Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

У листопаді 2017 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], відповідач) про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] Позов обґрунтований такими обставинами. Рішенням суду від 10.10.2017 за [PERSON] та [PERSON] (далі - [PERSON], третя особа) визнано право власності в рівних частках на квартиру № [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері. У вказаному помешканні зареєстрований рідний брат співвласників [PERSON], який з 2014 р. за адресою реєстрації фактично не проживає, чим порушує майнові права позивача. Відповідач викликався в судове засідання у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем його проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, проте до суду він не з'явився без повідомлення причин неявки, відзив на позов не подав. Зважаючи на неявку відповідача в судове засідання та неподання відзиву на позов, суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши позивача, її представника, третю особу, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, суд встановив такі обставини. 10.10.2017 Дарницький районний суд м. Києва ухвалив рішення про визнання за [PERSON] та [PERSON] права власності в рівних частках на квартиру № [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті їх матері [PERSON] Право власності позивача та третьої особи на спірну квартиру зареєстроване у встановленому законом порядку. Відповідно до даних довідки ЖБК «Молодіжний-20» у спірній квартирі зареєстроване місце проживання позивача [PERSON], третьої особи [PERSON] та відповідача [PERSON] Відповідач вселився у спірну квартиру та зареєстрував своє місце проживання у ній у 1994 р. як член сім'ї тодішнього її власника. Судом встановлено, що відповідач [PERSON], перебуваючи на реєстраційному обліку у спірній квартирі, понад рік не проживає у ній без поважних причин. З пояснень позивача та третьої особи вбачається, що їх брат веде антисоціальний спосіб життя, неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності і відбував покарання у місцях позбавлення волі. Після звільнення з місць позбавлення волі ужовтні 2012 р. брат поїхав до Криму, а коли повернувся, кілька місяців проживав за місцем своєї реєстрації. Потім він викрав з квартири побутову техніку і зник. У 2014 р. брат знову з'явився за місцем реєстрації, проживав у квартирі приблизно місяць, а потім знову зник, і з того часу вдома більше не з'являвся. Згідно з даними довідки ЖБК «Молодіжний-20» та акту, підписаного сусідами [PERSON] та [PERSON], [PERSON] постійно не проживає у квартирі з 2014 р., його особистих речей у квартирі немає. Допитані в суді як свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що не бачили відповідача за місцем його реєстрації щонайменше 5-6 років та пояснили, що за наявною у них інформацією відповідач утік після того як обікрав сусідську квартиру. 20.09.2016 [PERSON] зверталась до Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві із заявою про зникнення брата, але пошуки виявилися безрезультатними. Вирішуючи даний спір, суд керується положеннями цивільного законодавства, які визначають зміст права власності, основні способи його захисту, сервітутне право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом та підстави та умови, за яких член сім'ї власника втрачає право на користування житлом. Так, за приписом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 ЦК України, яка встановлює визначальні принципи здійснення права власності, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Сервітутне право членів сім'ї власника житла на користування житлом, а також підстави та умови, за яких член сім'ї власника втрачає право на користування житлом, врегульовані нормами статті 405 ЦК України та статті 156 Житлового кодексу УРСР, за змістом яких члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство (стаття 64 Житлового кодексу УРСР), мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина 2 статті 405 ЦК України). Доказів, які б підтверджували, що відповідач цікавився чи цікавиться житловою площею, сплачує комунальні послуги та намагався вселитися у спірну квартиру, а також поважності причин його відсутності у житлі, суду не надано. Суду також не надано доказів укладення сторонами угоди щодо певного порядку користування спірною квартирою та інших умов припинення права користування житлом. За приписом статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку. Отже зважаючи на встановлені обставини, вищенаведені положення матеріального законута ураховуючи, що реєстрація місця проживання відповідача у спірній квартирі перешкоджає її власникам в повній мірі користуватися та розпоряджатися своїм майном, суд вбачає підстави для захисту порушеного права позивача в обраний нею спосіб - шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України покладає на відповідача сплачений позивачем судовий збір в сумі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved