Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач звернулась до суду із позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. 25 січня 2016 року, Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, постановлено заочне рішення, яким позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволені. За заявою відповідача, ухвалою від 16 травня 2016 року, заочне рішення скасовано, справа призначена до розгляду у загальному порядку. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказала, що перебуває у шлюбі з відповідачем, мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Сімейні відносини з відповідачем не склались, оскільки мають різні погляди на сімейне життя та обовязки, що призводило до постійних сварок, в результаті були втрачені почуття любові та поваги один до одного. З вересня 2015 року подружжя мешкають окремо, спільне господарство не ведуть. Відповідач, як батько дитини, участі у матеріальному забезпеченні сина не приймає, чим ставить позивача в скрутне становище. Під час розгляду справи у суді, позивач свої вимоги уточнила та просила стягнути з відповідача на її користь, аліменти в розмірі 1/8 частині його заробітку (доходів) щомісячно на утримання сина [PERSON], 04 серпня 2011 року, до його повноліття,вимоги в частині розірвання шлюбу залишила без змін. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові. Відповідач та його представник у суді уточнені позовні вимоги визнали. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності всі досліджені у справі докази, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. До такого висновку суд приходить на підставі наступного. Згідно ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Вимогами ст. 60 ЦПК України закріплено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Матеріалами справи встановлено та підтверджено, [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Колягіна) [PERSON] перебувають у шлюбі, який зареєстровано 03 червня 2011 року Жовтневим відділом ДРАЦС Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблено відповідний актовий запис № 297. Від шлюбу, подружжя мають одного неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Вказане стверджується копіями свідоцтв про шлюб та про народження (а.с. 5-6). З пояснень сторін встановлено, що фактично шлюбні відносини між подружжям припинені у вересні 2015 року, з вказаного часу разом не проживають, спільне господарство не ведуть. Причиною розпаду сімї стало те, що подружжя мають різні погляди на сімейне життя, що в результаті призвело до втрати почуттів любові та поваги один до одного. За час окремого проживання, шлюб зберегти не вдалося, сім`я розпалася остаточно. При цьому, як встановлено судом, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, інших доводів та доказів щодо підстав для розірвання шлюбу, суду не надано. Таким чином, враховуючи обставину, що сторони довгий час подружні стосунки не підтримували і підтримувати їх у подальшому намірів не мають, а відносини між ними фактично стали недружелюбними, суд приходить до висновку, що вимога позивача в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню у повному обсязі. У відповідності до ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Задовольняючи вимоги про стягнення аліментів, суд дійшов наступного. У відповідності до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. У судовому засіданні встановлено та підтверджено, малолітня дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні, що також не спростовано відповідачем та доказів цьому не надано. Відповідач є працездатним, на даний час офіційно не працює, сплачує аліменти згідно виконавчого листа № 2-1396/11, виданий 29 квітня 2011 року Довгинцівським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у розмірі 1/4 частині свого заробітку (доходів) на утримання неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], до її повноліття, проводячи стягнення на користь матері дитини - [PERSON]. Як вказав у судовому засідання, відповідач здійснює постійний догляд за хворою сестрою та матеріально забезпечує мати, яка є пенсіонеркою. При цьому, відповідач позов визнав, що не суперечить вимогам закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Таким чином, перевіривши та дослідивши матеріали справи, з урахуванням наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд керується ч. 3 ст. 88 ЦПК України, відповідно до якої, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому, з відповідача на користь держави підлягає стягнення судовий збір.

Outcome: approved