Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що на підставі отриманого в 2011 році державного акту на право власності на земельну ділянку вона є власником земельної ділянки площею 0,4380 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Бобриця, вул. Садова. Відповідач по справі є власником сусідньої земельної ділянки. У 2015 році їй стало відомо, що відповідач зайняв частину її земельної ділянки шляхом встановлення паркану та фундаменту. При винесені меж в натуру було встановлена невідповідність конфігурації її земельної ділянки в плані меж земельної ділянки в державному акті на праві власності на земельну ділянку. В добровільному порядку відповідач усувати порушення не бажає, тому вважає своє право порушеним. Просила суд зобовязати [PERSON] звільнити та привести до стану, придатного для використання за цільовим призначенням частину земельної ділянки площею 0,0230 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Бобриця, вул. Садова (кадастровий номер 3222480601:01:027:0022) шляхом знесення огорожі та фундаменту. У судовому засіданні представник позивача та позивачка позовні вимоги підтримали. Просили суд задоволити позов. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечувала. [PERSON] пояснила, що паркани встановлені давно, в даний час площа земельної ділянки сторін не змінювалась, тому жодного права позивача не порушено. Позивач також не надав належних доказів на підтвердження своїх доводів. Тому просила суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку №427459 від 20 липня 2011 року [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,4380га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Бобриця, вул. Садова. Відповідно до державного акту серія ЯА №387981 на право власності на земельну ділянку [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,150га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Бобриця, вул. Садова. У 2015 році [PERSON] було укладено договір про виконання геодезичних робіт на земельній ділянці. За замовленням [PERSON] проведені роботи із землеустрою щодо встановлення межі земельної ділянки. При проведенні землевпорядних робіт щодо винесення в натурі меж земельних ділянок та встановлення межових знаків згідно державного акту [PERSON]Л спеціалістами встановлено, що фактично конфігурація земельної ділянки не відповідає конфігурації земельної ділянки, зазначеній в державному акті. Дана обставина підтверджується також поданим суду абрисом земельної ділянки, актом прийомки-передачі межових знаків на зберігання, актом Бобрицької сільської ради від 26 червня 2015 року. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Перелік способів захисту порушених прав визначає ст. 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, і суд може захистити порушені права чи інтереси і в інший спосіб, який встановлений договором або законом. Вказана норма кореспондується із ст. 152 ЗК України, відповідно до якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Також відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частиною 3 статті 152 Земельного Кодексу України передбачено, що захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування та шляхом застосування інших, передбачених законом способів. Статтею 155 ЗК України проголошено, що у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права щодо володіння, користування чи розпорядження належною особі земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. За наведених вище обставин, суд приходить до висновку, що оскаржувані накази суперечать закону та порушують права позивача. Частиною другою статті 158 Земельного кодексу України встановлено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Відповідно до ст. 81ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. За ст. 90 ЗК України власники земельних ділянок мають право, в тому числі і на відшкодування збитків у випадках передбачених законом. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 96 ЗК України землекористувачі зобовязані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та користувачів, дотримуватись правил добросусідства. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, відшкодування заподіяних збитків. На підтвердження своїх позовних вимог, [PERSON] подала суду абрис земельної ділянки, акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, акт Бобрицької сільської ради від 26 червня 2015 року. З яких вбачається, що паркан відповідача встановлені частково на земельній ділянці позивача. На початку розгляду справи, представник відповідача витребовував технічну документацію для призначення експертизи. У подальшому клопотань про призначення експертизи до суду не надходило. Поданий суду акт перенесення в натуру (на місцевість) меж та передачі під охорону та збереження межових знаків земельної ділянки [PERSON] від 14 липня 2005 року суд оцінює критично, оскільки він не підтверджує встановлення паркану по межі станом на час розгляду справи в суді. Доводи відповідача, що паркан встановлений по межі, визначеній при отриманні земельній ділянці, суд до уваги не бере, оскільки доказів обставинам щодо встановлення паркану по межі, визначеній в державних актах, та на спростування доводів суду подано не було. Дотримання меж землевласниками також не може бути підтверджене і показами свідків. Враховуючи наведене, суд вважає, що позивачем подано достатньо доказів, тому суд задовольняє позовні вимоги в частині усунення перешкод в користуванні власністю шляхом знесення огорожі. Разом з тим, на поданих суду документах відсутнє відображення наявності будь-якого фундаменту, тому в цій частині позовних вимог суд відмовляє. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення частково позовних вимог.

Outcome: dismissed