Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON]) третя особа: Шевченківський районний відділ ГУ Державної міграційної служби України у м. Києві, про позбавлення права користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу та його дружині [PERSON] в рівних долях на праві власності належить квартира [ADDRESS]. З 24 липня 2006 року між внуком позивача [PERSON] та відповідачем було зареєстровано шлюб та з 24 липня 2007 року відповідач була зареєстрована та проживала у вищевказаній квартирі. Разом з тим, 11 листопада 2011 року шлюб між внуком позивача та відповідачем було розірвано та на момент звернення до суду з позовною заявою відповідач не проживає за адресою: [ADDRESS] більше одного року, її особисті речі у зазначеній квартирі відсутні. На підставі викладеного позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати відповідача таким, що втратила право користування жилим приміщенням та зняти з реєстрації місця проживання відповідача. Позивач в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву в якій підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без представника. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечував, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві власносності позивачу та його дружині [PERSON] в рівних долях, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 20 листопада 2001 року (а.с. 5) Відповідно до Довідки (Форма № 3), виданої Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» від 08 липня 2015 року власником особового рахунку у квартирі [ADDRESS] є [PERSON] та зареєстрована з 19.10.2010 року [PERSON]. В судовому засіданні встановлено, що відповідач не проживає у вищевказаній квартирі протягом тривалого часу. Вищезазначений факт підтверджується Актом від 08 жовтня 2015 року, відповідно до якого [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] з листопада 2010 року (а.с. 33). Як встановлено в судовому засіданні, відповідач є колишньою дружиною внука позивача [PERSON] та відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 7). Згідно із ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Судом встановлено, що з листопада 2010 року відповідач у квартирі не проживає. Відповідно до п. 30 (розділ «Житлове право») Правових позицій Верховного Суду України щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ наймачу або члену його сім'ї, який був відсутнім без поважних причин понад зазначені у ст. 71 ЖК України строк, суд вправі відмовити з цих підстав у задоволенні позову про виселення, вселення, обмін, поділ жилого приміщення, незалежно від того, чи було пред'явлено зустрічний позов про визнання позивача таким, що втратив право на жиле приміщення. Норми статей 15,16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи з встановлених в судовому засіданні обставин, суд вважає доведеним відсутність відповідача - [PERSON] в спірному жилому приміщенні більше одного року без поважних причин, а тому позовні вимоги в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б обґрунтовували позовні вимоги в частині зобов'язання зняття відповідача з реєстрації. Крім того, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття її з реєстрації. Відповідно до п.34 постанови №5 Пленуму ВССУ від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Зазначене свідчить що питання зняття особи з реєстраційного обліку є похідним від вирішення питання про позбавлення права власності на жиле приміщення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати по справі слід покласти на відповідача Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial