Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

У липні 2016 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із даним позовом до відповідача [PERSON], в обґрунтування якого вказала, що згідно договору купівлі-продажу від 27.02.2016 р. вона придбала у відповідача квартиру № 11 по пр. Жовтневому (на даний час пр. Богоявленський) у м. Миколаєві. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за нею у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 16.03.2016 р. у кримінальному провадженні № 22015020000000049 був накладений арешт на зазначену квартиру. Позивачка зазначає, що внаслідок накладення арешту на належну їй квартиру вона позбавлена можливості використовувати свої права власника щодо розпорядження належним їй нерухомим майном. Посилаючись на викладене, позивачка просить визнати за нею право власності на квартиру № 11 по пр. Жовтневому (на даний час пр. Богоявленський) у м. Миколаєві. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі з вищевикладених підстав, просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Тому зі згоди позивачки суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі письмових доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача та її представника, та дослідивши надані суду письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із такого. Частина 1 ст. 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що 27.02.2016 року [PERSON] за договором купівлі-продажу придбала у [PERSON] квартиру № 11 по пр. Жовтневому (на даний час пр. Богоявленський) № 305 у м. Миколаєві. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] за реєст. № 130, і право власності позивачки на вказану квартиру було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується наявним у матеріалах справи витягом № 54512420 від 03.03.2016 р. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача у судовому засіданні як на підставу позову посилався на ст. 392 ЦК України. Так, відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту ст. 392 ЦК України вбачається, що позов про визнання права власності на майно на підставі вказаної норми може бути поданий власником майна тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, чи коли існує неможливість реалізації свого права власності через невизнання права власності або через втрату правовстановлюючого документу. У п. 37 Постанови Пленуму ВВСУ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам даються роз'яснення про те, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання за позивачкою права власності на квартиру № 11 по пр. Жовтневому ( пр. Богоявленський) № 305 у м. Миколаєві підставі ст. 392 ЦК України, оскільки вона набула право власності у спосіб, передбачений законом - на підставі договору купівлі-продажу, оформленого належним чином, та не втратила оригіналу правовстановлюючого документу. Більше того, позивачка не представила суду доказів того, що відповідач [PERSON] оспорює чи не визнає її право власності на цю квартиру. Що ж до посилань позивачки та її представника на неможливість розпорядитись квартирою через арешт, накладений ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 16.03.2016 р. у кримінальному провадженні № 22015020000000049, то суд вважає, що такі дії мають самостійний предмет оскарження, визначений законодавством України, зокрема, Кримінальним процесуальним кодексом України. Відповідно до ст. 88 ЦПК України позивачці не відшкодовуються понесені нею судові витрати через те, що суд відмовив у задоволені її позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed