Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-31 00:00:00

У липні позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування якого посилається на те, що 31 травня 2016 року між сторонами, [PERSON] , та [PERSON] було уклалено шлюб. Вказує, що з червня 2021 року вони з відповідачем не проживають разом, а тому подальше спільне життя і збереження шлюбу недоцільне та неможливе. В судове засідання позивачка подала заяву в якій просила розгляд справи проводити у її відсутності, зазначила, що позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні. Відповідач надав суду заяву в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності. Зазначив, що позовні вимоги визнає та наполягає на їх задоволенні. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 22.07.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Суд, з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для справи, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності, проаналізувавши норми права, які регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позовних вимог не встановлено. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , сторони по справі зареєстрували шлюб 31.05.2016 року у Нетішинському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), про що складено відповідний актовий запис за №72. Згідно копії свідоцтв про народження сторони мають дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно з вимогами ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст.161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом ст.55 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, що в даному випадку не відбулось і підтверджується доказами, що є у справі. Згідно ч.3, ч.4 ст.56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. В силу вимог ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Відповідно до ст.109 Сімейного кодексу України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Стаття 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року передбачає, що чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За викладених обставин, суд враховує фактичні взаємовідносини між подружжям, дійсні причини пред`явлення позову до суду, волевиявлення позивачки припинити шлюбні відносини, що рішення позивачки про розірвання шлюбу та пред`явлення з цього приводу позову до суду прийнято з усвідомленням нею наслідків. У свою чергу відповідач, в адресованій на адресу суду заяві, не заперечує щодо розірвання шлюбу з позивачкою, суд дійшов висновку про те, що шлюб між сторонами носить формальний характер, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Частиною 1 статті 142 ЦПК України встановлено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку з наведеним, та враховуючи прийняття судом визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про необхідність повернення позивачці з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову, що складає 454 гривні (908/100*50=454). Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути 454 гривні сплаченого нею судового збору. Відповідно до ст.ст. 24, 56, 105, 110, 112-114 Сімейного кодексу України, ст.ст. 12, 13, 81, 206, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

Outcome: approved