Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач звернулась до суду з позовом, в обґрунтування якого вказала, що 08.03.2013р., відповідачі, скориставшись її довірою та дружніми стосунками, посилаючись на скрутне матеріальне становище [PERSON], отримали від неї для використання кредитну картку ПАТ КБ «Приватбанк» з кредитним лімітом 16000 грн., який використали в період з 08.03.2013 року по 28.10.2013 року. 08.11.2013 року відповідачі також отримали від неї для використання кредитну картку ПАТ «[PERSON] [PERSON]» з кредитним лімітом 49000 грн. і в той же день використали його повністю. Загалом сума боргу перед банками за період з квітня 2014 року становила 90094,53 грн. Вона 01.08.2014 року предявила вимогу відповідачам про необхідність повернення грошових коштів та кредитних карток. За весь цей час відповідачами було повернуто на рахунки банків, а частину особисто їй, загалом до квітня 2014 року у розмірі 24222,65 грн. Проте свої зобовязання відповідачі не виконали, з квітня 2014 року почали переховуватися. Вона вимушена була сама погасити кредитні зобовязання перед банками, у звязку з чим спільними діями відповідачів їй було спричинено матеріальну шкоду у вигляді заборгованості і сплаті кредитних зобовязань з відсотками та неустойками. Вважає, що відповідачі зобовязані сплатити спричинену матеріальну шкоду у вигляді витрачених і не повернутих кредитних зобовязань з відсотками та пенею у розмірі 65871,36 грн. Крім того, вважає, що у звязку із солідарною винною поведінкою відповідачів, яка виразилась у виникненні боргу перед банками за період з 08.03.2013 року по 01.08.2014 року, вона має право на збільшення інфляційних витрат з 08.08.2014 року по 07.11.2016 року за 822 дні, в сумі 44002,07 грн. та 3 % річних за цей же період в сумі 4450,38 грн. Загальна сума заборгованості становить 114323,81 грн. Крім того вважає, що має право на відшкодування витрат, повязаних зі сплатою судового збору в сумі 1143,24 грн. та витрат здійснених нею на правову допомогу в сумі 4000 грн. Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 26 грудня 2016 року у задоволенні вимог позивача було відмовлено. З вказаним рішенням [PERSON] не погодилась та подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. В обгрунтування доводів скарги посилалається на те, що правовідносини, що склалися між нею та відповідачами, характеризуються як спричинення матеріальної шкоди неправомірними діями чи бездіяльністю відповідачів і в позовній заяві аргументовані нормами ЦК України стосовно матеріальної шкоди і її відшкодування. Суд помилково охарактеризував ці стосунки як договір позики і безпідставно застосував вимоги ст. ст. 1046-1047 ЦК України. Суд не зважив на те, що борг виник перед банком, за її зобовязаннями, вона не надавала відповідачам грошові кошти у позику, а надала для користування банківські картки, проте внаслідок винної поведінки відповідачів, які не повернули кошти банкам, вимушена була сплатити заборгованість самостійно, що спричинило матеріальну шкоду. Крім того, на порушення норм процесуального права суд не задовольнив її клопотання про виклик та допит відповідачів у якості свідків. При цьому суд не зважив на те, що підставою цього клопотання була обовязковість отримання особистих пояснень відповідачів у звязку з тим, що визнання ними вказаних обставин є належним доказом виникнення грошового зобовязання, а відмова і невизнання факту отримання коштів банку доказом шахрайства і може бути покладено в доказування кримінального злочину. В апеляційному суді представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] до апеляційного суду не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (форма № 119) та телефонограми, отримані особисто позивачем та її представником 31 січня 2017 року, які зареєстровані в Журналі телефонограм за номерами 356,357 (а.с.98,99). Крім того, від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у її відстутність (а.с.92). Відповідач [PERSON] до апеляційного суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом надіслання судових повісток, надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення з таких підстав. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення. Судом першої інстанції визнано встановленим, що згідно з виписками ПАТ КБ «Приватбанк» про перебіг коштів на рахунку/картці позивача [PERSON] (№ рахунку 4149605368104238) від 08.06.2016 року № КН0G-TP0C-4RVT-1JR0 за період з 01.04.2013 р. по 01.07.2015 р., (№ рахунку 5168742302686153) від 08.06.2016 року № К2AR-UE3V-9QPA-7J3C за період з 01.06.2015 р. по 07.06.2016 р., позивачем, а також сторонніми особами здійснювалося періодичне поповнення даних рахунків, видача готівкових коштів, списання відсотків банком та інші операції (а.с.16-21, 22-24). Відповідно до інформації від 12.06.2016 року про проведені операції у ПАТ КБ «Приватбанк» за грошовими переказами за 26.12.2014р. та за 03.02.2015р. [PERSON] на рахунок отримувача [PERSON] були перераховані кошти 1000 та 6500 російських рублів відповідно (а.с.12, 13). За період часу з 08.03.2013 року по 09.03.2013 року з рахунку № 4149605368104238, який належить позивачу [PERSON] були видані кошти 4000 грн. та 800 грн. (а.с.14, 15). Згідно з виписками ПАТ «[PERSON] [PERSON]» від 13.06.2016 року про перебіг коштів на рахунку/картці позивача [PERSON] за період з 08.11.2013р. по 24.11.2016р., позивачем здійснювалося періодичне поповнення рахунку, видача готівкових коштів, зарахування коштів для погашення кредиту та інші операції (а.с.25-33). Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами статей 1046,1047 ЦК України і виходив з того, що жодних письмових доказів на підтвердження укладення договору позики суду не надано та не доведено факту передання позивачем відповідачам грошей чи банківських карток з грошима у борг. Проте апеляційний суд не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції з таких підстав. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленності (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За змістом частин 1, 2 ст. 207 та частини 2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання. Суд першої інстанції не зважив на те, що хоча позовна заява [PERSON] і містить назву: «Про стягнення боргу за договором позики, пені, відсотків та інфляції», проте в прохальній частині позивач просить стягнути з відповідачів спричинену їй матеріальну шкоду. При цьому в якості правового обгрунтування позову [PERSON] зазначає ст.ст. 22,1166, 1190 ЦК України і посилається на спричинення їй з боку відповідачів матеріальної шкоди у вигляді заборгованості по кредитним зобовязанням з відсотками та пенею, яку вона вимушена була погасити перед банками. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги щодо того, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, оскільки позовні вимоги щодо стягнення коштів за договором позики заявлені не були, тому рішення суду підлягає скасуванню. Водночас апеляційний суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] про відшкодування шкоди, інфляційних витрат та 3% річних треба відмовити з наступних підстав. Посилаючись на ч.2 ст. 22 ЦК України позивач зазначає, що понесла збитки у вигляді витрат, які вона зробила для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Посилаючись на ч.1 ст. 1166 ЦК України позивач вважає, що їй спричинена майнова шкода, яка відшкодовується особою, яка її завдала. Позивач просить стягнути шкоду з відповідачів солідарно з посиланням на ч.1 ст. 1190 ЦК, ст. 543 ЦК і вважає, що саме спричинення майнової шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обовязків між нею та відповідачами (п.3 ч.2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до ст. 623 і 22 ЦК відшкодуванню підлягають завдані збитки, тобто збитки, причиною яких є порушення зобовязання, якого припустився боржник. Отже, між цим порушенням та збитками має бути причинний зв'язок. За його наявності збитки підлягають відшкодуванню, за відсутності такого звязку збитки не відшкодовуються. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Звертаючись до суду з позовом позивач надала в якості доказів часткового повернення відповідачами грошових коштів квитанції про переказ грошових коштів на її імя [PERSON] на суму 1000 російських рублів від 26.12.2014 року, та на суму 6500 російських рублів від 03.02.2015 року (а.с.12-13). Проте вказані перекази грошових коштів не свідчать про виконання відповідачем [PERSON] перед позивачем будь-яких зобовязань, оскільки вони не містять відомостей про те, на якій саме правовій підставі та з якої причини були зроблені дані грошові перекази, і чи дійсно вони були зроблені у рахунок погашення взятих нею кредитних коштів, як зазначає позивач. Інших доказів матеріали справи не містять. З роздруківок ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо руху операцій по кредитній картці № 5168742802686153 (а.с.17-24) вбачається, що поповнення картки здійснювалося [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON] Вказані роздруківки не містять відомостей про користування карткою відповідачами. Отже, позивачем не доведено факт передачі відповідачам банківських карток чи грошових коштів, отриманих з цих карток та відповідно, наявність будь-яких зобовязань між сторонами та факт спричинення майнової шкоди саме відповідачами. Відповідачі ж позов не визнали і заперечують наявність будь-яких зобовязань з їх боку перед позивачкою. Довід скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме не здійснення допиту відповідачів в якості свідків, до уваги не приймається, оскільки статтею 38 ЦПК України передбачено участь сторони у судовому процесі як особисто, так і через свого представника і це право сторони яким чином скористатися належними їй процесуальними правами. Крім того, допит сторін, третіх осіб, їх представників як свідків можливий лише за їх згодою (ст. 184 ЦПК України). Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про відшкодування шкоди та стягнення відсотків та сум інфляції задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову, то не підлягають відшкодуванню на користь позивача і понесені нею судові витрати.

Outcome: partial