Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-23 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON], як законний представник неповнолітньої [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно. Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі судового рішення на ім'я відповідача було зареєстроване право власності на жилий будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] є дочкою відповідача та [PERSON], в цей час навчається та проживає у місті Москва, тому має намір поділити спірне нерухоме майно, яке було набуто за час її сумісного проживання з батьками. Вселившись у спірний будинок разом з батьками, [PERSON] правомірно користувалася та володіла спірним майном, тому набула на нього право спільної сумісної власності разом з батьками. Крім того, у позовній заяві зазначено, що позбавленням права власності неповнолітній дитині завдано моральної шкоди. Посилаючись на вказані обставини, на підставі статей 173 та 176 СК України, позивач просить суд визнати за [PERSON] право спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно та стягнути на користь [PERSON] з відповідача 10000 гривень у відшкодування моральної шкоди. У судовому засіданні [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив суд позов задовольнити повністю. [PERSON], як представник відповідача за довіреністю, у судовому засіданні позов визнав частково. Не заперечував проти задоволення позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно та стягнення з відповідача моральної шкоди, однак, був не згоден з сумою стягнення у розмірі 10000 гривень, яка на його думку має бути значно менше. Не використання права на нотаріальне оформлення майнових прав на спірне майно [PERSON] пояснив проживанням відповідача у місті Москва та її небажанням приїжджати до міста Саки. Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи позовної заяви, заслухавши пояснення [PERSON] та представника відповідача, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до положень частини 1 статті 11, частини 1 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що рішенням Сакського міськрайонного суду АР Крим від 30 травня 2008 року було визнано право власності [PERSON] на житловий будинок під номером [ADDRESS] та на земельну ділянку, площею 0,0544 га, розташовану за цією ж адресою (а.с.3). [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], яка народилася [INFO] року (а.с.6). Як на підставу своїх вимог, позивач посилається на положення статей 173 та 176 СК України. Відповідно до частин 1 та 2 статті 173 СК України батьки і діти, зокрема ті, які спільно проживають, можуть бути самостійними власниками майна. При вирішенні спору між батьками та малолітніми, неповнолітніми дітьми, які спільно проживають, щодо належності їм майна вважається, що воно є власністю батьків, якщо інше не встановлено судом. Під час розгляду справи суду не було надано належних та допустимих доказів для висновку про набуття [PERSON] права спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно. Так, за положеннями статей 60,61 СК України нерухоме майно набуто подружжями за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Положення статті 173 СК України передбачають імовірність дітей бути власниками майна, що їм належить на законних підставах, а не обов'язок батьків передати належне їм майно у власність своїх дітей. Доказів того, що [PERSON], якій на момент оформлення права власності на спірне майно на ім'я відповідача було дванадцять років, мала самостійні джерела доходів у розмірах достатніх для придбання нерухомого майна або його частини, в матеріалах справи відсутні. Таким чином, у суду не має підстав для висновку про набуття [PERSON] права спільної сумісної власності на нерухоме майно. Частиною 1 статті 176 СК України передбачено, що батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Вказана норма Закону також не передбачає обов'язок батьків передати належне їм нерухоме майно у власність своїх дітей. Навіть, бажання дітей (неповнолітніх або повнолітніх) користуватися житлом, яке належить їх батькам, не може бути підставою для позбавлення батьків їх права власності на нерухоме майно. Крім того, відповідно до статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання ( ч.1 ст. 15 ЦПК України). За приписами статей 182,210,220 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно з частиною 2 статті 369 ЦК України, згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. З врахуванням наведеного, згода відповідача з наявністю у [PERSON] права на спільне нерухоме майно може бути нотаріально посвідчено та підлягає державній реєстрації. Небажання відповідача нотаріально оформити право власності [PERSON] на нерухоме майно не може бути підставою для задоволення позову. Таким чином, визнання представником відповідача вимог про право позивача на спірне нерухоме майно свідчать про відсутність підстав для судового захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав [PERSON], тобто відсутність спору, який підлягає вирішенню судом, що є самостійною підставою для відмови у позові. При таких обставинах, вимоги про визнання нерухомого майна об'єктом спільної сумісної власності задоволенню не підлягають. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди також не підлягають задоволенню, оскільки мають похідний характер від вимог про визнання нерухомого майна об'єктом спільної сумісної власності, для задоволення яких у суду не має підстав. Враховуючи наведене, у задоволені позову необхідно відмовити повністю. Щодо розподілу судових витрат суд вважає за необхідне зазначити таке. Позовна заява до суду подана законним представником [PERSON], який є інвалідом І групи, на захист прав неповнолітньої дитини, тому на підставі пункту 7 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати стягненню з позивача не підлягають. На підставі статей 60,61,173,176 Сімейного кодексу України, статей 182,210,220,369 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed