Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Уточнивши позовні вимоги (т.1., а.с. 101-104, 116), позивач просив суд змінити місце проживання малолітнього сина сторін [PERSON], який народився 05 грудня 2006 року, визначивши його місце проживання разом з батьком. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримав повністю. Суду пояснив, що на даний час у Автозаводському відділі державної виконавчої служби м. Кременчука перебуває виконавчий лист про відібрання у нього та повернення матері [PERSON] їх малолітнього сина [PERSON] на підставі рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 02.06.2016 року. Дитина категорично відмовляється йти проживати до матері, через що рішення фактично виконати неможливо. Систематичні відвідування державного виконавця у супроводі учасників виконавчого провадження та інших осіб травмують дитину. Позивач та його представник [PERSON] обгрунтували позовні вимоги тим, що з часу після ухвалення судом зазначеного рішення істотно змінилися обставини життя дитини він відвідує іншу школу, проживає у дружній родині, де у [PERSON] склалися добрі стосунки з новою дружиною батька та зведеною сестрою. Батько дбає про здоров»я сина, опікується його навчанням, психологічний стан дитини є стабільним, його успішність у школі покращилася. Вважали, що зміна місця проживання дитини повністю відповідає інтересам [PERSON] та не порушує права його матері. [PERSON] позов не визнала, суду пояснила, що обставини, за яких [PERSON] самочинно, без її згоди змінив місце проживання сина, встановлені рішенням Автозаводського районного суду від 2.06.2016 року про відібрання дитини та її повернення матері. Рішення до цього часу не виконане тому, що позивач психологічно тисне на сина та налаштовує його проти матері. Відповідач та її представник [PERSON] наголошували, що виняткових обставин, за яких дитина може бути розлучена з матір»ю, не існує. [PERSON] з мамою у більшій мірі відповідає інтересам його виховання, збереження його психологічного та фізичного здоров»я, ніж проживання разом з новою дружиною батька та її донькою від іншого шлюбу. [PERSON] стверджувала також, що здоров»я сина за той час, поки він проживає з батьком, погіршився. Відповідач категорично заперечувала, що била [PERSON], коли він жив з нею. Ухвалою суду від 10 квітня 2017 року (т. 1, а. с. 92) до участі у справі було залучено третю особу - виконком Кременчуцької міської ради як орган опіки та піклування. Представник [PERSON] висловилася на підтримку позовних вимог. Спираючись на рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради від 14 серпня 2017 року про затвердження висновку органу опіки та піклування, вважала, що проживання з батьком малолітнього [PERSON] повністю відповідає його інтересам. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, представника третьої особи, допитавши свідків обох сторін та дослідивши інші надані докази, суд встановив такі фактичні обставини справи : [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 вересня 2002 року по 3 листопада 2014 року. Мають спільну дитину - малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 3 листопада 2014 року, яке набрало законної сили 8 грудня 2014 року, місце проживання дитини за взаємною згодою подружжя було визначено з матір»ю. У подальшому між сторонами стали виникати конфлікти з приводу способів участі батька у вихованні та спілкуванні з сином. Навіть після вирішення цього питання рішенням виконкому Автозаводської районної ради м. Кременчука від 12 березня 2015 року сторони продовжували зясування стосунків, зверталися до органів внутрішніх справ. 11 квітня 2016 року [PERSON] зателефонував батькові, благав забрати його, бо мати його побила. [PERSON] забрав дитину без згоди матері, і з того часу [PERSON] фактично проживає з ним, хоча рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 2 червня 2016 року, яке набрало законної сили, були задоволені вимоги [PERSON] про відібрання малолітнього [PERSON] від батька та про повернення його матері за попереднім місцем проживання дитини вул. 60 років Жовтня (після перейменування проспект [PERSON])[ADDRESS] у м. Кременчуці (т.1, а. с. 61-62). 7 червня 2016 року (т.1, а.с. 66) суд видав виконавчий лист, який до цього часу перебуває на примусовому виконанні в Автозаводському ВДВС м. Кременчука. Регулярні та наполегливі спроби державного виконавця виконати рішення залишаються безрезультатними кожного разу під час виходу державного виконавця за адресою фактичного проживання дитини у [ADDRESS] категорично відмовляється йти проживати до матері (т. 1, а. с. 229-237). Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 5 жовтня 2017 року, яке набрало законної сили 3 січня 2018 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання [PERSON]. Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області № 816 від 14 серпня 2017 року було затверджено висновок органу опіки та піклування щодо доцільності зміни місця проживання та визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з батьком [PERSON] (т.1, а.с. 126-131). Проаналізувавши відомі працівникам виконкому обставини особистих стосунків між сторонами, обстеживши умови проживання дитини та її батьків, на підставі даних медичної документації про психологічний та фізичний стан здоровя [PERSON], орган опіки та піклування дійшов висновку, що в інтересах хлопчика місце його проживання має бути визначено з батьком. Наразі [PERSON] проживає разом з батьком [PERSON], його дружиною [PERSON] Анатолієвною та її малолітньою донькою [PERSON], [INFO], у трикімнатній квартирі № [ADDRESS] з усіма комунальними зручностями, облаштованій необхідними меблями та побутовою технікою, у задовільних санітарно-гігієнічних умовах. Дитина навчається у четвертому класі КНВК №5. Разом з батьком відвідує спортзал. Спірні правовідносини врегульовані нормами Сімейного Кодексу України. Так, відповідно до частини 1 та 2 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 171 СК України встановлено, що дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. [PERSON] в судовому засіданні розповів, що йому подобається жити з батьком, його дружиною [PERSON] та сестрою [PERSON]. Повертатися до матері відмовляється категорично, пригадуючи старі образи та непорозуміння. Твердження позивача та самої дитини про довірливі та психологічно-комфортні стосунки в їхній родині підтвердили допитані в судовому засіданні свідки класний керівник [PERSON] [PERSON], знайомий [PERSON], сусід [PERSON], дружина позивача [PERSON] В той же час, показання свідків з боку відповідача - [PERSON] (сусідка батьків [PERSON]О.), [PERSON] (мати відповідачки) стосуються подій, які мали місце до червня 2016 року і які були враховані судом під час прийняття рішення від 2 червня 2016 року про відібрання дитини і повернення її матері Аргументи [PERSON] про те, що проживання з батьком шкодить психологічному та фізичному здоровї сина, а також негативно відбивається на його навчанні, не знайшли підтвердження, оскільки суперечать данним медичної документації та показанням свідка [PERSON] Суд також не знаходить підстав вважати, що [PERSON] погано впливає на сина, зокрема, своєю поведінкою перешкоджає виконанню судового рішення про відібрання у нього дитини. Доказів на підтвердження існування таких обставин суду не надано, а вислухавши хлопчика, суд переконався у його щирому бажанні проживати з батьком. Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Декларація прав дитини, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, на положення якої, обгрунтовуючи заперечення проти позову, посилається відповідач, не є частиною національного законодавства, у той час як Конвенція про права дитини, у якій закладено принцип інтересів дитини понад усім, ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року. Суд пересвідчився у тому, що з часу ухвалення судових рішень про розірвання шлюбу між сторонами та визначення місця проживання [PERSON] з матір»ю, про відібрання його від батька та повернення матері істотно змінилися обставини життя дитини. Він тривалий час 2 роки - проживає з батьком, звик до його дружини та зведеної сестри, ставиться до них приязно та довірливо. Він також звик до нового оточення в іншій школі. Це нове середовище хлопчик сприймає як безпечне, спокійне та стійке, де він почуває себе вільно і комфортно. З урахуванням таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з [PERSON] підлягають стягнення на користь [PERSON] 551,20 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved