Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

У липні 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування, в обґрунтування якого зазначив, що 22.10.2004 року померла його матір, [PERSON], яка постійно на момент смерті проживала за адресою: [INFO], в. Юності 1/52. Після її смерті залишилося спадкове майно у вигляді ? частини зазначеної вище квартири. Відповідно до свідоцтва про право власності на вказану квартиру 1\\2 частина її на праві приватної власності належить позивачу по справі. Позивач вказує, що на момент смерті спадкодавця він перебував на пенсійному забезпеченні та проживав разом з нею в зазначеній квартирі, де проживає і зараз. Весь цей час він сплачував та продовжує сплачувати комунальні витрати. При зверненні у листопаді 2016 року до нотаріальної контори м. Торецька з метою прийняття спадщини, [PERSON] стало відомо, що спадкодавцем [PERSON], 05.12.1996 року було складено заповіт на імя [PERSON], яка є сестрою позивача, тому у наданні свідоцтва про право на прийняття спадщини [PERSON] було відмовлено. Позивач вважає, що має право на 1/4 частину спадкового майна (від 1/2 частини яка належала [PERSON]В.), а саме: квартири [ADDRESS]., тому в позові просить скасувати постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 09.11.2016 року № 1657/02-14, визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане на імя [PERSON] після смерті [PERSON] у вигляді 1/2 частки квартири [ADDRESS] та визнати за ним право власності на 1/4 частину спадкового майна (обовязкової частки) від 1/2 частки спадкової квартири за адресою: Донецька область, м. Торецьк, смт. Північне, вул. Юності 1/52. В судове засідання позивач не прибув, його інтереси відповідно довіреності від 12.08.2016 року, посвідченою спеціалістом 1 категорії виконавчого органу Північної селищної ради [PERSON], представляє [PERSON], яка в суді повністю підтримала вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги також підтримав, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] державної нотаріальної контори в судове засідання не прибув з невідомої суду причини, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідач [PERSON] в суді позовні вимоги не визнала, пояснила, що є спадкоємицею за заповітом 1\\2 частини квартири за адресою: м. Торецьк, с. Північне, в. Юності 1\\52, тому вважає вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими, просить відмовити в їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги також не визнав, зазначив, що позивач не має права на обовязкову частку у спадщині, оскільки на день її відкриття не досяг пенсійного віку, який відповідно до закону України «Про загальнообовязкове держане пенсійне страхування» для чоловіків складає 60 років, у звязку з чим просить відмовити в задоволенні вимог. Свідок [PERSON] суду пояснила, що спілкувалася з померлою [PERSON] в період з 1970 по 2000 роки . Зазначила, що син померлої [PERSON] [PERSON]В, який є позивачем по справі разом з матірю не проживав, а лише відвідував її приблизно раз на тиждень. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що підтримувала дружні стосунки з померлою [PERSON], зазначила, що з нею ніхто з дітей не проживав, та її ніхто не доглядав. Син [PERSON] приходив лише відвідувати матір, часто перебував у нетверезому стані. Донька [PERSON] також приходила відвідувати матір. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала пояснення аналогічні поясненням свідка [PERSON], уточнила, що останні сім років перед смертю [PERSON] проживала одна. Суд, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та її представника, які приймали участь у розгляді справи, свідків, проаналізувавши та оцінивши надані докази, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач по справі [PERSON], [INFO], уродженець [INFO] є сином [PERSON], що підтверджено наявною у справі копією свідоцтва про народження серії І-НО № 719600 від 30.08.2016 року, яке видане посадовою особою [PERSON] міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (а.с.16). Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на житло від 23.10.1995 року, виданого відділом державного житлового фонду УЖКГ в/о «Дзержинськвугілля», квартира [ADDRESS] (Кірове) м. Торецька (Дзержинська) Донецької області належить на праві приватної спільної власності [PERSON] та [PERSON] (а.с.17). Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії І-НО № 956991 від 19.08.2016 року, виданого посадовою особою Дзержинського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] померла 22 жовтня 2004 року, про що 22.10.2004 року зроблено відповідний актовий запис № 217 (а.с.14). Після смерті [PERSON] позивач звернувся до [PERSON] державної нотаріальної контори із заявою про отримання Свідоцтва про право на спадщину після смерті матері, однак державним нотаріусом [PERSON] йому було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у звязку з тим, що спадкодавець залишила заповіт на належну їй 1/2 частку квартири [ADDRESS] на імя [PERSON], яка прийняла спадщину у встановлений ст. 1270 ЦК України строк (а.с.12). Позивач не згоден з тим, що відповідач [PERSON] прийняла спадщину за заповітом у вигляді 1/2 частини квартири за адресою: м.Торецьк, с.Північне, в. Юності 1\\52 після смерті [PERSON], вважає, що він має право на обовязкову частку у спадщині у вигляді 1\\4 частки спадкового майна (від 1/2 частки квартири, яка належала [PERSON]В.) та просить скасувати постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 09.11.2016 року № 1657/02-14, визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане на імя [PERSON] після смерті [PERSON] у вигляді 1/2 частки квартири [ADDRESS]; визнати за ним, [PERSON] право власності на 1/4 частину спадкового майна (обовязкової частки) від 1/2 частки спадкової квартири за адресою: Донецька область, м. Торецьк, смт. Північне, вул. Юності 1/52. З огляду на це суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1\~ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Положеннями\~ст. 1223 ЦК України\~передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.\~ст. 1261-1265 цього Кодексу. Частиною 1\~ст. 1241 ЦК України\~встановлено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообовязкове держане пенсійне страхування» непрацездатними громадянами є особи, які досягли встановленого\~статтею 26\~ цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у звязку з втратою годувальника відповідно до закону; Частиною 3 ст. 1223 ЦК України передбачено, що\~право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] померла 22 жовтня 2004 року, та саме цей день вважається днем відкриття спадщини. При цьому в матеріалах справи відсутні докази непрацездатності [PERSON] на момент відкриття спадщини. Конституційний Суд України у Рішенні від 11 лютого 2014 року\~у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України (справа про право на обовязкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця), вирішив: В аспекті конституційного звернення положення\~частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України\~щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обовязкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності. Даючи оцінку наявній у матеріалах справи довідці МСЕК серії 10 ААА № 377073 про встановлення першої групи інвалідності безстроково [PERSON] (а.с.10), суд зазначає, що така група інвалідності встановлена позивачу 14.04.2010 року, тобто після відкриття спадщини. Доказів на підтвердження непрацездатності [PERSON] на момент відкриття спадщини (22 жовтня 2004 року), або на підтвердження наявності у позивача на момент відкриття спадщини статусу людини з інвалідністю стороною позивача не надано. Разом з цим, відповідно до змісту п. 2 ч. 1\~ст. 1200 ЦК України, яка на підставі ч. 1\~ст. 8 ЦК України\~підлягає застосуванню до спірних відносин, непрацездатними особами є особи, які досягли пенсійного віку, встановленого законом. Статтею 26 Закону України «Про загальнообовязкове держане пенсійне страхування» для чоловіків визначено пенсійний вік 60 років. Судом встановлено, що позивач по справі народився 03 квітня 1955 року\~(а.с.11). Матір позивача померла 22 жовтня 2004 року (а.с. 14). З листа Управління пенсійного Фонду України № 10777/03 від 08.11.2017 року (а.с.96) вбачається, що з 06.10.1997 року [PERSON] було призначено пенсію за віком на пільгових умовах згідно ст. 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» за наявності 25 років стажу на підземних роботах. Отже, на день відкриття спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті матері позивача, він не досяг пенсійного віку в розумінні ст. 26 Закону України «Про загальнообовязкове держане пенсійне страхування». Таким чином суд приходить до висновку про те, що позивач не має права на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON], оскільки на день відкриття спадщини (22 жовтня 2004 року) він мав вік 49 років, відповідно не досяг пенсійного віку 60 років, встановленого для чоловіків Законом України «Про загальнообовязкове держане пенсійне страхування», а вихід його на пенсію на пільгових умовах не свідчить про його непрацездатність і права на обовязкову частку у спадщині не дає. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/4 частину спадкового майна (обовязкова частка) від 1/2 частини спадкової квартири за адресою м. Торецьк, с. Північне, вул. Юності, 1/52, яка належала померлій 22.10.2004 року [PERSON]. Решта позовних вимог є похідними від зазначеної вище позовної вимоги, тому ці позовні вимоги є такими, що також не підлягають задоволенню. У підсумку, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] державної нотаріальної контори, [PERSON] про визнання права власності\~ в порядку спадкування. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed