Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-10 00:00:00

У липні 2014 року позивачі звернулися до суду з дійсною позовною заявою до відповідача з вимогою про визання за [PERSON] право власності на 7/12 частки земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки 6310136600:11:006:0012, площею 00712 га та визання за [PERSON] право власності на 5/12 частки земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки 6310136600:11:006:0012, площею 00712 га. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначали, що [PERSON] та [PERSON] на праві власності після смерті батьків належить по 7/12 та 5/12 частин будинку з надвірними будівлями, розташованого в [ADDRESS] відповідно. У зв'язку з тм, що оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку №66588 серія ЯА №452204, кадастровий номер 6310136600:11:006:0012 на теперішній час не зберігся, то приватний нотаріус ухвалив постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії і відмовила їм у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлих батьків на земельну ділянку, яка входила до складу спадкового майна. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, посилались на докази, які були викладені в позовній заяві. Вказував на те, що намагались вирішити це питання у досудовому порядку, проте отримали відмову нотаріуса, у зв'язку з чим були вимушені звертатися до суду за захистом своїх прав. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, про місце і час проведення судового засідання була повідомлена належним чином. Представник позивача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги, викладені у позові, підтримав, просив суд їх задовольнити. Звертав увагу суду, що саме існування державного акту на право власності на земельну ділянку від 19.07.2005 року №66588 серії ЯА№452204 по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку, господарський будівель та споруд було підтверджено листом управлінням Держземагенства у м. Харків Головного управління Держземагенства у Хакрівській області. В судове засідання представник відповідача Харківської міської ради не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином (а.с.29,78), причини неявки суду не повідомили. Суд, вислухавши позивачів, представника позивача, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, у межах заявлених позовних вимог ( ст.11 ЦПК України) встановив наступне. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 16.02.2012 року, актовий запис №2311 (а.с.10). Факт родинного зв'язку між [PERSON] та померлим [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] (а.с.12) та свідоцтвом про укладння шлюбу від 25.07.1971 р., яким підтверджується зміна призвіща з [PERSON] на [PERSON](а.с.13). Факт родинного зв'язку між [PERSON] та [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] (а.с.14). Як вбачається з матеріалів спадкової справи, після смерті [PERSON], позивачі [PERSON] та [PERSON] надали заяви до приватного нотаріуса про прийняття спадщини (а.с.38, 44). Відповідно до наявного в матеріалах спадкової справи копії заповіту, складеного 05.08.2004 року, судом встановлено, що [PERSON] заповів все своє майно своїй дружині [PERSON], про що останню було повідомлено приватним нотаріусом за місцем її мешкання (а.с.49,50). Відповідно до ч.2 ст. 1235 ЦПК України заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Відповідно до ч.1 ст. 1241 ЦПК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батькі спадкують незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка б належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Як вбачається з заяви, поданої представником [PERSON] на ім'я приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 15 травня 2014 року, представник просив видати свідоцтво про право на спадщину на обов'язкову долю за законом на майно, що належало померлому [PERSON] на праві власності на ім'я [PERSON](а.с.55). Відповідно до спадкової справи №3/2012 від 02 серпня 2012 року вбачається, що позивач [PERSON] надав заяву до приватного нотаріуса про те, що він не заперечує проти видачі свідоцтва про право на спадщину на ім'я [PERSON], розуміє, що він не має права на обов'язкову частку у спадщині за законом. (а.с.62). Судом встановлено, що 15 травня 2014 року позивач [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований у [ADDRESS], що належав [PERSON] на підставі Дублікату договору на право будівництва будинку та безстрокового користування земельною ділянкою, посвідченого 29 жовтня 1953 року Першою міською Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим №4-8438 (а.с.20). Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 28.09.2013 року, актовий запис №12771 (а.с.11). Відповідно до спакової справи, судом встановлено, що позивачі звернулися до приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу [PERSON] із заявами про отримання свідоцтв про право на спадщину за законом після померлої [PERSON] (а.с.65,72). Згідно наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.05.2014 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON]отримали у власність по 5/12 часток житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований у [ADDRESS], що належав [PERSON] після померлої [PERSON].(а.с.21,22). Таким чином, позивач [PERSON] на теперішні час володіє 7/12 частинами житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований у [ADDRESS], а позивач [PERSON] -5/12 частин. Відповідно до матеріалів справи, судом встановлено, що [PERSON], померлий [INFO], був власником земельної ділянки площею 0,0712 га, яка мала призначення - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та була розташована у [ADDRESS]. Вищезазначена обставина підтверджується копією державного акту серії ЯА №452204, яка завірена заступником начальника управління начальником відділу державного земельного кадастру та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-6300972232014 від 24.03.2014 року (а.с.16-19). Відповідно до долученої до матеріалів справи копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 16.05.2014 року вбачається, що у зв'язку з ненаданням заявниками правовстановлюючого документу на земельну ділянку, що розташована у [ADDRESS], нотаріус відмовив позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на це нерухоме майно (а.с.23). Відповідно до ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщенні. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до ч. 1 ст. 126 Земельного Кодексу України, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Як вбачається з відповіді управління Держземагенства у м. Харків та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-6300972232014 від 24.03.2014 року -право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] (а.с.15-19). Тобто судом встановлено, що на теперішні час оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку №66588 серія ЯА №452204, кадастровий номер 6310136600:11:006:0012 не зберігся, спадкоємець [PERSON] за життя не встигла переоформити на своє ім'я частину земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди виникають з моменту державної реєстрації цих прав, що передбачено ч.1 ст. 125 ЗК України. Відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Тому зареєструвати право власності на земельну ділянку за померлою [PERSON] є неможливим. У відповідності зі ст. 328 ЦК України право власності виникає на підставах, не заборонених законом, і вважається придбаним правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом. Законність володіння, користування й розпорядження позивачами частками житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований у [ADDRESS] ніким не заперечується. Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. У відповідності до ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула права власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право власності на спадок видається за письмовою заявою спадкоємцями, які прийняли спадок в порядку встановленим цивільним законодавством; у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадок особа може звернутись в суд за правилами позовного провадження. У відповідності зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав й обов'язків (спадщини) від померлої фізичної особи (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами справ про спадкування»від 24.06.1983 року № 4 з наступними змінами й доповненнями якщо позивач в 6-місячний строк вступив у володіння або керування спадкоємним майном або його частиною, то суд по цих підставах розв'язує питання про визнання права на спадкоємне майно. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивачі є спадкоємцями 7/12 частин ([PERSON] за померлим [PERSON] -1/6 частина, за померлою [PERSON] - 5/12 частин) та 5/12 частин ([PERSON] за померлою [PERSON].) житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований у [ADDRESS] після померлих [PERSON] та [PERSON] Іншого шляху, ніж визнання права власності відповідно на 7/12 та 5/12 частин земельної ділянки за цією ж адресою в судовому порядку, у позивачів не має. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» правило ст. 1225 ЦК України щодо переходу до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди, до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший розмір не визначений заповітом, необхідно вважати, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано у встановленому законом порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіт щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю, споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності виникає на підставах, не заборонених законом, і вважається придбаним правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом. Відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності. Відповідно до п. 4.11 Інструкції про заповнення бланків державних актів на право власності на земельну ділянку і на право постійного користування земельною ділянкою, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 22 червня 2009 року № 325, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06 серпня 2009 року за № 735/16751, зі змінами згідно з наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 30 серпня 2010 року № 631, новий державний акт (на ім'я спадкодавця) взамін зіпсованого, втраченого (пошкодженого) видається також спадкоємцю на запит нотаріуса щодо витребовування документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій, відповідно до ст. 4 Закону України «Про нотаріат». Видача акта здійснюється протягом 15 робочих днів з дня отримання відповідних матеріалів, зазначених в п. 4.8 цієї Інструкції (у разі втрати державного акта), та запиту нотаріуса. Новий державний акт взамін зіпсованого, втраченого (пошкодженого) видається за наявності в територіальному органі Держкомзему другого примірника відповідного державного акта та/або документації Державного фонду документації із землеустрою, відомостей щодо земельної ділянки та її власника (користувача) в державному реєстрі земель та за умови дотримання вимог абз. 3 п. 4.8 цієї Інструкції (у разі втрати державного акта). Вищезазначена Інструкція втратила чинність відповідно до наказу Міністерства Аграрної політики та продовольства України 09.09.2013 року №537, на теперішній час питання щодо видачі або вчинення інших дій з архівними екземплярами державних актів на право власності на земельні ділянки на законодавчому рівні не врегульовано. Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних та кримінальних справ в своєму Листі від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» з приводу вказаної норми зазначає, що наведене свідчить, що з 30 серпня 2010 року спадкоємці повинні звертатися до нотаріуса з вимогою зробити відповідний запит до органів державного земельного кадастру щодо видачі державного акта замість втраченого. Цю вимогу позивачами було виконано, про що свідчить звернення приватного нотаріуса [PERSON] до управління Держземагенства у м. Харкові та отрмання завіреної копії державного акта на ім'я спадкодавця [PERSON] Проте, відповідно до п. 4.5 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5 встановлено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Відповідно до ч. 1 ст. 126 Земельного Кодексу України, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті, а не його завіреною копією. Тобто, оскільки у відповідності до ст. 25 ЦК цивільна правоздатність [PERSON] та [PERSON] припинилась у зв'язку з їх смертю, оригінал правовстановлюючого документу втрачений, відновлення його не можливе, тому позивачі у справі не можуть в іншому порядку, ніж шляхом ухвалення судового рішення про визнання за ними права власності на спадкове майно, реалізувати своє право на спадщину. Відповідно до ч.1 ст.392 ЦПК України власник майна може пред'явити позов про визнання його прав власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи з вищенаведеного, з огляду на перелічені обставини справи закон прямо не забороняє суду ухвалити рішення щодо визнання за позивачами права власності на земельну ділянку, що набуте на законних підставах, оскільки зробити це у якийсь іншій спосіб є неможливим, тому право позивачів є порушеним і підлягає захисту. Аналізуючи надані по справі докази, у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Позивачі не вимагають компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved