Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

У липні 2014р. [PERSON] звернулась до суду з уточненим та доповненим в подальшому позовом до [PERSON], посилаючись на те, що 10.10.2007р. між нею та відповідачем був укладений договір позики, згідно якого вона надала [PERSON] грошові кошти в розмірі 262500,00 доларів США, які позичальник зобов'язувався повернути до 23.07.2011р. На підтвердження укладання договору позики та його умов, а також отримання грошей [PERSON] власноруч склав розписку. Позивач зазначала, що до закінчення строку повернення грошей вона декілька разів зверталася до відповідача з проханнями повернути грошові кошти у строк визначений домовленістю, тобто 23.07.2011р. Однак, станом на дату звернення до суду із позовом відповідач свої грошові зобов'язання не виконав, посилаючись на відсутність грошей. У зв'язку із порушенням відповідачем взятих на себе зобов'язань позивачка просила суд винести рішення, яким стягнути з [PERSON] на її користь 5181521,50грн., з яких 4046568,48 - сума основного боргу, 724531,20грн. - відсотки за користування коштами, 410421,82 - три відсотки річних. Позивач та її представник, діючий за ордером та витягом з договору про надання правової допомоги від 04.10.2013р. у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, відповідно до вимог ст. 74 ЦПК України (а.с.17,18,44). Раніше у судових засіданнях представник позивача підтримував позовні вимог в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відповідно до вимог ст. 74 ЦПК України, причини неявки суду не сповістив (а.с.24,28,31,45,46). Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги про стягнення боргу підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Судом встановлено, що 10.10.2007р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно якого [PERSON] надала [PERSON] у борг грошові кошти в розмірі 262500,00 доларів США, які позичальник зобов'язувався повернути до 23.07.2011р. На підтвердження укладання договору позики та його умов, а також отримання грошей [PERSON] власноруч склав розписку від 13.07.2011р. (а.с.32). Позивач свої зобов'язання за договорами позики виконала та передала відповідачу у борг кошти в сумі 262500,00 доларів США. Відповідач вчасно борг не повернув і від виконання зобов'язань за договорами позики ухиляється. Строк повернення відповідачем коштів за договором позики від настав 23.07.2011. Станом на 23.07.2014р. виконання зобов'язання прострочено відповідачем на три роки. Будь-яких доказів виконання відповідачем своїх зобов'язань, згідно умов договору, та які передбачені ст.545 ЦК України, матеріали справи не містять. Розписку від 13.07.2011р. з переліком суттєвих умов договору суд вважає як таку, що засвідчує виконання сторонами вимог закону щодо укладення договору позики у письмовій формі. Крім того, наявність розписки у позивача є доказом факту невиконання грошових зобов'язань з боку відповідача. У відповідності до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути борг позикодавцю в установлений строк. Згідно ч.2 ст.1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Суд вважає доведеним факт отримання відповідачем від позивача коштів у сумі 262500,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 08.12.2014р. становить 4046568,48грн., а також той факт, що борг у сумі 4046568,48грн. на момент розгляду справи ним не повернено у встановлений договором термін, розписка до цього часу знаходиться у позикодавця. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 625 боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої сумі, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За прострочення виконання зобов'язань за договорами позики позивач просить стягнути з відповідача суму у розмірі 1134953,03грн., з яких 724531,20грн. - проценти за користування коштами та 410421,82 - три проценти річних. Встановлено, що станом на 08.12.2014р. загальна сума заборгованості відповідача склала 5181521,50грн. Таким чином, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума боргу в розмірі 5181521,50грн. Відповідачем до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутнім у судових засіданнях відповідач також розпорядився на власний розсуд. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. За такими обставинами, суд дійшов до висновку, що позов про стягнення заборгованості підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч.1ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судовий збір у справі складає 3654,00грн., які повністю сплачено позивачем при зверненні до суду, а тому дані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved