Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

У липні 2016 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1, [PERSON] ) та [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2, [PERSON] ) про визнання довіреності та договору купівлі-продажу недійсними. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0641 га, кадастровий номер 8000000000:90:856:0030, розташованої за адресою м. Київ, Дарницький район, вул. Садова, 139, ділянка 30 , с/т «Берізка-2» з цільовим призначенням для ведення садівництва (далі - земельна ділянка), що підтверджується Державним актом на право приватної власності серії IV-КВ № 146097 від 16 серпня 2000 року. Як стало відомо позивачу, 19 травня 2015 року без її відома належна їй на праві власності земельна ділянка була відчужена [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19.05.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М. та зареєстрованого в реєстрі за №318. Зі змісту договору вказаного вбачається, що від імені [PERSON] діяв [PERSON] за довіреністю, посвідченою 28 квітня 2015 року тим самим приватним нотаріусом Шупенею О.М., зареєстрованою за №268. Однак, вказаної довіреності позивач не видавала і в день оформлення, як довіреності так і договору купівлі-продажу, в Україні не перебувала, що підтверджується відповідними доказами, які додаються. Дізнавшись про відчуження земельної ділянки без її відома, позивач звернулася до правоохоронних органів з заявою про скоєння злочину. Інформація про вказане кримінальне правопорушення внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань СВ Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві за №12015100020005288 18.06.2015 року. Позивач на представництво своїх інтересів [PERSON] не уповноважувала, такої довіреності ніколи не видавала та не підписувала, присутньою у нотаріуса не була, волю на укладення таких правочинів не проявляла. [PERSON] є потерпілою в кримінальному провадженні щодо вчинення відносно неї протиправних дій (шахрайства) та незаконного відчуження належної їй земельної ділянки. Посилаючись на викладені обставини, стст. 203, 215 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) позивач просила суд: - визнати недійсною довіреність від 28 квітня 2015 року за реєстровим номером 268, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М., видану від імені [PERSON] на ім`я на гр. [PERSON] на право розпорядження належних [PERSON] садовим будинком, який знаходиться на території с/т [ADDRESS] та земельною ділянкою 0,641 га, яка розташована: [ADDRESS] ; - визнати недійсним з моменту укладання договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Шупенею О.М. Київського міського нотаріального округу за реєстровим номером 318, від 19 травня 2015 року, земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:90:856:0030, розташованої за адресою [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] від імені якої діяв гр. [PERSON] , на підставі довіреності від 28 квітня 2015 року за реєстровим номером 268, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М.; - скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:90:856:0030, розташовану за адресою [ADDRESS] за [PERSON] , здійснену на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М., за реєстровим номером №318, від 19 травня 2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] від імені якої діяв гр. [PERSON] на підставі довіреності від 28 квітня 2015 року, за реєстровим номером 268, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 07.09.2016 року відкрито провадження у даній справі, залучено до участі у ній у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Шупеню Олександра Миколайовича (далі по тексту - приватний нотаріус Шупеня О.М., третя особа). Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13.12.2017 року витребувано з Державної прикордонної служби України відомості щодо перетину кордону [PERSON] за період з 01.09.2014 року та витребувано інші докази. У березні 2018 року [PERSON] подав до суду зустрічний позов до [PERSON] про відшкодування витрат, у якому просив у якості відшкодування здійснених ним як добросовісним набувачем витрат (поліпшень), внаслідок яких збільшилася вартість земельної ділянки стягнути з [PERSON] на його користь 540 000 грн. Зустрічну позовну заяву обґрунтовував тим, що 12 травня 2015 року він уклав з [PERSON] , який діяв по довіреності від [PERSON] , попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна (земельної ділянки по [ADDRESS] та садового будинку під [ADDRESS] у цьому ж садовому товаристві), а 19 травня 2015 року сторони уклали основний договір купівлі-продажу земельної ділянки [ADDRESS] . Зазначені договори були посвідчені приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Шупенею О.М. Зазначав, що при вчиненні оспорюваного правочину він не знав про відсутність у продавця прав на відчуження спірного майна, відтак він є добросовісним набувачем. На виконання умов договору купівлі-продажу земельної ділянки він передав продавцям грошові кошти в розмірі 34 000 дол. США і 63 000 грн, у договорі була визначена ціна у гривнях в розмірі 800 000 грн за курсом. Відразу після придбання земельної ділянки, він як власник почав на ній будівництво будинку для своєї родини. На даний час на земельній ділянці знаходиться двоповерховий будинок, який він побудував, на будівництво якого, за його розрахунками,ним вкладено 20 000 доларів США, що на час подачі зустрічного позову складає 540 000 грн. Таким чином, внаслідок будівництва будинку, земельна ділянка, яку він придбав отримала значні поліпшення і як наслідок зросла в ціні. Посилаючись на те, що він є добросовісним набувачем, вважав, що в разі визнання довіреності недійсною та визнання договору купівлі-продажу недійсним, він як добросовісний набувач, має право на відшкодування витрат (поліпшень), на які збільшилася вартість земельної ділянки внаслідок проведених ним дій. За таких обставин, просив зустрічний позов задовольнити. Представник Позивача подав відзив на зустрічну позову заяву, в якому просив відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON] з огляду на його необґрунтованість та безпідставність. Відзив мотивовано тим, що відповідач-1, позивач за зустрічним позовом, не довів належними та допустимими доказами факту здійснення будівництва на спірній земельній ділянці, та відповідно, що таке будівництво (якщо навіть таке проводилось) призвело до поліпшення земельної ділянки позивача,оскільки жодних доказів на підтвердження своїх позовних вимог у розумінні ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) не надав. Більш того, відповідач-1 у своєму зустрічному позові підтвердив той факт, що на час придбання ним спірної земельної ділянки, на ній вже знаходився садовий будинок позивача, а станом на даний час, з огляду на твердження відповідача-1, садовий будинок ймовірно був знесений. Додані до зустрічного позову копії декількох договорів про надання послуг щодо приєднання до вуличного середнього тиску та з підготовки і оброблення інформації для отримання дозволу на підключення до вуличного газопроводу, які на думку відповідача-1 є доказами, що підтверджують здійснення ним поліпшень земельної ділянки, внаслідок яких збільшилася її вартість, не можуть бути належними та допустимими доказами, оскільки вони не містять інформації щодо поліпшення спірної земельної ділянки. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 10 вересня 2020 року дану справу передано судді Каліушку Ф. А. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14.09.2020 року дану справу прийнято до провадження та призначено її в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17.06.2021 року задоволено клопотання представника Позивача за первісним позовом про витребування доказів, витребувано в Дніпровського управління поліції ГУ НП в м. Києві з кримінального провадження № 12015100020005288 оригінали документів щодо вчинення правочинів. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17.06.2021 року призначено справу до розгляду по суті, закривши підготовче засідання, витребувано у відповідачів оригінали документів щодо вчинення зазначених правочинів. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позові. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити в зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю. Відповідачі, позивач за зустрічним позовом і третя особа в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду невідомі, будь-яких клопотань з процесуальних питань, зокрема про відкладення розгляду справи з належним підтвердженням поважних причин неприбуття у судове засідання, від них не надходило. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд зобов`язаний відкласти судовий розгляд справи в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Частиною 3 ст. 223 ЦПК України також визначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Суд бере до уваги, що відповідачі були належним чином повідомлені у відповідності до вимог ЦПК України про час та місце судового розгляду справи, а враховуючи строки розгляду справи, суд визнає за можливе проводити судовий розгляд справи у відсутності сторони відповідачі, які була належним чином повідомлені про день та час судового засідання. Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив обставини та дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову та про відмову в задоволенні зустрічного позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно з Державним актом на право приватної власності на землю, серія IV-КВ №146097 від 16 серпня 2000 року, виданого на підставі рішення Київської міської ради від 28 грудня 1999 року№197-2/699, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0641 га, кадастровий номер 8000000000:90:856:0030, розташованої за адресою [ADDRESS] з цільовим призначенням для ведення садівництва (далі - земельна ділянка). На вказаній земельній ділянці розташований садовий будинок №30 , який побудований господарським способом та введений в експлуатацію в 1970 році власником якого є [PERSON] , що підтверджується довідкою від 26 листопада 2005 року, виданою Об`єднанням садівничих товариств масиву «Колекторний» та технічним паспортом на садовий (дачний) будинок [ADDRESS] , виготовленим 07.07.2006 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності. Відповідно до зазначеного технічного паспорту садовий (дачний) будинок № 30 має два поверхи: поверх 1 літ «А» та поверх 2 літ «А», загальна площа його становить 58,6 кв. м (далі - садовий будинок). Згідно з довіреністю від 28 квітня 2015 року, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М. та зареєстрованою в реєстрі за № 268, [PERSON] уповноважила [PERSON] , представляти її інтереси, з усіма необхідними повноваженнями з усіх без винятку питань, що стосуються продажу належного їй на праві приватної власності садового будинку та земельної ділянки. У довіреності також вказано, що довіреність підписана [PERSON] , у її присутності. Особу її встановлено, дієздатність перевірено. 12 травня 2015 року [PERSON] , діючи на підставі вищезазначеної довіреності від імені [PERSON] уклав з [PERSON] попередній договір, відповідно до якого сторони зобов`язались не пізніше 25 травня 2015 року укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна, зокрема, земельної ділянки і садового будинку, що підтверджується копією попереднього договору від 12 травня 2015 року. Вказаний попередній договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М. 19 травня 2015 року [PERSON] , діючи від імені [PERSON] , на підставі цієї ж довіреності, та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, який був посвідчений тим самим приватним нотаріусом,зареєстрований в реєстрі за № 318, що підтверджується копією договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 травня 2015 року. Цього ж дня відомості про реєстрацію права власності на земельну ділянку за [PERSON] внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.06.2015 року. [PERSON] , дізнавшись про відчуження належного їй на праві власності майна, через уповноваженого представника, звернулась до правоохоронних органів з заявою про скоєння злочину. Інформація про вказане кримінальне правопорушення внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань СВ Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві за №12015100020005288 18.06.2015 року, за фактом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань. На час розгляду даної справи [PERSON] є потерпілою особою в кримінальному провадженні щодо вчинення відносно неї протиправних дій (шахрайства) та незаконного відчуження належного їй на праві власності майна. Згідно з відомостями наданими Державною прикордонною службою України, листом від 23.06.2018 вих. № 0.184-26257/0/15-18 [PERSON] у період з 09.10.2014 року і до 27.08.2015 року державний кордон України не перетинала. Відповідно до листа Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 02.09.2018 № 1-16/вх8010-16 у 1998 році [PERSON] було надано дозвіл для виїзду на постійне проживання до Ізраїлю. Паспорт колишнього СРСР зразка 1974 року серії [NUMBER] , виданий 12.05.1981 року райвідділом ОВС м. Києва у [PERSON] вилучено та направлено для подальшого знищення за місцем його видачі. Згідно з листом Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 19.06.2017 №1901/17 [PERSON] з заявою про оформлення паспорта громадянина України до Оболонського РВ ГУДМС України в м. Києві не зверталася. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з положеннями статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Звертаючись до суду позовом за захистом порушеного права власності [PERSON] , її представник зазначав, що Позивач не мала волевиявлення на відчуження належного їй майна і таке майно вибуло з її володіння поза її волею на підставі довіреності від 28 квітня 2015 року, яку вона не видавала, не підписувала, присутньою у нотаріуса не була, волевиявлення на видачу якої Позивач також не мала. Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Правочином є вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки. Односторонній правочин є дією однієї сторони, яка створює обов`язки лише для особи, яка видала довіреність. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом. Згідно з частиною п`ятою статті 202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. За змістом частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. У частині першій статті 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Статтею 245 ЦК України встановлено, що форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Системний аналіз даних положень законодавства дає підстави для висновку, що довіреність на укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна підписується особисто особою, яка видає довіреність. Проставленням свого підпису довіритель підтверджує волевиявлення на надання іншій особі права вчиняти дії від свого імені і здійснювати представництво перед третіми особами. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. За правилом частини третьої статті 203 ЦК України, яка встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України). Як встановлено судом зі змісту довіреності від 28 квітня 2015 року вбачається, що довіреність підписана особисто [PERSON] , у її присутності. Особу її встановлено, дієздатність перевірено. Однак, з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що [PERSON] постійно проживає Ізраїлі . У період з 09.10.2014 року і до 27.08.2015 року [PERSON] державний кордон України не перетинала, на території України не перебувала. Крім того, паспорт, на підставі якого приватний нотаріус встановив особу при посвідченні довіреності, [PERSON] ніколи не отримувала. За таких обставин, [PERSON] на час видачі довіреності на ім`я [PERSON] з правом розпорядження належного їй майна не могла бути присутньою у нотаріуса та особисто підписати довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М. і зареєстровану в реєстрі за № 268, відтак у неї не було волевиявлення уповноважувати [PERSON] на вчинення будь-яких дій, в тому числі і на розпорядження її майном. Виходячи зі встановлених обставин, оцінивши вказані докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що позов в частині визнання вказаної довіреності недійсною є обґрунтованим, доведеним та підлягає задоволенню. Позовна вимога в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним задоволенню не підлягає, з огляду на наступне. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями статті 95 ЦПК України доказами є документи, які містять дані про обставини, що мають значення для вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях, повинен зазначити про наявність у нього або в іншої особи оригіналу письмового доказу. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням учасника або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Так, у матеріалах справи міститься копія договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 травня 2015 року. Позивач, оригіналу та належним чином засвідченої копії оспорюваного договору купівлі-продажу не надав у зв`язку з його відсутністю, подав клопотання про витребування доказів у відповідачів, третьої особи та правоохоронних органів, у тому числі й оригіналу договору, яке було задоволено судом. Приватний нотаріус Київського нотаріального округу Шупеня О.М. своєю заявою від 13.12.2016 року повідомив про неможливість надання оригіналів документів у зв`язку з їх вилученням 08.08.2016 року слідчим на виконання слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва по справі 75/4983/16-к в порядку кримінального провадження. Відповідачі та правоохоронні органи оригіналу договору купівлі-продажу суду не надали. Зі змісту довіреності від 28 квітня 2015 року, копії попереднього договору 12 травня 2015 року вбачається, що предметом продажу є земельна ділянка та садовий будинок, однак у копії договору купівлі-продажу від 19 травня 2015 року відчужено лише земельну ділянку. Згідно з вимогами цивільного процесуального законодавства, суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Враховуючи наявність зазначених у довіреності та в копіях попереднього договору і договору купівлі-продажу розбіжностей щодо майна Позивача без дослідження відповідного договору купівлі-продажу не можливо встановити вищенаведені факти. Одночасно слід зазначити, що відповідно до норм статей 203, 215 ЦК України недійсним можна визнати лише договір як правочин, і така вимога може бути заявлена як однією зі сторін, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Договір як документ, а також дублікат чи копії такого документу не можуть бути визнані недійсними. Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2018 року в справі № 161/3245/15-ц, провадження № 14-321цс18. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що за відсутності оригіналу оспорюваного договору купівлі-продажу позовна вимога в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу задоволенню не підлягає. Оскільки в задоволенні позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовлено, позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] , здійснену на підставі договору купівлі-продажу, як похідна від основної вимоги, також задоволенню не підлягає. Заявляючи зустрічні позовні вимоги до [PERSON] про відшкодування витрат, [PERSON] посилався на те, що він є добросовісний набувач спірної земельної ділянки, на цій ділянці він побудував двоповерховий будинок, на будівництво якого, за його розрахунками, він витратив 20 000 доларів США, що на час подачі зустрічного позову складає 540 000 грн, внаслідок будівництва будинку, зазначена земельна ділянка отримала значні поліпшення і як наслідок зросла в ціні, а тому відповідно до положень частини 4 статті 390 ЦК України, він як добросовісний набувач має право на відшкодування витрат (поліпшень), на які збільшилася вартість земельної ділянки внаслідок проведених ним дій. За змістом статті 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити за собі здійснення ним поліпшень майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 761/31879/15-ц зазначено, що під поліпшенням слід розуміти такі витрати на майно, які, з одного боку, не зумовлені необхідністю його збереження, але, з іншого боку, мають обґрунтований характер, оскільки поліпшують експлуатаційні властивості майна. Так, з матеріалів справи вбачається, що на підтвердження зустрічних позовних вимог [PERSON] надав такі докази: договори від 11 липня 2015 року за № 358 та №359 про надання послуг, укладені між ним та ТОВ «Тут Медія», предметами яких є надання інформаційних послуг щодо підготовки та оброблення інформації для отримання дозволу на підключення до вуличного газопроводу середнього тиску від газорозподільної станції «Осокорки-1» до садової ділянки [ADDRESS] , та між ним і ТОВ «Творець Газ Сервіс» про надання дозволу на здійснення приєднання до вуличного газопроводу середнього тиску від газорозподільної станції (ГРС) «Осокорки-1» до зазначеної ділянки. Крім того, протоколи погодження договірної ціни, що є додатками до договорів №358, 359 та квитанції про внесення оплати за вказані послуги №№ 0.0.396361976.1 в сумі 11 000 грн., 0.0.396363383.1 в сумі 12 400 грн. (0.0.396363383.2 сума комісії 124 грн.), 0.0.39664098.1 в сумі 11 000 грн., 0.0. 396364892.1 в сумі 12 400 грн. (0.0. 396364892.2 сума комісії 124 грн.). Вищезазначені докази не містять інформації щодо поліпшення спірної земельної ділянки. Інших доказів, що підтверджують здійснення позивачем за зустрічним позовом дій, зокрема, будівництва будинку, які призвели до поліпшення спірної земельної ділянки та внаслідок проведення яких збільшилася її вартість, позивач суду не надав. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Виходячи з того, що позивач за зустрічним позовом не довів належними та допустимими доказами здійснення ним поліпшень земельної ділянки, внаслідок яких збільшилася її вартість, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову з підстав його необґрунтованості та недоведеності. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями статтею 141 ЦПК України. На підставі вищевказаного та

Outcome: partial