Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] предявив через суд позов до [PERSON] на предмет повернення позики в сумі 32653,05 грн., що становить 1500,00 доларів США з підстав прострочення зобовязання за укладеним 08 серпня 2004 року договором позики, та судових витрат в сумі 326,53 грн. Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2015 року позов задоволено. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2016 року зазначене заочне рішення суду скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, пояснивши, що позивач неодноразово усно звертався до відповідача за поверненням позики в сумі 1500,00 доларів США, проте останній лише обіцяв та донині не повернув кошти, тому просив позов задовольнити. Крім іншого пояснив, що 08.08.2004 передачі грошей не відбулося, а розписка написана за попередні борги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, підтримавши надані заперечення на позовну заяву. Додатково пояснила, що борг дійсно виник, але останній платіж було здійснено наприкінці серпня початку вересня 2005 року. Крім того, просила суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності, оскільки строком повернення боргу зазначеного у розписці є 31.08.2005, тоді як до суду позивач звернувся лише у 2015 році. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши зібрані письмові докази, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що 08 серпня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений у простій письмовій формі договір безвідсоткової позики, за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти в сумі 1500,00 доларів США на умовах повернення всієї суми коштів до 31 серпня 2005 року, що підтверджується письмовою розпискою від 08 серпня 2004 року, копія якої залучена до матеріалів справи (а.с.6). Згідно з вимогами ст.1046 ЦК України, в редакції, що діяла на час укладення угоди 08 серпня 2004 року, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За статтею 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. За змістом ст.526, 527, 530, 532, 533 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, належними сторонами, у строк, у встановленому місці та відповідній валюті. За умовами ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Суд не може погодитися із посиланнями представника відповідача про повернення боргу в повному обсязі, оскільки належних та допустимих доказів цим обставинам відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України стороною відповідача суду не надано. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що строк виконання договору позики від 08 серпня 2004 року сплив 31 серпня 2005 року. Відповідно до вимог\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України\~встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. За приписами ч. ч. 3-5\~ст. 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заявила про пропуск позивачем строку звернення до суду та просила суд застосування строки позовної давності. Як розяснив у пункті 11 своєї постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»\~пленум Верховного Суду України, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Позивач [PERSON] при зверненні до суду з позовними вимогами до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 08 серпня 2004 року вимоги про поновлення строків звернення до суду не заявляв, не зазначив причини пропуску такого строку. Доводи позивача про те, що він постійно, починаючи з 2005 року звертався до відповідача за поверненням боргу, телефонував, приходив до дому в судовому засіданні підтвердження доказами за правилами ст.ст. 57-60 ЦПК України не знайшли та позивачем згідно зі своїм процесуальним обов?язком за ст.ст. 10,60 ЦПК України такі докази суду не представлені. Так само не знайшли підтвердження в судовому засіданні обставини складення відповідачем розписки 08 квітня 2004 року за наявні попередні борги, підстави виникнення таких зобов?язань, тощо. При цьому, суд зважає на те, що згідно ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову [PERSON] у задоволенні позову до [PERSON] у звязку із пропуском позивачем строку звернення до суду. З урахуванням результату розгляду справи та у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed