Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

У липні 2019 року позивач [PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 липня 2019 року справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості надіслано за підсудністю до Оболонського районного суду м. Києва. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 23 вересня 2019 року відкрито спрощене провадження у справі за вказаним позовом. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовувала тим, що 11 листопада 2017 року [PERSON] взяла у неї в борг грошові кошти у сумі 2200,00 доларів США, представивши розписку про отримання грошових коштів у зазначеній сумі. Але, як стверджувала позивач, на її вимогу кошти, отримані в борг, у сумі 2200,00 доларів США, [PERSON] не повернула, безпідставно ухиляючись від зобов`язань згідно з розпискою 11 листопада 2017 року. Покликаючись на норми ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, [PERSON] просила суд стягнути з [PERSON] борг у сумі 63294,00 грн, що еквівалентно 2200,00 доларів США, та 50000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Позивач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась, надіслала до суду заяву, в якій просила суд розглянути справу за її відсутності. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву [PERSON] до суду не подала. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася, про причини неявки в судове засідання суд не повідомила, заяву про розгляд справи за її відсутності до суду не подала. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. У своєму правовому висновку, викладеному у постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, Верховний Суд України вказав, що, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Основною відмінністю, яка дозволяє відмежувати договір позики від інших договорів, є те, що за договором позики позикодавець передає позичальнику у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками. Крім того, ч. 2 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. У своїй постанові від 21 березня 2019 року у справі №757/27533/15-ц Верховний Суд звернув увагу на те, що розписка про отримання коштів у борг обов`язково повинна містити строк повернення позики. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись до суду з позовом, покликаючись на норми ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України [PERSON] зазначає, що [PERSON] отримала в позику грошові кошти, однак не повернула кошти, отримані в борг. На підтвердження факту отримання у борг [PERSON] коштів у сумі 2200,00 доларів США позивачем надано розписку, в якій зазначено, що [PERSON] взяла в [PERSON] грошові кошти у сумі 3250,00 доларів США на оформлення документів на працевлаштування тринадцяти осіб, які мешкають в Єгипті. У випадку, якщо ці тринадцять чоловік не отримають візи в консульсьтві, [PERSON] зобов`язалась повернути суму у розмірі 150,00 доларів США за людину і цю суму (1950,00 доларів США) в гривнях за курсом НБУ на той момент зобов`язалась переказати на картку ПриватБанку [NUMBER] не пізніше 20 січня 2018 року (а. с. 49). За приписами ч. 1 ст. 28 ЦК України фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям. Ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить. Відповідачем у справі є [PERSON] , натомість у документі, долученому до матеріалів справи позивачем, вказано про отримання коштів [PERSON] [PERSON] не надано жодних доказів на підтвердження того, що між нею та [PERSON] укладено договір позики або що між ними існують будь-які інші зобов`язання, які виникли з укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору. До початку першого судового засіданні у справі позивач [PERSON] відповідно до положень ч. 2 ст. 51 ЦПК України не заявила клопотання про заміну первісного відповідача [PERSON] належним відповідачем [PERSON] . Присутній у судовому засіданні 17 грудня 2019 року представник позивача не скористався правом, передбаченим ч. 3 ст. 51 ЦПК України, та не заявив клопотання про заміну первісного відповідача [PERSON] належним відповідачем [PERSON] . У своїй постанові від 30 січня 2020 року у справі №761/30025/16-ц Верховний Суд вказав на те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Зважаючи на те, що [PERSON] пред`явлено позов до [PERSON] , яка є неналежним відповідачем у справі, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Суд також звертає увагу позивача на те, що вона вправі звернутися до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів, якщо між ними було укладено договір позики чи між ними існують будь-які інші зобов`язання, які виникли з укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору. Увипадку, якщо [PERSON] набула за рахунок [PERSON] майно без достатньої правової підстави, вона вправі пред`явити до неї кондикційний позов відповідно до положень глави 83 ЦК України.

Outcome: dismissed