Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з [PERSON] боргу в сумі 13000 гривень та судових витрат в розмірі 551 гривень 20 копійок. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 31 травня 2016 року відповідач взяла у нього в борг грошові кошти в сумі 6000 гривень та 03 червня 2016 року грошові кошти в сумі 7000 гривень, що підтверджується розписками, які [PERSON] власноруч написала. За умовами позики відповідач повиненна була повернути борг 08 червня 2016 року та 12 червня 2016 року. У зазначений в розписках час відповідач грошові кошти не повернула, на його вимоги про повернення боргу просила почекати, однак до теперішнього часу кошти на загальну суму 13000 гривень не повернула, під будь-яким приводом ухиляється від виконання свого зобовязання. Позивач надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, на задоволенні позу наполягав і просив його задовольнити в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання двічі не зявилася, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності не надала.\~\~ З урахуванням положень статті 224 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та винести заочне рішення. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та наведені у позовній заяві доводи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. \~\~\~\~ Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів (ч.1 ст.11 ЦПК України). \~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й в судовому порядку. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків передбачених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом, від імені [PERSON] написано документ, який позивачем названо договором позики та згідно з яким [PERSON] взяла у [PERSON] 6000 гривень із зобовязанням повернути грошові кошти в строк 08.06.2016 року. Розписка датована 31 травня 2016 року. Також, від імені [PERSON] написано розписку та згідно з якою вона взяла у [PERSON] 7000 гривень із зобовязанням повернути грошові кошти в строк 12 червня 2016 року. Розписка датована 03 червня 2016 року. Тобто, оскільки розписки містять приписки віддати гроші до певної дати, суд робить висновок, що правочини, вчинений між [PERSON] та [PERSON] у письмовій формі, є по суті договорами позики. Загальна сума заборгованості [PERSON] перед позивачем за договорами позики від 31 травня та 03 червня 2016 року складає 13000 гривень. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобовязання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Позичальник свої зобовязання не виконав, гроші не повернув, про що свідчать наявні у позивача оригінали розписок від 31 травня 2016 року та 03 червня 2016 року (а.с.3-4). Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про підставність та обґрунтовність вимог позивача щодо стягнення з відповідача боргу в розмірі 13000 гривень. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем підтверджено судові витрати квитанцією по сплаті судового збору від 21 листопада 2016 року в розмірі 551,20 гривень. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст.202, 207, 549, 625, 1046-1049 ЦК України,

Outcome: approved