волевиявлення власника майна. Вимоги Закону зобов`язують особу, право власності на житлове приміщення якої припинено, звернутись до органу реєстрації з заявою про зняття її з реєстраційного обліку за відповідною адресою, а отже бездіяльність особи, яка виявляється у невчиненні відповідних дій є неправомірною. Крім цього, вказаний Закон передбачає можливість зняття особи з реєстраційного обліку на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Таким чином, наведені обставини свідчать про те, що права позивача, за захистом яких мало місце звернення до суду, порушені неправомірною бездіяльністю відповідача, оскільки власник майна при здійсненні користування ним обмежений волею відповідача. При цьому, факт реєстрації відповідача за вказаною адресою встановлений у порядку частини першої статті 82 ЦПК України, зважаючи на її визнання останнім. Суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам закону та змісту правовідносин. Ухвалюючи рішення, суд врахував, що при такому вирішенні спору буде досягнуто справедливий баланс інтересів як позивача, який є власником будинку, так і відповідача, який втратив інтерес до нерухомого майна та не проживає у ньому тривалий період часу. Отже, враховуючи наведене, суд вважає за необхідне задовольнити позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до частини першої, пункту першого частини другої, частини третьої статті 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору необхідно покласти на відповідача, оскільки позов задоволений, а позивач був змушений звернутись до суду внаслідок неправомірної бездіяльності відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved