Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-12 00:00:00

У липні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що з 2016 року по 2017 рік він шляхом направлення запитів, вивчення генерального та детального плану с.Дмитрівка та співставлення з публічною кадастровою картою, ним було виявлено вільну земельну ділянку в межах населеного пункту. 24 березня 2017 року ним було направлено клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та надав всі необхідні додатки. Але отримав рішення ради від 28 березня 2017 року про відмову. Вказав, що на час його звернення та прийняття рішення сільської ради земельна ділянка не була передана у власність [PERSON] та була відсутня реєстрація. Просив врахувати, що [PERSON] отримав рішення про надання дозволу на розробку ще в 2014 році, проект виготовлений 31 серпня 2017 року, а державна реєстрація проведена 02 жовтня 2017 року. Але відповідно до чинного законодавства строк дії дозволу на розроблення проекту становить один рік та може бути продовжено одноразово на такий самий строк. Тому реєстрація права власності була проведена на підставі рішення, яке втратило чинність. Крім того, у власність була передана земельна ділянка іншою площею, ніж та, на яку було надано дозвіл. Вказав, що він не виключає, що [PERSON] почав виготовляти проект та зареєстрував своє прав власності лише після повідомлення з боку працівників сільської ради про його бажання отримати цю ж земельну ділянку. Вважає, що сільською радою порушено Закон України «Про місцеве самоврядування», Земельний кодекс та ряд інших законів при затвердженні проекту землеустрою вийшли за межі своїх повноважень. При цьому порушено його конституційне право на отримання земельної ділянки у власність, а при скасуванні рішення він отримає право на отримання цієї земельної ділянки у власність. У добровільному порядку сільська рада не відновлює його порушені права, тому вимушений звернутись до суду з даним позовом. Просив суд визнати протиправним та скасувати рішення Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 12 жовтня 2017 року про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки [PERSON] з кадастровим номером 3222484401:02:003:5378 площею 0,1578 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; скасувати державну реєстрацію індексний номер 37894840 від 02 листопада 2017 року земельної ділянки площею 0,1578 га з кадастровим номером 3222484401:02:003:5378 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 31 серпня 2017 року, розробленого ТОВ «Лідер Плюс»; передати земельну ділянку з кадастровим номером 3222484401 :02:003:5378 площею 0,1578 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] - до земель комунальної власності с.Дмитрівка Києво-Святошинського району Київської області; судові витрати покласти на відповідача. 18 серпня 2019 року до суду надійшов відзив Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області на позовну заяву. Не погоджуючись з позовом представником зазначено, що позивач неодноразово звертався до сільської ради з запитами на надання публічної інформації, на що отримував відповіді. Вважає, що позивач помилково дійшов висновку, що спірна земельна ділянка є вільною. Так, за рішенням ради від 17 листопада 2014 року сільською радою надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Тому особа набула право правомірного очікування щодо набуття права власності на дану земельну ділянку. В даному випадку, у разі надання дозволу іншому громадянину дозволу на розроблення проекту, ними порушиться принцип розсудливості і правомірних очікувань. На час розгляду справи спірна земельна ділянка передана у власність [PERSON] . Вказали, що рішення про відмову позивачу у наданні дозволу на проект землеустрою є законним, жодних прав позивача не порушено. Рішення про надання дозволу на розробку проекту є актом індивідуальної дії, а тому жодних обмежень в часі не встановлюється щодо його дії, а особа має безстрокове право на реалізацію дозволу. Безпідставними є твердження і щодо площі земельної ділянки, оскільки при розробленні проекту межі земельної ділянки переносяться в натуру на місцевості. Просив відмовити в задоволенні позову. У судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задоволити позов. У судове засідання представник Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та [PERSON] не з`явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Причини неявки суду не повідомили. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватись і розпоряджатись земельними ділянками. При розгляді справи судом встановлено, що листом № С-2724/0-449/6-16 від 28 жовтня 2016 року Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області повідомлено, що відповідно до державної статистичної звітністю з кількісного обліку земель площа земель, не наданих у власність або у постійне користування в межах населених пунктів на території Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області станом на 01.09.2016 року становить 245, 5276 га. 13 лютого 2017 року, представником [PERSON] було направлено до Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області інформаційний запит № 07/02-2017. 24 лютого 2017 року, на адресу представника [PERSON] надійшов лист з Дмитрівської сільської ради з відповіддю № 173 від 21 лютого 2017 року, відповідно до якої повідомлено, що в приміщенні Дмитрівської сільської ради за адресою [ADDRESS] , на стенді розміщені генеральні плани поєднані з детальними планами сіл Дмитрівка, Мила, Капітанівка з якими, запитувач може ознайомитись в зручний для нього час з понеділка по п`ятницю з 09-00 до 13-00 та з 14-00 до 17-00 год. 24 березня 2017 року, представником позивача [PERSON] було направлено до Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) разом з додатками на адресу Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. 17 травня 2017 року на адресу представника [PERSON] , надійшов лист з Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області з рішенням від 28 березня 2017 року вісімнадцятої сесії сьомого скликання Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, відповідно до якого в наданні дозволу на складання проекту щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель в с. Дмитрівка, Києво-Святошинського району Київської області гр. [PERSON] - відмовлено. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 грудня 2018 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про скасування рішення ради. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2019 року рішення районного суду залишено без змін. Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин віднесено до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад. Згідно з статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання регулювання земельних відносин. Відповідно до частини 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. На виконання вимог ст. 118 Земельного кодексу України позивачем до заяви додано графічні зображення місця розташування бажаної земельної ділянки. Встановлено, що рішенням Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 17 листопада 2014 року надано дозвіл на розробку проекту щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0, 1577 га. в [ADDRESS] гр. [PERSON] . Рішенням Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області двадцять четвертої сесії сьомого скликання від 12 жовтня 2017 року затверджено проект земелеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0, 1578 га в [ADDRESS] (кадастровий номер 3222484401:02:003:5378) гр. [PERSON] . Вилучено із земель комунальної власності Дмитрівської сільської ради земельну ділянку площею 0,1578 га., розташовану в [ADDRESS] при умові виконання вимог, зазначених у висновках органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів, органів містобудування і архітектури. Передано безоплатно у приватну власність гр. [PERSON] вищевказану земельну ділянку. За ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та фізичним особам рівні умови захисту права власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. На підставі поданих сторонами доказів суд приходить до висновку, що [PERSON] скориставшись своїми правами та отримав у встановленому законом порядку земельну ділянку. При розгляді справи позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження існування будь-якого його права на саме цю земельну ділянку. [PERSON] , звертаючись до суду з позовом про скасування рішень ради, вказував на порушення його права на можливість у майбутньому отримати земельну ділянку. Але належних та допустимих доказів того, що відповідачами порушення його права не надав. Пояснення, що він у майбутньому можливо отримає власність, не можуть підставою для задоволення позовних вимог, оскільки є лише припущеннями, а доказування не може грунтуватись на припущеннях, і позивач має довести порушення оскаржуваними рішеннями цим саме його права, а сільська рада самостійно розпоряджається вільними земельними ділянками. Оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами своїх позовних вимог, прав саме на дану земельну ділянку, тому в задоволенні позову суд відмовляє. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed