Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

У липні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що позивач є основним наймачем квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідач є тіткою позивача, яка не зареєстрована у зазначеній квартирі та з 10 жовтня 2015 року по теперішній час не проживає за місцем реєстрації. Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає, у зв`язку з чим позивач змушена звернутися до суду. У судове засідання позивач не з`явилася. Представник позивача подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзиву на позов та заяв про розгляд справи за її відсутності не подавала. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, подав до суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, покладався у вирішенні справи на розсуд суду. Суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням статей 280-282 ЦПК України. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , показала, що є головою ОСББ «Ленінградська 10», проживає з 2004 року за адресою: [ADDRESS] . З липня 2011 року [PERSON] відповідача не бачила, в тому числі й за місцем реєстрації. Свідок [PERSON] показала суду, що вона є старшою по під`їзду, відповідача за місцем реєстрації не бачила приблизно п`ять років. Заслухавши покази свідків, ознайомившись з письмовими доказами, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не потребує згоди інших членів сім`ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців. У разі відсутності особи понад шість місяців при розгляді позову про визнання її такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини справи, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України). Судом встановлено, що з 11 грудня 2019 року позивач [PERSON] є наймачем квартири по [ADDRESS] , що підтвержується копією рішення виконавчого комітету Павлоградської міської ради № 1079 від 11.12.2019р. (а.с.8). Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 15.07.2020 № 821 відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). Як вбачається з копії довідки № 1/2505 від 25 травня 2020 р., виданої головою правління ОСББ Ленінградська 10, з 10 жовтня 2015 року та по теперішній час громадянка [PERSON] фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). Суд вважає, що позивачем надані належні та допустимі докази в підтвердження того, що відповідач не проживає в спірній квартирі понад встановлені законом шість місяців без поважних причин. Належних та допустимих доказів поважності причин відсутності у спірній квартирі відповідачем до суду не надано та судом не встановлено. В справі відсутні будь-які докази в підтвердження того, що відповідач зверталася до відповідних органів із заявою про неможливість проживання у спірній квартирі через перешкоди, що чинила їй позивач або інші особи. Отже суд вважає, що вимога позивача щодо визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом підлягає задоволенню. Розглядаючи питання щодо розподілу судових витрат, враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд, зважаючи на положення ч. 6 ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати в сумі 840,80 грн.

Outcome: approved