Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

У листопаді 2015 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду з названим позовом в інтересах позивача [PERSON] Свої вимоги обгрунтував тим, що згідно державного акта на право приватної власності на землю серії РЗ № 318581 [PERSON] є власником земельної ділянки на території Миронівського району Київської області. 28 грудня 2011 року між [PERSON] та ТОВ Потік-Агро було укладено договір оренди землі. Після підписання всі примірники договору оренди залишились у керівництва ТОВ Потік-Агро з метою їх державної реєстрації, примірник договору не було повернуто позивачу. Після звернення 11 травня 2015 року до правоохоронних органів з приводу зловживання керівником ТОВ Потік-Агро службовим становищем, яке полягало в утриманні майнових сертифікатів, [PERSON] дізнався, що його підпис у договорі оренди землі та акті приймання-передачі земельної ділянки є підробленим. В рамках кримінального провадження була призначена та проведена почеркознавча експертиза, в результаті якої встановлено, що підпис [PERSON] в договорі оренди землі від 28 грудня 2011 року та в акті приймання-передачі земельної ділянки виконаний не [PERSON], а іншою сторонньою особою. Оскільки [PERSON] не давав згоди на укладення договору оренди землі від 28 грудня 2011 року не ставив свій підпис в графі орендодавець, підпис його у договорі є підробленим, просить визнаний вказаний договір оренди землі б/н від 28 грудня 2011 року недійсним. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Щодо укладення договору оренди позивач пояснив, що у 2011 році їх викликали в контору, там переоформляли договори, він підписав договір оренди і погодився, щоб його земельна ділянка залишалася у відповідача. За даним договором він отримував орендну плату в повному обсязі і будь-яких претензій до відповідача не мав. На даний час він виявив бажання передати земельну ділянку іншому орендарю, який пропонує більш вигідні умови. У звязку з цим було виявлено, що підпис у договорі не його. Взагалі питанням укладення договорів та отриманням орендної плати займалася його дружина, він лише перший договір підписав, який не читав і в його умови не вникав. Представник відповідача позов не визнав з тих підстав, що після підписання договору оренди землі позивачу було надано примірник договору, про що він розписався у книзі реєстрації договорів. Також він знав, що його земельна ділянка знаходиться в користуванні відповідача, регулярно на протязі чотирьох років отримував орендну плату, такі його дії засвідчують волю позивача на укладення і виконання договору оренди землі. Представник третьої особи -відділу Держгеокадастру у судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.1 Закону України Про оренду землі оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Згідно ч.4 ст.124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Судом установлено, що позивач [PERSON] має на праві приватної власності земельну ділянку площею 4,3039 га, розташовану на території Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області ДП 15 пай 586, цільовим призначенням якої є ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією державного акта на право приватної власності на землю серії РЗ № 318581 (а.с.12-13). Вказаний державний акт був виданий позивачу на підставі розпорядження Миронівської РДА від 09 серпня 2002 року № 289 та зареєстрований в Книзі записів державних актів за №153. Після передачі у власність земельної ділянки, позивач передав її в оренду відповідачу, який користувався і по даний час користується нею відповідно до договорів оренди землі. По закінченню строку дії попереднього договору, 28 грудня 2011 року між [PERSON] та ТОВ Потік-Агро був укладений договір оренди землі б/н, за яким [PERSON] передав, а ТОВ Потік-Агро прийняло в оренду земельну ділянку площею 4,3039 га строком на пять років (а.с.8-10). Згідно ст.31 Закону України Про оренду землі договір оренди землі припиняється, в т.ч. у разі закінчення строку, на який його було укладено. Згідно ст.33 цього Закону у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Таким чином, після закінчення строку дії попереднього договору оренди, сторони продовжили договірні відносини. Встановлено, що з часу укладання оспорюваного договору будь-яких претензій у жодної із сторін щодо виконання його умов не виникало. Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.15 Закону України Про оренду землі істотними умовами договору оренди землі є : обєкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану обєкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення обєкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди хоча б однієї з істотних умов, передбачених ч.11 ст.15 Закону України Про оренду землі є підставою для визнання недійсним такого договору оренди відповідно до ч.2 ст.15 Закону України Про оренду землі. Згідно з ч.3 ст.640 ЦК України договір, який підлягає державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 204 та ч.1 ст.215 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203цього Кодексу. Відповідно до вимог ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.\~\~\~\~ Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом вказаних норм, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до ст.ст. 11, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч.1 ст.57 ЦПК України) Свої вимоги щодо визнання договору оренди недійсним представник позивача обгрунтував тим, що позивач оспорюваний договір не підписував, отже не було вільного волевиявлення власника землі на укладення оспорюваного правочину. За клопотанням представника відповідача судом було призначено судово-почеркознавчу експертизу, згідно висновку якої підписи від імені [PERSON] у графі орендодавець у договорі оренди землі б/н від 28 грудня 2011 року та у акті приймання-передачі земельної ділянки від 28 грудня 2011 року, який є додатком до договору оренди землі, виконано не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] (а.с.104-113). Відповідно до ч.6 ст.147 ЦПК України висновок експерта не є обовязковим для суду і оцінюється судом за правилами, встановленими у ст. 212 цього Кодексу. Заперечуючи проти позову представник відповідача надав суду копії документів, які свідчать про те, що позивач після укладення і державної реєстрації оспорюваного договору отримував орендну плату на виконання умов цього договору на протязі пяти років, у т.ч. отримав і у 2015 році. Вказану обставину підтвердив у судовому засіданні і сам позивач [PERSON], який пояснив, що його дружина отримувала від відповідача орендну плату щорічно в повному обсязі, будь-яких претензій до відповідача з приводу виплати орендної плати не мав. Пояснення позивача підтверджуються копіями відомостей про отримання орендної плати (а.с.58-63). Оглядаючи ці відомості візуально вбачається, що підписи про отримання орендної плати [PERSON] співпадають з підписом на договорі оренди землі від 28 грудня 2011 року в графі орендодавець. Оскільки позивач пояснив, що орендну плату завжди отримувала його дружина і вона займалась договорами, він в це питання ніколи не вникав, не виключено, що договір оренди підписано саме його дружиною, як це зазвичай відбувається у сільській місцевості. Доводи представника позивача про те, що після підписання позивачем договорів, відповідач всі примірники забрав собі і не повернув один примірник позивачу, спростовується витягом з книги реєстрації та видачі договорів оренди землі (а.с.65-67). Як вбачається з матеріалів справи, договір між позивачем та відповідачем укладений відповідно до вимог чинного законодавства України, зміст договору не суперечить Цивільному Кодексу та іншим актам цивільного законодавства та не порушує права його сторін. Крім того, з часу укладення вказаного договору будь-яких претензій у жодної із його сторін щодо виконання його умов не виникало. При розгляді справи позивач та його представник не надали суду доказів, що відсутність власноручного підпису позивача в договорі призвело до істотного порушення його прав, позивач сам підтвердив, що договорами займалася його дружина, він в ці питання не вникав, розмір орендної плати його влаштовував, ніяких претензій до відповідача він не мав, а тому підстави для захисту прав шляхом визнання недійсними договорів оренди з цих підстав відсутні. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-78цс13 та постанові від 4 лютого 2015 року у справі № 6-233цс14. При розгляді цих справ Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що відповідно до статті 3 ЦПК України та статті 15 ЦК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а відтак однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку із його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається лише на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову і визнання правочину недійсним. При розгляді даного спору судом враховуються також ті обставини, що на даний час земельна ділянка позивача знаходиться у користуванні відповідача відповідно до договору оренди та засіяна зерновими культурами, строк дії оспорюваного договору закінчується 28 грудня 2016 року, тобто через півроку і позивач матиме змогу безперешкодно отримати орендну плату за 2016 рік та переукласти договір з іншим орендодавцем. У зв'язку з цим, доводи позивача та його представника про недійсність правочину суд вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки порушення прав позивача судом не встановлено. На підставі ст.ст. 124, 125 ЗК України, ст.ст. 15, 203, 204, 215, 638, 640 ЦК України, ст.ст. 1, 15, 31, 33 Закону України Про оренду землі;

Outcome: dismissed