Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-20 00:00:00

У липні 2016 року позивач звернувся з вказаним позовом до відповідача та третьої особи та просив суд визнати відповідача [PERSON], [INFO], особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком розташованим за адресою: [ADDRESS] який належить позивачу на праві приватної власності; усунути перешкоди позивачу в розпорядженні та користуванні належним йому на праві приватної власності будинком, що знаходиться за даною адресою, примусово знявши відповідача з реєстраційного обліку по вищевказаному житловому будинку. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він є власником будинку вказаного вище згідно договору купівлі-продажу від 28.05.2002 року, що підтверджується як самим договором, так і витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно. Відповідач зареєстрована у будинку позивача, але фактично в ньому не проживає з квітня 2014 року і по теперішній час. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням знятися з реєстраційного обліку з його будинку, але остання відмовилася це робити, хоча живе за іншою адресою і вказаний будинок їй не належить. З таких обставин, посилаючись на ст.71, ст.72 ЖК України, ст.391 ЦК України, просить суд позов задовольнити (а.с.2-3). Відповідач надала письмові заперечення на позов від 03.08.2016 року (а.с.26-27), де позов не визнала та зазначила, що вказаний у позові будинок був придбаний нею та позивачем у 2002 році за спільні кошти, коли вони мешкали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. У них є спільна дитина - син [PERSON], 2006 року народження, який також зареєстрований і мешкає у вказаному будинку. У зв'язку із погіршенням сімейних стосунків з позивачем, який постійно її ображав, вчиняв сварки, застосовував до неї фізичне насильство, виганяв її з дому, у травні 2016 року вона була вимушена тимчасово проживати у найманому житлі у місті Роздільна. Крім того, у травні 2016 року відповідач навмисно поцілив їй в ліву ногу пострілом з травматичного пістолета, завдавши їй тілесних ушкоджень, через які вона вимушена була звертатися за допомогою до Роздільнянської ЦРЛ. Вона постійно приходить до будинку [ADDRESS] для догляду за неповнолітнім сином [PERSON], готує йому їжу, пере одяг. Її особисті речі до теперішнього часу залишаються у будинку, що можуть підтвердити свідки. При вселенні її до будинку позивач ніякої угоди про порядок користування нею будинком не укладав. Вона вселилася як член сім'ї позивача, а тому припинення шлюбних стосунків, на її думку, не позбавляє її права на користування житловими приміщеннями у вказаному будинку. Відповідач вважає, що тимчасово не проживає у будинку не тривалий час з вини позивача, який їй перешкоджає у цьому, а тому просить у позові відмовити повністю. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав у повному обсязі та пояснив, що вказаний житловий будинок він придбав за власні кошти у 2002 році, відповідач не має жодного відношення до купівлі цієї нерухомості. Вони дійсно мешкали якийсь час разом,десь з 2003 по 2013 роки, мають спільного чина [PERSON],2006 року народження. Дитина проживає та зареєстрована у його будинку і він доглядає та утримує дитину самостійно.В 2013 році відповідач викрала у нього 3 тисячі доларів США і після цього з дому зникла, мешкає за іншою адресою, з іншим чоловіком. Також підтвердив, що відповідач не позбавлена батьківських прав щодо дитини та іноді приходить до сина. Дійсно у будинку є її речі, але вони не мають жодної цінності та відповідачем не використовуються. У дитини є власна кімната, де вин і проживає. Також вказав, що відповідач, коли приходить до сина, застосовує насилля до позивача, тому він вимушений захищатися. Дійсно у травні 2016 року він випадково вистрілив у відповідача з травматичного пістолету та попав їй у п'ятку. Він вирішив звернутися за захистом своїх прав та визнати відповідача такою, що втратила право на житло з підстав, вказаних у позові та зняти її з реєстрації. Відповідач [PERSON] позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні та пояснила суду, що вона з позивачем однією сім'єю проживала у вказаному будинку з дня його придбання, але зареєстрована вона у будинку лише з 2008 року після народження сина. Загалом вони жили разом з позивачем з 1997 року по 2014 рік. З 2014 року через постійні конфлікти та несправедливі звинувачення її у крадіжці грошей, вони припинили вести спільне господарство, але продовжили жити у будинку. З травня 2016 року вона тимчасово мешкає на квартирі, оскільки позивач вистрілив у неї та поцілив у ногу і вона боїться за власне життя. У будинку залишилися її речі, там живе її син, якого вона щодня відвідує, готує йому їжу, пере одяг. Вона вважає, що не втратила право на житло, оскільки періодично у ньому проживає, а сам позивач чинить їй перешкоди у користуванні житлом. Просила відмовити у задоволенні позову. Думку відповідача підтримав її представник. Третя особа надала заяву про розгляд справи у її відсутності, заперечень на позов не має. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, допитавши численних свідків, суд вважає, що позовні вимоги є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню повністю. Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло (ст.47 Конституції). Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини». Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), суду необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі визнання таких причин поважними суд може продовжити вказаний строк. У пункті 39 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина 1 статті 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. В ході судового розгляду справи встановлено наступне. 28 травня 2002 року [PERSON] згідно договору купівлі-продажу будинку купив житловий будинок з господарчими спорудами за адресою: [ADDRESS] Одеської області, що підтверджується вказаним договором серії АЕК №634606 (а.с.5). 21.04.2015 року позивачу видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER], індексний номер 36566708, яке зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.04.2015 року на [PERSON]. У вказаному будинку зареєстрований сам позивач, відповідач [PERSON] (з 2008 року). з якою позивач проживав без реєстрації шлюбу тривалий час, та їх спільна дитина - син [PERSON],2006 року народження, що підтверджується випискою із домової книги від 22.04.2008 року та довідками про зареєстрованих осіб від 20.09.2016 року за №2079 та довідкою третьої особи від 20.09.2016 року про реєстрацію відповідача. Свідки [PERSON] та [PERSON], допитані у судовому засіданні за клопотанням позивача, не змогли підтвердити суду з якого саме часу [PERSON] постійно не проживає у спірному будинку, але зазначили, що у останньої склалися неприязні стосунки з позивачем, з яким вона раніше проживала однією сім'єю та вела спільне господарство до 2014 року і той заперечує, щоб вона проживала з ним у одному будинку. Такі свідчення підтверджують факт перешкоджання з боку позивача у проживанні відповідача [PERSON] у будинку, де вона зареєстрована. Вказані свідки підтвердили, що відповідач відвідує свого сина, який проживає у будинку позивача. Свідок [PERSON] суду підтвердила, що [PERSON] не втратила інтересу до вказаного будинку, приходить туди щодня, годує сина та пере його одяг.. З наданих позивачем доказів, які досліджені судом, не можна зробити висновок, що вказані строки. вказані у ст.405 ЦК України, сплинули на час подачі позову до суду. Як вбачається із матеріалів справи, тимчасова відсутність відповідача [PERSON] у будинку була зумовлена рядом причин об'єктивного та суб'єктивного характеру - неналежною поведінкою самого позивача [PERSON], який перешкоджає відповідачу проживати у будинку та запевнив суд у тому, що ніколи не дозволить їй проживати разом з ним у одному житлі, бо вказаний будинок належить лише йому. Суд визнає такі причини тимчасової відсутності відповідача [PERSON] у будинку поважними. Крім того суд зазначає, що факт проживання [PERSON] у вказаному житловому будинку встановлено рішенням суду від 23.06.2016 року за її позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання сина, яке набрало законної сили. Факт перешкоджання відповідачу у проживанні у будинку позивачем підтверджується довідкою Роздільнянської ЦРЛ від 04.08.2016 року про звернення її за допомогою до лікарні 12.05.2016 року о 12.35 годині з приводу поранення лівої ноги, витягом з ЄРДР за №12016160390000600 від 12.05.2016 року за фактом спричинення [PERSON] легких тілесних ушкоджень за ст.125 ч.1 КК України. Як вбачається з довідки служби у справах дітей Роздільнянської РДА від 19.09.2016 року, будь-яка інформація про позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно її сина [PERSON], 2006 року народження - відсутня. Сторони не заперечують, що дитина проживає у вказаному будинку та має власну кімнату, а мати відвідує дитину. Також сторони не заперечують, що у будинку позивача є речі відповідача. Згідно вимог ч.3 ст.10 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позов не оснований на законі, не доведений матеріалами справи, дослідженими у судовому засіданні, та не підлягає задоволенню у повному обсязі. Судовий збір у сумі 551,20 гривень сплачений позивачем при подачі позовної заяви, не підлягає стягненню на його користь з відповідача, згідно ч.1 ст.89 ЦПК України. На підставі ст.16, ст.391, ст.405 ЦК України, ст.71, ст.72 ЖК України,

Outcome: dismissed