Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-29 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Керченської міської ради про визначення частки майна, що належала померлому на праві спільної сумісної власності. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] року померла його мати [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді частки у квартирі [ADDRESS], яка належала його матері на підставі свідоцтва про паво власності на житло,яке було вдане заводом «Залів» м. Керчі 28.09.1993 року. Він є єдиним спадкоємцем після матері, подав заяву до Першої Керченської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини. Але постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25.11.2013 року нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину. Причиною відмови послужило те, що згідно свідоцтва про право власності квартира знаходиться у спільній сумісній власності його та матері, частки власників не визначено, окрема не визначено розмір частки, яка підлягає спадкуванню. Оскільки інші шляхи для оформлення права на спадщину відсутні просив суд встановити, що розмір частки померлої [INFO] року [PERSON], у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], що належала [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 28.09.1993 року а реєстровим № 787, складала - 1/2 частку. Позивача у судове засідання не з'явився, надав суду заяву у якій просив справу розглянути у його відсутності, наполягає на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав суду заяву у якій просив справу розглянути у відсутності представника установи, при вирішенні спору поклались на розсуд суду. У зв'язку з неявкою сторін у судове засідання фіксування судового засідання технічними засобами, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України не проводилось. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх наявними у справі доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Приписами ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановлену цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів. Статтею 64 Конституції України передбачено, що право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, невизнані або оспорені. Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим у відповідності до норм цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків передбачених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] року, матір'ю записана [PERSON] (а.с.8) Квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 28.09.1993 року за реєстровим № 787(а.с.9) Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] року. (а.с.10) До складу спадщини, яка залишилась після смерті [PERSON] [INFO] року, могла входити належна останній лише 1/2 своєї частини спірного майна, оскільки його друга частина належала [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Враховуючи наведене, та обставина, що [PERSON] за життя матері не оформив свою долю у спільній сумісній власності, не може бути підставою для відмови позивачу в позові щодо встановлення частки спірного майна померлій. Суд не може не враховувати, що ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року закріплено обов'язок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколів до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 pоку, ратифікованих Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності (права власності) інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно статті 392 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Постановою від 25.11.2013 року Державного нотаріуса Першої Керченської державної нотаріальної контори АР Крим Метельовою Р.В., позивачу було відмовлено в оформленні права на спадщину за законом на ? частку квартири [ADDRESS], оскільки в свідоцтві про право власності на вище вказане житло не виділена частка, яка належала спадкодавцю. (а.с.4) Відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах (частина 1 статті 1226 Цивільного кодексу України). Згідно п. 23 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику по справам про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємця, який прийняв спадщину. У випадку відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Як слідує з матеріалів спадкової справи №735 за 2013 рік, заведеної після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, з заявою про прийняття спадщини звернувся лише позивач, інші спадкоємці відсутні. (а.с.16-26) Згідно з пунктом 224 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882, (чинної на час виникнення спірних правовідносин) нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні. Пунктом 3.4. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, судам роз'яснено, що у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Зі змісту статті 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Отже, резолютивну частину судового рішення в цій категорії справ має бути викладено наступним чином: «Визначити, що частка померлого (П.І.Б.) в праві спільної сумісної власності на квартиру (будинок, садибу) становила -1/2». Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що вимога позивача про визначення частки співвласника майна з метою подальшого оформлення спадщини є правомірною, оскільки частка квартири, належна померлої [INFO] року [PERSON] на праві спільної сумісної власності, визначена не була. На підставі викладеного,

Outcome: approved