Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-29 00:00:00

У листопаді 2014 року позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з вказаним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 20.05.2008 р. рішенням десятої сесії п'ятого скликання Княжицької сільської ради передано у власність безкоштовно земельну ділянку розміром 0,07 га для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON] в с. Княжичі по вул. Шевченка. 23.05.2008 р. [PERSON] надав довіреність [PERSON] з метою приватизації та отримання виписаного на його ім'я Державного акта на право власності на земельну ділянку, площею 0,07 га, що знаходиться у селі Княжичі Києво-Святошинського району Київської області по вулиці Шевченка, надану для ведення особистого селянського господарства, а також продажу вказаної земельної ділянки, що знаходиться за вказаною вище пресою за ціною та на умовах на його розсуд. Таким чином, видавши довіреність на [PERSON], [PERSON] вчинив правочин та, як наслідок, зобов'язаний виплатити повіреному плату. Оскільки, [PERSON] терміново потрібні були гроші, то позивач надав йому позику, про що зазначено у розписці (заяві) [PERSON] від 23.05.2008 р. на ім'я [PERSON], в якій [PERSON] підтверджує факт отримання від позивача грошей в сумі 10 500 доларів США за продаж земельної ділянки в с. Княжичі, розміром 7 соток. Таким чином, між [PERSON] та [PERSON] фактично укладено договір позики на суму 10 500 доларів США, що на дату подачі позову еквівалентно 131 565, 00 грн. (по курсу НБУ 1 до 12,53грн.). Зазначена сума сплачувалась [PERSON] в рахунок продажу його земельної ділянки, відповідно до довіреності від 23.05.2008р., згідно з якою, [PERSON] мав право одержувати належні йому грошові суми за продану земельну ділянку. Проте, продати зазначену земельну ділянку позивач не зміг, оскільки остаточно не з стиг оформити належним чином та у встановленому законом порядку всі документи, необхідні для купівлі-продажу цієї ділянки, через смерть [PERSON] Натомість, позивач зібрав усі документи, необхідні для отримання державного акту на право власності на земельну ділянку, тим самим витративши свій час та грошові кошти та, на підставі довіреності, отримав державний акт на право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON] [PERSON] являється єдиним власником зазначеної земельної ділянки, яка належить йому на праві особистої приватної власності. У травні 2014 р. отримано лист Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори від 10.05.2014 р. про те, що спадкова справа до майна померлого 14.11.2011 р. [PERSON] нотаріальною конторою не заводилась, відповідно особи із заявами про прийняття або про відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертались. З часу смерті [PERSON] його рідні у встановлений законом шестимісячний термін спадщину не прийняли та своїм правом не скористались. Відповідно до ч.1статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Згідно з ч.1 ст.1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Позивач протягом розгляду справи уточнював позовні вимоги, в остаточній редакції позовних вимог позивач просив суд: визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,07 га, розташованої за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Княжичі, вул. Шевченка (право власності на земельну ділянку визначається Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 364142). Судові витрати у розмірі 3 326грн. 30 коп. стягнути з відповідача. У судове засідання представник позивача зявився. В судовому засіданні позов підтримав, просив суд задовольнити.. Відповідачі: представник Княжицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] надали до суду заяви про слухання справи у їх відсутність. Проти задоволення позову не заперечували. Третя особа управління Держкомзему у Києво-Святошинському районі Київської області в судове засідання свого представника не направив. Повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Зясувавши позицію сторін, дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3)\~припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)\~примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)\~припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)\~відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Згідно з ч.2 п. 2 та ч. 4 ст.1007 ЦК України довіритель зобов'язаний відшкодувати повіреному витрати, пов'язані з виконанням доручення та виплатити повіреному плату, якщо зона йому належить. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається в письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті роби або оголошення її померлою. Згідно з ч.2 ст.1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч.1ст. 8. ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Відповідно до ч. 1 ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій сіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 1 ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Судом встановлено, що 20.05.2008 р. рішенням десятої сесії п'ятого скликання Княжицької сільської ради передано у власність безкоштовно земельну ділянку розміром 0,07 га для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON] в с. Княжичі по вул. Шевченка. 23.05.2008 р. [PERSON] надав довіреність [PERSON] з метою приватизації та отримання виписаного на його ім'я Державного акта на право власності на земельну ділянку, площею 0,07 га, що знаходиться у селі Княжичі Києво-Святошинського району Київської області по вулиці Шевченка, надану для ведення особистого селянського господарства, а також продажу вказаної земельної ділянки, що знаходиться за вказаною вище пресою за ціною та на умовах на його розсуд. Оскільки, [PERSON] терміново потрібні були гроші, то позивач надав йому позику, про що зазначено у розписці (заяві) [PERSON] від 23.05.2008 р. на ім'я [PERSON], в якій [PERSON] підтверджує факт отримання від позивача грошей в сумі 10 500 доларів США за продаж земельної ділянки в с. Княжичі, розміром 7 соток. Таким чином, між [PERSON] та [PERSON] фактично укладено договір позики на суму 10 500 доларів США, що на дату подачі позову еквівалентно 131 565, 00 грн. (по курсу НБУ 1 до 12,53грн.). Зазначена сума сплачувалась [PERSON] в рахунок продажу його земельної ділянки, відповідно до довіреності від 23.05.2008р., згідно з якою, [PERSON] мав право одержувати належні йому грошові суми за продану земельну ділянку. Проте, продати зазначену земельну ділянку позивач не зміг, оскільки остаточно не з стиг оформити належним чином та у встановленому законом порядку всі документи, необхідні для купівлі-продажу цієї ділянки, через смерть [PERSON] [PERSON] помер 14.11.2011 р., що підтверджується свідоцтвом про смерть серія 1-ОК № 227703, виданим 16.11.2011р. виконкомом Княжицької сільської ради. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ст. 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. П.1 ч.2 ст. 16 ЦК України передбачає такий спосіб захисту майнового права судом як визнання права. Однак, з наявної в матеріалах справи розписки не вбачається, що покійний отримав повну вартість спірного майна від позивача, розпискою не встановлено строків чи порядку повернення коштів, інших суттєвих умов щодо отримання та повернення коштів, тощо. Крім цього, посилання позивача на те, що покійний мав сплатити йому якісь кошти, як повіреному, не знайшов доказів протягом слухання справи по суті. Більше того, довіреність на ім.»я позивача від імені покійного містить лише перлік делегованих позивачу прав на дії від імені покійного. Інші права чи обов»язки, які мають передбачатися договором доручення та є його суттєвими умовами, довіреність, надана позивачем, не містить. Також слід зазначити, що жодного доказу того, що позивач має право на отримання у власність спірного майна, в матеріалах справи не міститься. До нотаріуса у встановленому порядку з заявою про наявність боргових зобов»язань перед позивачем, які можуть бути задоволені за рахунок спадкового майна померлого, позивач не звертався, та нотаріус не надавав позивачу постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Тобто, позивачем не було дотримано позасудовий порядок вирішення спору. За таких умов суд не має можливості задовольнити позов, та повинен відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Віддавши свої кошти в позику, позивач вважає, що він фактично сплатив вартість цієї земельної ділянки, а, отже, являється її правомірним набувачем. Проте, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про не обґрунтованість та не доведеність вимог позивача, оскільки вони не відповідають вимогам ст.57-59 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed