Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-03 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з таким позовом в якому вказувала, що з 30 жовтня 1991 року по 11 лютого 1995 року вона працювала та була членом агрофірми «Щербані» (яка в подальшому була реорганізована в СГВК «Агрофірма Щербані»). 29 грудня 1993 року в процесі розпаювання земель агрофірма отримала державний акт на право колективної власності на землю, але під час складання та затвердження списків пайовиків позивачку помилково не було включено до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай). [PERSON], вказуючи на порушення під час розпаювання свого права на отримання паю та посилаючись на те, що на час розгляду справи в межах території Щербанівської сільської ради є вільні землі запасу для реалізації її права, просила визнати за нею право власності на земельну частку (пай) розміром 4,47 умовних кадастрових гектарів в порядку розпаювання земель агрофірми «Щербані». Також позивачка просила суд поновити їй строк позовної давності, пропущений з поважних причин. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивачки, її представник [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним в позові. Додатково пояснила, що на час розгляду справи СГВК «Агрофірма Щербані» припинила свою діяльність шляхом ліквідації без створення правонаступників, що перешкоджає позивачці пред'явити вимоги безпосередньо до кооперативу. Також просила поновити позивачці строк на звернення до суду для захисту свого права, вказуючи на пропущення останньою цього строку з поважних причин (в зв'язку з отриманням інформації про наявність у неї права на пай лише в 2016 році та виїздом у іншу місцевість). Представник відповідача - Щербанівської сільської ради в судове засідання не з'явився, проте надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі в якій позовні вимоги визнав повністю. Суд вважав можливим розглянути справу без особистої участі позивачки [PERSON] та представника відповідача, оскільки матеріали справи містять достатньо відомостей про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення представника позивачки [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до висновку про неможливість застосування передбачених ст. 174 ЦПК України наслідків визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання суперечить вимогам закону. Зокрема судом встановлено, що з 30 жовтня 1991 року по 11 лютого 1995 року [PERSON] працювала та була членом агрофірми «Щербані» (яке в подальшому було реорганізовано в СГВК «Агрофірма Щербані»). В 1993 році розпочався процес розпаювання земель агрофірми «Щербані». 29 грудня 1993 року в процесі розпаювання земель агрофірма отримала державний акт на право колективної власності на землю, але під час складання та затвердження списків пайовиків позивачку помилково не було включено до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай). Пунктом 1 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» установлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Відповідно до п. 2 Указу Президента України №720/95 право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Право на земельну частку (пай) підтверджується сертифікатом. Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією (п. 5 Указу). Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Позови громадян, пов'язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо. При розгляді справ про визнання права особи на земельну частку (пай) судам необхідно з'ясовувати: -наявність підстав для набуття такою особою членства в колективному сільськогосподарському підприємстві (кооперативі, акціонерному товаристві), чи відбулося таке набуття фактично з врахуванням того, що перебування особи в трудових відносинах з підприємством не означає автоматичного набуття членства в ньому; -наявність передбачених законом підстав для набуття особою права на земельну частку (пай), зокрема факт членства особи в колективному підприємстві на момент отримання ним правовстановлюючого документа на землю; -дату видачі колективному сільськогосподарському підприємству (кооперативу, акціонерному товариству) акта на право колективної власності на землю, оскільки член КСП, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту (п. 6 листа Верховного Суду України №19-3767/0/8-08 «Щодо розгляду земельних спорів»). Виходячи з наведеного особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах сільськогосподарського підприємства (в тому числі в разі, якщо така особа є пенсіонером, проте раніше працювала на підприємстві і залишилися його членом); отримання сільськогосподарським підприємством державного акта на право колективної власності на землю; включення такої особи до списків осіб, долучених до державного акта на право колективної власності на землю. Право на земельну частку (пай) виникає з часу отримання сільгосппідприємством державного акту на право колективної власності на землю разом з доданими до нього списками осіб, що мають право на земельну частку (пай). Наведене свідчить, що у [PERSON] при розпаюванні земель колективної власності агрофірми «Щербані» виникло право на земельну частку (пай), хоча остання й не була включена до відповідного списку. Між тим, згідно зі ст.71 ЦК України 1963 pоку, яка була чинною на момент виникнення спірних відносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлено в три роки. За правилами ст.76 ЦК України 1963 pоку перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (ст. 75 ЦК України 1963 року). Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (ст. 80 ЦК України 1963 року). Судом встановлено, що [PERSON] звернулася до суду з позовом про захист свого права на земельну частку (пай) лише до одного відповідача - Щербанівської сільської ради Вознесенського району та лише в липні 2017 року, проте про порушення свого права дізналася (повинна була дізнатися) в грудні 1993 року (в момент отримання агрофірмою «Щербані» державного акта на право колективної власності на землю та затвердження списку пайовиків). Доводи сторони відповідача про те, що [PERSON] отримала інформацію про наявність у неї права на пай лише в 2016 році не заслуговують на увагу, оскільки: - на момент отримання останньою такого права вона продовжувала працювати в агрофірмі «Щербані», а тому не могла не знати про не включення її до списку пайовиків; - підстави та порядок набуття особою права на земельну частку (пай) були чітко прописані в опублікованому підзаконному нормативному акті (Указі Президента України №720/95), а тому вважаються доведеними до невизначеного кола осіб, в тому числі й позивачки. Водночас з прийняттям Указу паюванню земель приділялося надзвичайно багато уваги в засобах масової інформації (в пресі, по телебаченню, радіо). Також не приймаються судом до уваги доводи представника відповідачки про тривале перебування [PERSON] в іншій місцевості, оскільки вказані доводи не підтверджені жодними доказами. За встановлених обставин позивачка звернулася до суду з пропуском встановленого строку позовної давності, водночас суд не знаходить підстав для його поновлення, а тому в задоволенні позову слід відмовити. В силу ст. 88 ЦПК України також не підлягають відшкодуванню понесені позивачкою судові витрати.

Outcome: dismissed