Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] звернулась до суду позовом до ПрАТ «Азовелектросталь» про стягнення компенсації, яка нараховується при втраті частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що вона працювала у ПрАТ «Азовелектросталь», після чого її було звільнено за переведенням, відповідно до п.5 ст.36 КЗпП України. Після звільнення остаточний розрахунок з позивачкою проведений не був, лише 29 вересня 2015 року відповідач сплатив заборгованість. У звязку із порушенням строків виплати заробітної плати вважає необхідним стягнути на її користь компенсацію втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати у розмірі 1339,99 грн. та у звязку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні із розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 66,93 грн. за 82 середньомісячних робочих днів (з 04 червня 2015 року по 28 вересня 2015 року) у розмірі 5488,58 грн. Позивачка зазначає, що внаслідок протиправних дій відповідача їй завдано і моральну шкоду, розмір якої оцінює в 1000 грн. Крім того, позивачка просила стягнути на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 292,32 грн. На підставі викладеного, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію, яка нараховується при втраті частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати, в сумі 1339,99 грн., середній заробіток за період з 04 червня 2015 року по 28 вересня 2015 року у розмірі 5488,58 грн., моральну шкоду в розмірі 1000 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 292,32 грн. Позивачка у судове засідання не зявилась, надала на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явилась, надала письмові заперечення проти позову, в яких зазначила, що позовні вимоги визнає частково у частині стягнення компенсації за порушення строків виплати заборгованості у розмірі 1339,99 грн. Зазначила, що відповідач визнає розрахунок середньоденної заробітної плати позивачки у розмірі 66,93 грн. Представник відповідача не погодилась з вимогами щодо стягнення суми моральної шкоди та витрат на правову допомогу. Просила задовольнити позов в частині стягнення компенсації в розмірі 1339,99 грн. та середнього заробітку, виходячи із розрахунку середнього заробітку 66,93 грн. У звязку із неявкою представника відповідача в судове засідання судом прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи у порядку ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивачка з 01 грудня 2010 року по 04 червня 2015 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується відповідними записами у її трудовій книжці. 04 червня 2015 року її було звільнено за переведенням на підставі п.5 ст. 36 КЗпП України. За період роботи позивачки їй нараховувалась заробітна плата. На момент звільнення у відповідача перед [PERSON] утворилась заборгованість по заробітній платі за період її роботи з грудня 2014 року по червень 2015 року у розмірі 9720,66 грн. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обовязок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок при звільненні не був проведений. У звязку із цим позивачка 16 червня 2015 року звернулась до суду із заявою про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Судовим наказом по справі №264/4637/15-ц, провадження 2-н/264/849/2015 від 31 червня 2015 року задоволено заяву про видачу судового наказу та стягнуто з ПрАТ «Азовелектросталь» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 9720,66 грн. за період з грудня 2014 року по червень 2015 року. Судовий наказ набрав чинності 10 вересня 2015 року. При розрахунку сум компенсації, яка нараховується при втраті частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати суд виходить з наступного. За статтею 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст.ст. 1-3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (набрав чинності 1 січня 2001 року). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001 року (далі Порядок), його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Позивачкою заявлено позовні вимоги щодо стягнення на її користь компенсації за порушення строків виплати заробітної плати у розмірі 1339,99 грн., оскільки несвоєчасна виплата відповідачем заробітної плати призвела до втрати позивачкою частини доходів. Разом з тим, представник відповідача у своїх запереченнях проти позову зазначив, що ПрАТ «Азовелектросталь» визнає розмір компенсації за порушення строків виплати заробітної плати у розмірі 1339,99 грн. За таких обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивачки щодо стягнення компенсації, яка нараховується при втраті частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати у розмірі 1339,99 грн., оскільки зроблений позивачкою розрахунок компенсації визнаний судом обґрунтованим. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно повідомлення головного бухгалтера ПрАТ «Азовелектросталь» № 2690 від 22 грудня 2015 року, заборгованість по заробітній платі перед позивачкою станом на 21 грудня 2015 року відсутня. Платіжними дорученнями № 403, 404 від 25 вересня 2015 року позивачці перераховано грошові кошти в сумі 2916,20 грн., платіжним дорученням № 20 від 28 вересня 2015 року - грошові кошти в сумі 2041,34 грн., платіжним дорученням № 14 від 29 вересня 2015 року - грошові кошти в сумі 4763,12 грн. Суд зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні необхідно розраховувати, починаючи з 05 червня 2015 року наступного дня після її звільнення, і по день фактичного розрахунку 29 вересня 2015 року. При розрахунку суми середнього заробітку суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Позивачкою був наданий до суду власний розрахунок середньоденної заробітної плати за останні два календарних місяці роботи, що передували дню звільненню. Згідно наданого позивачкою розрахунку, її середньоденна заробітна плата становить 66,93 грн. Відповідач у своїх поясненнях повністю погодився із розрахованим позивачкою розміром середньоденного заробітку в сумі 66,93 грн. і не заперечував цю обставину та не наполягав на її доведенні згідно вимог ст. 61 ЦПК. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім того, нормами ст. 10, 11 ЦПК України закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також за принципом диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на вказані принципи та обставини того, що суд не може вийти за межі позовних вимог позивачки, яка у своєму позові наполягає на розмірі середньоденного заробітку в розмірі 66,93 грн., а відповідач повністю визнає вказаний розмір, вказана обставина не підлягаю доведенню іншими доказами, та вважається судом встановленою у зазначеному розмірі 66,93 грн. Згідно наданого відповідачем графіку роботи №1 для працюючих в одну зміну з робочим днем тривалістю 8 години 12 хвилин на 2015 рік кількість робочих днів за період з 05 червня 2015 року по 29 вересня 2015 року складає 81 день. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 05 червня 2015 року по 29 вересня 2015 року складає 5421,33 грн. (81 день х 66,93 грн.). За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 5421,33 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не своєчасної виплати відповідачем позивачці заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні, позивачці була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачкою у 1000 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивачки, істотність вимушених змін у її житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав. Виходячи з розуміння загальнолюдських цінностей, жоден працівник не може залишатися байдужим до порушення роботодавцем його права на оплату праці, а тому суд погоджується з тим, що встановлені порушення трудових прав позивачки повязані з певними душевними стражданнями і вважає, що 300 грн. є достатньою і справедливою компенсацією завданої їй моральної шкоди. Щодо відшкодування судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до складу яких зокрема відносяться витрати на правову допомогу. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011р., розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачем надано квитанцію до прибуткового касового ордеру та акт прийому-передачі виконаних робіт, відповідно до яких сплатила 292,32 грн. за надання правової допомоги по цивільній справі, а саме складання позовної заяви та підготовка пакету документів для звернення до суду та юридична консультація, тривалість 0,6 години. Частиною 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже з відповідача на користь позивачки на відшкодування витрат на правову допомогу підлягає стягненню 263,67 грн. (сума задоволений позовних вимог 7061,32 грн., що складає 90,20% заявлених позовних вимог. Таким чином 90,20% від 292,32 грн. = 263,67 грн.). Крім того, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 487,20 гривень за вимоги майнового характеру та 487,20 грн. за вимоги немайнового характеру, що разом складає 974,40 грн.

Outcome: partial