Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-26 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з вимогою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Знай» про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування такої інформації. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що [INFO] на інтернет-порталі znaj.ua за посиланням https:[INFO] розміщено публікацію під назвою « [INFO]» в якій розміщено недостовірну інформацію щодо [PERSON] , а саме: « Интернет в каждый дом », «новое семейное предприятие каждый месяц» и «коммуналка без олигархов » краткая выжимка предвыборной программы [PERSON] , кандидата в народные депутаты по одномандатному избирательному округу №40, пишет Комета. [PERSON] - это первый заместитель главы Днепропетровской ОГА, опытный политик, трижды баллотировавшийся в местную облгосадминистрацию от Социалдемократов и БПП. Но его бывалость определяется не только партийными перебежками, но и умениям давать пустые обещания. С 2015 года О. [PERSON] занимает должность первого заместителя главы Днепропетровской ОГА и параллельно курирует деятельность постоянной комиссии по вопросам связи с общественностью. Но за эти четыре года он не сделал ровным счетом ничего, кроме как обзавестись тремя замами и еще парочкой объектов недвижимости в Днепре и аннексированном Крыму , общий метраж которой составляет 2122,5 м (стоить уточнить, что это данные с официальной декларации [PERSON] за 2016 год). Конечно же, большая часть имущества зарегистрирована на жену политика, которая, кстати, занимает руководящую должность в Управлении Государственной казначейской службы Украины в Кировском районе города Днепра в Днепропетровской области. Поэтому, учитывая наличие у [PERSON] 2 квартир, дома и еще парочки земельных участков, его предвыборный лозунг - «Собственный дом экономный» звучит особенно нелепо. Помимо недвижимости, машины Mersedes Benz E200, записанной на сына, у местного чиновника имеется еще несколько счетов в Приватбанке, один из которых - долларовый. Видимо, обзавелся [PERSON] им еще с времен неудачной попытки получить взятку размером в 6 тысяч долларов, будучи начальником управления промышленности, агропромышленного развития и торговли Севастопольской городской госадминистрации. Тогда, кстати, [PERSON] представлял Партию Регионов . Но об этой информации, почему-то, умалчивает. Дело по взятке получилось замять, [PERSON] по-тихому вернулся в Днепр, где решил продолжить реализацию своих политических амбиций на уровне местной власти. Но, выжав все соки с региона, [PERSON] решил брать штурмом Верховную Раду, представляя там общину Киричанского района Днепропетровской области. Что самое эпичное в сложившийся ситуации - главный агроцентр области [PERSON] решил подкупить обещаниями занять молодежь спортом и побороть наркозависимость, а еще раздавать пенсию перед Рождеством. Относительно обещаний. Есть такая пикантная подробность: господин [PERSON] умудряется брать взятки, а потом не выполнять взятые на себя преступные обязательства. Такой себе, «Робин Гуд наоборот ». Эра старых заангажированных политиков должна закончится, а такие как [PERSON] должны остаться на свалке истории, а желательно - в местах отбывания наказания. Поширена інформація є недостовірною, так як зокрема твердження « Есть такая пикантная подробность: господин [PERSON] умудряется брать взятки, а потом не выполнять взятые на себя преступные обязательства.», автор висвітлює як факт те, що [PERSON] бере хабарі, при цьому не посилається на жодний доказ, який би це підтвердив. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Твердження автора статті можна перевірити на предмет його відповідності дійсності і спростувати. Саме відсутність будь-якої інформації щодо викладених у висловах автора обставин його спростовує. Така інформація є негативною для позивача, оскільки створює негативні наслідки для нього у вигляді приниження позитивної соціальної оцінки в очах оточуючих, а також приниження суспільної оцінки його ділових і професійних якостей, здобутих протягом багатьох років. Враховуючи формулювання використаних при поширенні інформації тверджень, поширена недостовірна інформація у формі фактичного твердження. Таким чином, на думку позивача, відповідач поширив недостовірну інформацію, яка містить фактичні твердження та підлягає спростуванню, у зв`язку з чим просив визнати інформацію, поширену відносно позивача Товариством з обмеженою відповідальністю «Знай» недостовірною та спростувати таку інформацію шляхом розміщення на інтернет-порталах відповідача відповідних повідомлень із спростуванням. Ухвалою від 16.07.2019 року провадження у справі відкрито за правилами ст. 279 ЦПК України, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 22.08.2019 року, до суду надійшов відзив на позовну заяву представника ТОВ «Знай», з якого вбачалось, що ТОВ «Знай» позовні вимоги не визнає та просить відмовити у їх задоволені у повному обсязі. В обґрунтування заперечень вказав, що публікація, яка становить предмет розгляду, є дослівним відтворенням матеріалів, опублікованих іншим засобом масової інформації з посиланням на нього, а також є дослівним відтворенням інформації розміщеної на порталі (сайті) новин «[INFO]», [INFO] . Тобто ТОВ «Знай» не є автором публікацій. Також посилається на те, що твердження позивача про наявність інформації у формі фактичних тверджень - є безпідставним так як позивачем не надано висновок експерта, яким може бути визначено чи наявні в самому тексті публікації фактичні твердження чи оціночні судження. 19.08.2019 року протокольною ухвалою суду в задоволенні клопотання відповідача ТОВ «Знай» про розгляд справи в порядку загального провадження судом відмовлено. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Відповідно до статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Частиною першою статті 201 ЦК України встановлено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Крім того, стаття 299 Цивільного кодексу України гарантує кожній фізичній особі право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. За правилами статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Судом встановлено, що [INFO] на інтернет-порталі znaj.ua за посиланням https:[INFO] розміщено публікацію під назвою « [INFO]» в якій розміщено, зокрема, наступну інформацію щодо [PERSON] : « Интернет в каждый дом », «новое семейное предприятие каждый месяц» и «коммуналка без олигархов » краткая выжимка предвыборной программы [PERSON] , кандидата в народные депутаты по одномандатному избирательному округу №40, пишет Комета. [PERSON] - это первый заместитель главы Днепропетровской ОГА, опытный политик, трижды баллотировавшийся в местную облгосадминистрацию от Социалдемократов и БПП. Но его бывалость определяется не только партийными перебежками, но и умениям давать пустые обещания. С 2015 года [PERSON] занимает должность первого заместителя главы Днепропетровской ОГА и параллельно курирует деятельность постоянной комиссии по вопросам связи с общественностью. Но за эти четыре года он не сделал ровным счетом ничего, кроме как обзавестись тремя замами и еще парочкой объектов недвижимости в Днепре и аннексированном Крыму , общий метраж которой составляет 2122,5 м (стоить уточнить, что это данные с официальной декларации [PERSON] за 2016 год). Конечно же, большая часть имущества зарегистрирована на жену политика, которая, кстати, занимает руководящую должность в Управлении Государственной казначейской службы Украины в Кировском районе города Днепра в Днепропетровской области. Поэтому, учитывая наличие у [PERSON] 2 квартир, дома и еще парочки земельных участков, его предвыборный лозунг - «Собственный дом экономный» звучит особенно нелепо. Помимо недвижимости, машины Mersedes Benz E200, записанной на сына, у местного чиновника имеется еще несколько счетов в Приватбанке, один из которых - долларовый. Видимо, обзавелся [PERSON] им еще с времен неудачной попытки получить взятку размером в 6 тысяч долларов, будучи начальником управления промышленности, агропромышленного развития и торговли Севастопольской городской госадминистрации. Тогда, кстати, [PERSON] представлял Партию Регионов . Но об этой информации, почему-то, умалчивает. Дело по взятке получилось замять, [PERSON] по-тихому вернулся в Днепр, где решил продолжить реализацию своих политических амбиций на уровне местной власти. Но, выжав все соки с региона, [PERSON] решил брать штурмом Верховную Раду, представляя там общину Киричанского района Днепропетровской области. Что самое эпичное в сложившийся ситуации - главный агроцентр области [PERSON] решил подкупить обещаниями занять молодежь спортом и побороть наркозависимость, а еще раздавать пенсию перед Рождеством. Относительно обещаний. Есть такая пикантная подробность: господин [PERSON] умудряется брать взятки, а потом не выполнять взятые на себя преступные обязательства. Такой себе, «Робин Гуд наоборот ». Эра старых заангажированных политиков должна закончится, а такие как [PERSON] должны остаться на свалке истории, а желательно - в местах отбывания наказания. Вказана інформація стосується позивача, про що свідчить пряма вказівка на його прізвище як в тексті статті так і у її назві. . Факт поширення інформації у публікації «[INFO]» на інтернет-порталі znaj.ua за посиланням https:[INFO] підтверджується, так як на сьогодні оспорювана стаття є у доступі за вищезазначеним посиланням. Зазначена інформація поширена відповідачем у мережі Інтернет на веб-порталі, тобто доведена до необмеженого кола осіб - користувачів мережі Інтернет. Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. Судом відхиляється довід відповідача ТОВ «Знай» про те, що ТОВ «Знай» не може виступати належним відповідачем у справі, оскільки не є автором публікацій, які становлять предмет спору, а автором виступає сайт новин «[INFO]», який оприлюднив оспорювану інформацію, з огляду на наступне. Закон України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» створює правові основи діяльності друкованих засобів масової інформації (преси) в Україні, встановлює державні гарантії їх свободи відповідно до Конституції України, Закону України «Про інформацію» та інших актів чинного законодавства і визнаних Україною міжнародно-правових документів. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», в цьому Законі під друкованими засобами масової інформації (пресою) в Україні розуміються періодичні і такі, що продовжуються, видання, які виходять під постійною назвою, з періодичністю один і більше номерів (випусків) протягом року на підставі свідоцтва про державну реєстрацію. Відповідно до ст. 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» - редакція, журналіст не несуть відповідальності за публікацію відомостей, які не відповідають дійсності, принижують честь і гідність громадян і організацій, порушують права і законні інтереси громадян або являють собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації і правами журналіста, якщо: 1) ці відомості одержано від інформаційних агентств або від засновника (співзасновників); 2) вони містяться у відповіді на запит на інформацію, поданий відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації», або у відповіді на звернення, подане відповідно до Закону України «Про звернення громадян»; 3) вони є дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень суб`єктів владних повноважень, фізичних та юридичних осіб; 4) вони є дослівним відтворенням матеріалів, опублікованих іншим друкованим засобом масової інформації з посиланням на нього; 5) в них розголошується таємниця, яка спеціально охороняється законом, проте ці відомості не було отримано журналістом незаконним шляхом; 6) законом передбачено звільнення або непритягнення до відповідальності за такі дії. Як встановлено судом, інформацію щодо позивача поширено відповідачем ТОВ «Знай», який є власником веб-сайту https://znaj.ua, на інтернет-порталі znaj.ua. Відповідач ТОВ «Знай» не є періодичним виданням, ним не надано будь-якого доказу на підтвердження даного факту, зокрема, - свідоцтва про державну реєстрацію періодичного видання, а, отже, на нього не розповсюджується дія Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні». Крім того, відповідно до положень ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, якою встановлено засаду змагальності, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивачем надано докази поширення відповідачем ТОВ «Знай» інформації щодо позивача на інтернет-порталі znaj.ua за посиланням https:[INFO] в публікації під назвою «[INFO]» у роздрукованому вигляді. Відповідач ТОВ «Знай» не надав будь-яких доказів на підтвердження його доводу щодо здійснення під час вказаної публікації цитування (дослівного відтворення) висловлювань на сайті «[INFO]». Так, зокрема, відповідачем не було заявлено клопотань про долучення відповідних експертних висновків, які б могли підтвердити ідентичність наведених відповідачем у публікації цитат з цитатами, безпосередньо висловленими сайтом «[INFO]» Відтак, суд не має можливості впевнитися в оригінальному відтворенні висловлювань сайту новин «[INFO]» в публікаціях відповідача. Таким чином, суд доходить до висновку про відсутність підстав для звільнення ТОВ «Знай» від відповідальності за публікацію недостовірної інформації в статті «[INFO]». Щодо порушення діями відповідача особистих немайнових прав позивача, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 201 Цивільного кодексу України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством». Фізична особа, відповідно до статей 270, 297 ЦК України, серед іншого, має право на повагу до гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Крім того, стаття 299 Цивільного кодексу України гарантує кожній фізичній особі право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Відповідно до п.4 вказаної Постанови чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Суд вважає, що твердження відповідача відносно позивача, висловлені в публікації «[INFO]», формують негативну громадську думку, руйнують позитивний імідж та репутацію позивача, а відтак є такими, що порушують право позивача на повагу до його честі, гідності і ділової репутації. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації. Зі змісту поширеної інформації можна дійти висновку, що інформація, поширена відповідачем ТОВ «Знай» в публікації, містить фактичні дані, а відтак може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності, і, як наслідок, може бути визнана недостовірною. Відтак, судом відхиляється довід відповідача ТОВ «Знай» про вираження інформації відносно позивача в публікації «[INFO]» на інтернет-порталі znaj.ua за посиланням https:[INFO] у формі оціночних суджень. Відповідно до ст. ст. 76, 80, 81 ЦПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» - єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи. Частиною першою ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» визначено, що його дія поширюється на державну реєстрацію всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності та підпорядкування, а також фізичних осіб - підприємців. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідачами стосовно позивача було поширено інформацію, яка не відповідає дійсності і спростовуються матеріалами справи. Суд відхиляє довід відповідача ТОВ «Знай» про використання ним права на свободу вираження поглядів та необхідність застосування в даних правовідносинах засади більш ширшої межі допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи та, відповідно, звільнення від відповідальності за розповсюдження недостовірної інформації про публічних осіб, враховуюче наступне. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі- Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Водночас, стаття 10 Конвенції гарантує право на свободу вираження поглядів. При цьому, частиною 2 статті 10 Конвенції встановлено, що здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Про те, що право на свободу вираження поглядів, встановлене ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним, неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини. І в кожному конкретному випадку необхідно розглянути питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи в аспекті захисту права на приватність. Під особливим захистом в контексті свободи вираження поглядів відповідно до практики ЄСПЛ перебувають засоби масової інформації. Водночас, із повідомленням інформації, на засоби масової інформації покладається також обов`язок цю інформацію не спотворювати і не викривляти. Так, у рішенні «Селістьо проти Фінляндії» (Selisto v. Finland) від 16 листопада 2004 р.року (Заява № 56767/00, п. 54.) ЄСПЛ зазначив: «Суд наголошує, що стаття 10 Конвенції не гарантує абсолютно необмеженої свободи вираження поглядів, навіть стосовно висвітлення пресою питань, що викликають законне занепокоєння у суспільстві. Відповідно до пункту 2 статті 10, здійснення цієї свободи породжує «обов`язки і відповідальність», які стосуються також і преси. […] В силу того, що здійснення свободи вираження поглядів пов`язане з «обов`язками і відповідальністю», гарантії, надані журналістам статтею 10 щодо висвітлення питань, які викликають загальний інтерес, супроводжуються застереженням, що журналісти діятимуть добросовісно і передаватимуть точну та достовірну інформацію згідно з вимогами журналістської етики.» Щодо засад журналістської етики, то в Резолюції 1003 (1993) «Про етичні принципи журналістики» Парламентська асамблея Рада Європи вказала, що «На додаток до законних прав і обов&apos;язків, викладених у відповідних правових нормах, ЗМІ мають моральну відповідальність перед громадянами й суспільством, що слід підкреслити саме зараз, коли інформація та комунікація відіграють дуже важливу роль у формуванні особистих позицій громадян і в розвитку суспільства та демократичного життя. Професія журналіста передбачає права й обов&apos;язки, свободи та відповідальність. Основним принципом будь-якої етичної засади журналістики є те, що повідомлення та міркування слід чітко розділяти, змішувати їх недопустимо. Повідомлення це інформація про факти й події, тоді як міркування це вираження поглядів, ідей, вірувань або оціночних суджень з боку медіакомпаній, видавців і журналістів. Поширення повідомлень має базуватися на принципі достовірності, що забезпечується відповідними засобами перевірки й доказів, а також на неупередженості подання, опису й розповіді. Чутки не повинні бути складовою повідомлень. Заголовки та виклад повідомлень мають відображати сутність представлених фактів і даних якомога точніше. Висловлення міркувань може включати думки або коментарі стосовно загальних ідей чи зауваження відносно повідомлень, що стосуються поточних подій. Хоча міркування обов`язково є суб`єктивними, а тому не можуть і не повинні відповідати критерію вірогідності, слід вимагати, щоб міркування висловлювалися чесно й відповідно до етичних засад.» (п.п. 1-5). При цьому, Парламентська асамблея Рада Європи зазначає, що вказані етичні принципи журналістики мають застосовуватися для цієї професії в усій Європі. Крім того, в рекомендаціях, що містяться у Резолюції 1165 (1998) «Право на приватність» Парламентська Асамблея Ради Європи, констатуючи часті випадки порушення приватності людей з боку медіа через однобічну інтерпретацію права на свободу слова і самовираження та посилання медіа, що їх читачі мають право знати все про публічних осіб (п. 8 Рекомендацій), зокрема, зазначає, що: «Саме тому необхідно знайти баланс здійснення двох основних прав, які гарантовані Європейською конвенцією з прав людини: право на повагу до особистого життя і право на свободу виявлення поглядів. Асамблея вкотре наголошує на важливості права кожної людини на приватність і права на свободу вираження поглядів як основи демократичного суспільства. Ці права не є абсолютними і не мають ієрархічного характеру, оскільки мають однакову цінність. Виходячи з цього, Асамблея наголошує, що право на приватність, яке закріплене у статті 8 Європейської конвенції з прав людини повинно захищати приватне життя особи не лише від втручання влади, але й від подібних дій з боку інших осіб чи інститутів, зокрема ЗМІ.» Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позивач зазнав втручання з боку відповідача в його право на захист честі, гідності, ділової репутації внаслідок дій відповідачів шляхом поширення неперевіреної, недостовірної інформації. Позицію щодо необхідності перевірки, чи є допущена відповідачем критика критикою з приводу виконання позивачем своїх функцій як політичного діяча, зайняв і Верховний суд (постанова від 08.05.2018 у справі № 369/1052/16-ц): «Посилаючись на підтвердження висновків про те, що зазначена інформація є оціночним судженням, на положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи та вказуючи, що позивач є політичним діячем, а тому межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, апеляційний суд взагалі не навів у своєму рішенні аналізу співставлення поширеної інформації з тим, чи являється вона саме критикою з приводу того, як позивач виконував або виконує свої функції як політичний діяч, чи вона стосується фактів з особистого життя позивача, не пов`язаних з політичною діяльністю.» Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що поширення вказаної інформації порушує особисті немайнові права позивача, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам. Також суд погоджується з тим, що поширена інформація є негативною, адже її зміст вказує на те, що розповсюдження такої інформації може створити негативні наслідки для позивача у вигляді приниження здобутої позитивної соціальної оцінки в суспільстві. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Позивачем обрано спростування недостовірної інформації як один із способів захисту свого порушеного права. Відповідно до ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до ч. 6 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Із позовної заяви вбачається, що позивач просив спростувати розповсюджену щодо нього інформацію відповідачем шляхом розміщення на інтернет-порталі, що належать відповідачу, повідомлення із текстом спростування. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо).У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Відповідно до пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» , спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що спростування недостовірної інформації має відбуватися шляхом розміщення на інтернет-порталі, що належать відповідачу, повідомлення із текстом спростування. Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача. Щодо стягнення судових витрат,

Outcome: approved