Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

У квітні 2021 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Просить суд ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у здійсненні [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою зі зняттям останніх з реєстрації. Вимоги позову обґрунтовує тим, що квартира [ADDRESS] належить позивачу на праві приватної власності. У вказаній квартирі зареєстровані позивач, його дружина - [PERSON] , його колишня невістка - [PERSON] та онука [PERSON] . Приблизно з кінця листопада 2013 року відповідачі у квартирі не проживають. Рішенням суду від 13.02.2014 шлюб між [PERSON] , який є сином позивача, та [PERSON] було розірвано. Після фактичного припинення шлюбних відносин відповідачі проживали в квартирі [ADDRESS] , яка належить на праві спільної часткової власності відповідачу [PERSON] та членам її родини. На теперішній час відповідачі проживають у м. Львові. Реєстрація відповідачів у квартирі, яка належить позивачу на праві приватної власності, створює йому перешкоди у реалізації його права на вільне володіння, користування та розпорядження майном. Відповідачі відмовляються добровільно знятися з реєстрації у вказаній квартирі. Ухвалою суду від 22.04.2021 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №756/4211/21, визначено, що справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала, не заперечувала щодо задоволення позову в частині позовних вимог щодо неї. Разом з тим, заперечувала щодо визнання відповідача [PERSON] , яка є її донькою, такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] . Визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, а тому суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем [PERSON] у справі. 07.06.2021 на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач зазначає, що не згодна з позовними вимогами, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач [PERSON] є онукою позивача, якому відомо, що вона проживає у м. Львів у зв`язку із навчанням. Наголошує на тому, що після закінчення навчання має намір повернутися до м. Києва, працевлаштуватися та проживати за місцем своєї реєстрації. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала. Зазначила, що проживає у м. Львові у зв`язку з навчанням у коледжі, період навчання 2017-2021 роки. Вказала, що не проживає у спірній квартирі з 2013 року та не приймає участі в її утриманні. Окрім того, родинних зв`язків із позивачем, який є її дідом, не підтримувала. Перешкод у користуванні квартирою з боку позивача їй не чинилися. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна №8327 від 10.04.2015 квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі акту передачі від 04.11.1993 (а.с. 10). Відповідно до довідки про склад сім`ї та реєстрацію №17220 від 21.09.2016 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 13). Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13.02.2014 у справі №756/18211/13-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського району м. Києва 07.06.1997 року, актовий запис №640, розірвано (а.с. 14). Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 29.12.1997 [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить частина квартири, що належить на праві власності квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). За відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської РДА відповідач [PERSON] , [INFO] , з 09.01.2003 по теперішній час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 32), відповідач [PERSON] , [INFO] , з 09.01.2003 по теперішній час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 33). [PERSON] є студенткою 4-го курсу Львівського фахового коледжу декоративного і ужиткового мистецтва ім. І. Труша, спеціалізація - реставрація творів живопису, термін закінчення навчання - 30.06.2021 (а.с. 61). Свідок [PERSON] , у судовому засіданні показав суду, що він є колишнім чоловіком відповідача [PERSON] та батьком відповідача [PERSON] . Зазначив, що у період з 1997 по 2014 роки перебував у шлюбі з відповідачем [PERSON] , після розірвання шлюбу стосунки не підтримувались. З 2013 року відповідач [PERSON] разом з дочкою [PERSON] залишили квартиру. З 2014 року відповідачів у квартирі позивача жодного разу не було. Вказав, що стосунки з позивачем відповідачі не підтримують, питання щодо місця проживання його доньки з позивачем не узгоджувалось, перешкод у користуванні квартирою не створювалось, відповідачі не намагались здійснити своє право на користування спірною квартирою. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статтею 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Тлумачення наведених норм права свідчить, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням у осіб сімейних відносин з власником втрачається й право користування жилим приміщенням у цих осіб. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і не ведуть з ним спільне господарство, усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Судом встановлено, що з січня 2003 року до листопада 2013 року відповідачі постійно мешкали у квартирі [ADDRESS] за згодою її власника - позивача [PERSON] і набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Право користування житловою площею - сервітут було встановлено для відповідача [PERSON] та її доньки відповідача [PERSON] тимчасово на період перебування відповідача [PERSON] у шлюбі з сином позивача - [PERSON] і припинилось після розірвання цього шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Оскільки підставою для встановлення відповідачам особистого сервітуту був факт реєстрації його шлюбу з сином власника квартири у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідачів до квартири позивача, то факт припинення сімейних відносин з членом сім`ї власника тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, позаяк відповідачі втратили статус члена сім`ї власника квартири. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Позивач, який є власником квартири [ADDRESS] , вимагає від відповідачів усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом визнання їх такими, що втратили право користування спірною квартирою. Доказів того, що після розірвання шлюбу за рішенням суду, сторони ведуть спільне господарство, проживають однією сім`єю із власником квартири, приймають участь в утриманні квартири тощо суду не надано. Відповідачі спільним побутом із позивачем не пов`язані, тому їхнє право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України (такий висновок cуду відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постановах від 16 листопада 2016 року у справі № 709цс16, від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, та Верховним Судом у постановах від 15 травня 2019 року у справі № 521/16883/16-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 209/3302/13-ц). З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов [PERSON] в частині визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог в частині зняття відповідачів з реєстрації, то суд дійшов висновку про те, що у задоволенні вказаної вимоги слід відмовити. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно зі статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Функції реєстрації та зняття з реєстрації фізичних осіб покладено виключно на органи реєстрації. При відмові відповідача знятися з реєстрації добровільно, його зняття з реєстрації можливе за остаточного рішення суду. Питання зняття з реєстрації вирішується спеціально уповноваженим органом і не входить до компетенції суду, тобто, рішення суду є лише підставою для зняття з реєстрації, а тому в цій частині позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial