Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

У липні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання укладених між ним та його племінником договорів довічного утримання. Свої вимоги обґрунтовує тим, що між ним та [PERSON] 22.01.2015 року було укладено два договори довічного утримання, предметом першого договору була квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; предметом другого договору був гаражний бокс [NUMBER] в ГБК «Надія», який розташований по [ADDRESS] За умовами вказаних договорів, відповідач зобов'язувався довічно повністю утримувати позивача, забезпечуючи його трьох разовим гарячим харчуванням, медикаментами та належним медичним обслуговуванням, необхідною допомогою, а також зобов'язувався нести утримання отриманого майна та щомісячно надавати кошти в розмірі по 1000 грн. за кожним договором в рахунок матеріального забезпечення. Проте, після укладення договорів відповідач покинув позивача, не виконуючи жодної умови договорів. Позивач посилаючись на те, що він повністю сам утримує майно, не отримує жодної допомоги від відповідача, просить визнати укладені договори довічного утримання розірваними. Справа передана на розгляд судді Супрун Г.Б. в жовтні 2017р. В судове засідання учасники справи не з'явились. Позивачем надано суду заяву про слухання справи за його відсутності. Заявлений позов підтримує та просить його задовольнити. Відповідач надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги фактично визнає, не заперечує проти їх задоволення. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.01.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання /а.с.2/. За умовами вказаного договору [PERSON] передає у власність квартиру [ADDRESS], а [PERSON] в свою чергу зобов'язується повністю утримувати [PERSON], забезпечуючи його трьох разовим гарячим харчуванням, медикаментами та медичним обслуговуванням, необхідною допомогою та грошовою допомогою в розмірі 1000 грн. щомісяця. Крім того, п. 6 договору встановлено,що [PERSON] повинен сплачувати комунальні та інші послуги щодо майна. Одночасно, 22.01.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено ще один договір довічного утримання /а.с. 7/. За умовами вказаного договору [PERSON] передає у власність квартиру № гаражний бокс [NUMBER] в ГБК «Надія», який розташований по [ADDRESS], а [PERSON] в свою чергу зобов'язується повністю утримувати [PERSON], забезпечуючи його трьох разовим гарячим харчуванням, медикаментами та медичним обслуговуванням, необхідною допомогою та грошовою допомогою в розмірі 1000 грн. щомісяця. Проте, як стверджує позивач, відповідач не виконував умови договорів належним чином, оскільки після їх укладення залишив країну. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до п.1 ч.1 ст.755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. Із системного аналізу положень вказаних норм та умов договору вбачається, що підставою для розірвання договору довічного утримання є як повне невиконання набувачем взятих на себе обов'язків, так і їх неналежне виконання у порівнянні з умовами договору незалежно від вини набувача. При цьому, обов'язок з доведення факту належного виконання умов договору довічного утримання, у відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 76 ЦПК України, покладається саме на відповідача, який надає це утримання. Оскільки відповідачем визнано фактичне невиконання своїх обов'язків за договорами утримання, та він також просив розірвати договори, та розглянути справу за його відсутності в зв'язку з відсутністю його на території України, суд приходить до висновку, що вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 640 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved