Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-26 00:00:00

У листопаді 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося до суду к указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 27 грудня 2007 року між сторонами був укладений кредитний договір № б/н на суму 6 950 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підписом у заяві підтвердив згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та Банком договір. Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється у наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. У порушення норм закону та умов договору відповідач [PERSON] зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 03 листопада 2013 року у нього виникла заборгованість на суму 17 842 грн. 64 коп., яка складається з наступного: 4274 грн.57 коп. - заборгованість за кредитом; 12 242 грн. 23 коп. - заборгованість про процентам за користування кредитом; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 8255 грн. 84 коп. - штраф (процентна складова), яку Банк і просив стягнути на свою користь. Рішенням Червоногвардійського районного суду м. Макіївки Донецької області від 13 червня 2014 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено. Не погодившись з вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Банку задовольнити. В обґрунтування доводів скарги апелянт зазначив, що суд безпідставно застосував норми законодавства про наслідки спливу позовної давності. На момент звернення з позовом до суду договір продовжував свою дію, оскільки з 2007 року жодна зі сторін не заявляла про свій намір його розірвати. В судове засідання апеляційного суду представник Банку не з'явився, але про час та місце розгляду справи повідомлений телефонограмою та в письмовій заяві просив розглянути справу без його участі (а.с. 88, 109, 118). Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], яка діє за умовами договору з надання юридичних послуг та довіреністю, про час і місце розгляду справи апеляційним судом повідомлена особисто під розписку (а.с. 30, 51, 107). Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скаргу позивача слід задовольнити, а рішення суду - скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, виходячи з наступних підстав. Згідно зі ст.303 ч.1 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Відповідно до ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Як зазначено в ст.309 ч.1п.3 та п.4 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Частиною 2 ст. 309 ЦПК України передбачено, що норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано Закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. За приписами ч.3 ст.309 ЦПК України, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Судом встановлено, що 27 грудня 2007 року між сторонами був укладений кредитний договір № б/н на суму 6 950 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та Банком договір, що підтверджується його заявою. Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється у наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. У порушення норм закону та умов договору [PERSON] зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 03 листопада 2013 року відповідач має заборгованість в сумі 17 842 грн. 64 коп., яка складається з наступного: 4274 грн.57 коп. - заборгованість за кредитом; 12 242 грн. 23 коп. - заборгованість про процентам за користування кредитом; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 8255 грн. 84 коп. - штраф (процентна складова). Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що останній мінімальний платіж за договором був здійснений відповідачем 26 лютого 2010 року, Банк звернувся з позовом до суду 19 листопада 2013 року, поза межами встановленого законом трирічного строку позовної давності, який сплив та про його застосування заявив представник відповідача. Однак з такими висновками суду не можна погодитись. Статтею 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягали згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Згідно з частиною 2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до цього, у Банка виникло право вимагати дострокового повного виконання зобов'язань за договором. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За приписами ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленому договором. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ч.4 ст.631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час договору. Статтею 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі, а відповідно до п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) договору передбачено, що термін позовної давності про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю в 5 (п'ять) років (а.с. 97 - 101, 110-117). Як вбачається з п.4 Наказу № СП-2007-299 від 13 вересня 2007 року, для Банку були затверджені Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанка (Додаток 4.1). Пунктом 5.12 Правил користування платіжною карткою передбачено, що строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, штрафів та інших стягнень за укладеним договором встановлено сторонами в 5 (п'ять) років (а.с.94 - 95, 96 - 100, 110-117). Ці умови діяли на час укладення кредитного договору, вони не суперечать вимогам законодавства та відповідач підписанням заяви підтвердив згоду на те, що вказана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та Банком договір (а.с. 7). Одночасно, апеляційний суд враховує, що Правила користування платіжною карткою, які не містять п'ятирічного строку позовної давності, помилково долучені позивачем до справи (а.с. 110). Як зазначено в заяві позичальника, строк дії кредитної картки «Метро» встановлено до кінця листопада 2009 року (а.с.7 - зворотна сторона). Окрім цього, суд першої інстанції помилково зазначив дату останнього платежу - 26 лютого 2010 року, тоді як фактично останню проплату відповідач [PERSON] здійснив 15 листопада 2008 року в сумі 158 грн.(а.с.6). З наданого Банком реєстру згрупованих поштових відправлень та поштової квитанції Укрпошти вбачається, позовна заява до суду була відправлена 15 листопада 2013 року, тобто в межах п'ятирічного строку позовної давності. З урахуванням п'ятирічного терміну позовної давності, яка збільшена за домовленістю сторін, ПАТ «Приватбанк» при зверненні до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором діяв в межах п'ятирічного терміну позовної давності, а тому суд дійшов помилково висновку про сплив позовної давності та безпідставно відмовив Банку в задоволенні його позову, застосувавши до спірних правовідносин вимоги ч.4 ст.267 ЦК України. Таким чином, оскільки суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову ПАТ «Приватбанк» щодо стягнення заборгованості за кредитом, рішення суду не може залишатися без змін і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову, заявленого Банку. Враховуючи, що при ухваленні рішення, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків суду обставинам справи, порушив норми матеріального і процесуального права, то відповідно до вимог ст. 309 ч.1 п.3 та п.4 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову в повному обсязі, яким слід стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 27 грудня 2007 року, що виникла станом на 03 листопада 2013 року, у розмірі 17 842 грн. 64 коп., з яких: 4274 грн.57 коп. - заборгованість за кредитом; 12 242 грн. 23 коп. - заборгованість про процентам за користування кредитом; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 8255 грн. 84 коп. - штраф (процентна складова), задовольнивши апеляційну скаргу Банку. Одночасно, на підставі ч.1 ст.88 ЦПК України, на користь позивача слід стягнути з відповідача судовий збір в сумі 229 грн. 40 коп., оплачений ним при подачі позову, та 121 грн. 80 коп. за подачу апеляційної скарги.

Outcome: approved