Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-05 00:00:00

У липні 2018 року до Подільського районного суду м. Києва звернувся [PERSON] (надалі за текстом - позивач) з позовом до Головного управління Служби безпеки України в м. Києві та Київській області (надалі за текстом - відповідач 1) та Головного територіального управління юстиції в м. Києві (надалі за текстом - відповідач 2), про визнання права власності та звільнення з-під арешту майна. В обгрунтування позову зазначив, що він у 2010 році за договором купівлі-продажу придбав у [PERSON] (надалі за текстом - третя особа 1) квартиру за адресою: [ADDRESS] . Звернувшись 22.06.2016 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича (надалі за текстом - третя особа 2) з метою реєстрації права власності на придбане нерухоме майно, позивач дізнався про арешт вказаної квартири, накладений 03.08.2012 року постановою слідчого слідчого відділу ГУ СБ України в м. Києві та Київської області у кримінальній справі № 1822. Оскільки позивач не був і не є учасником кримінального провадження, останній звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 30.08.2018 року відкрито провадження по справі, призначено судове засідання, встановлено строк для подання відзиву. Відповідач 1 подав відзив, у якому просив визнати його неналежним відповідачем та відмовити у задоволенні цивільного позову в повному обсязі. В обгрунтування відзиву представник відповідача зазначила, що на вказане майно накладався арешт в порядку, передбаченому законом, а саме, на підставі ст. 125 КПК України (в редакції 1960 року), квартира може бути визнана речовим доказом у справі, відтак, підстави для зняття арешту відсутні. Крім того, зазначила, що матеріали кримінальної справи № 1822, в рамках якої слідчим накладався арешт, передані до прокуратури м. Києва у 2012 році, відтак, відповідач 1 є неналежним відповідачем у цивільній справі. Відповідач 2 подав відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог до нього, вважаючи їх безпідставними. Зокрема, відповідач зазначив, що Головне територіальне управління юстиції у місті Києві після 30.04.2016 року не має повноважень щодо вчинення будь-яких реєстраційних дій, а відповідно повноваження покладено на Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністраці). Крім того, відповідач 2, на його думку, не порушував, не оспорював права позивача і не має майнового інтересу до спірного майна, а тому не є належним відповідачем. Представник позивача надав відповідь на відзив, у якому заперечив проти доводів відповідача 1, оскільки підстави для накладення арешту на майно позивача відсутні. Крім того, зазначив, що позивач не може достоменно вказати орган, який здійснює досудове розслідування, але оскільки арешт на майно накладався постановою слідчого СУ ГУ СБУ у м. Києві та Київській області, відтак, належним відповідачем є саме той орган, який накладав арешт. Представник відповідача 2 подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Третя особа 1 подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позов та просив задовольнити його в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 15.01.2010 року між позивачем і третьою особою 2 було укладено договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якої позивач став покупцем вказаної квартири (а.с. 17). 07.08.2012 року постановою про накладення арешту на майно від 03.08.2012 року слідчого відділу Управління Служби безпеки України в м. Києві у кримінальній справі № 1822 було накладено арешт, що підтверджується Відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 13). 30.10.2017 року представник позивача звернувся до слідчого СВ ГУ СБУ в м. Києві та Київській області з клопотанням про скасування арешту майна, оскільки ні позивач, ні третя особа 2 (продавець майна) не є підозрюваним або обвинуваченим у кримінальному провадженні № 1822, крім того, квартира була ним придбана 15.01.2010 року, а постанова про накладення арешту винесена 03.08.2012 року, відтак, порушено право власності позивача внаслідок накладення арешту на вказане майно (а.с. 11). 06.11.2017 року відповідач 1 надав відповідь, у якій зазначив. що скасування арешту є неможливим, оскільки досудове розслідування у кримінальному провадженні № 22012110000000031 (до якого долучені матеріали кримінального провадження № 1822) триває (а.с. 11). 20.06.2018 року третьою особою 1 винесено рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, оскільки заяву про реєстрацію права власності на квартиру подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна (а.с. 34). 07.09.2018 року Першим заступником Генерального прокурора Д.Сторожуком винесено постанову про доручення здійснення досудового розслідування злочинів у кримінальному провадженні № 22012110000000031 від 27.11.2012 року слідчому управлінню ГУНП у м. Києві (а.с. 101-102). Супровідним листом від 15.11.2016 року кримінальне провадження № 22012110000000031 скеровано відповідачем 1 на адресу слідчого управління ГУНП у м. Києві (а.с. 103). 21.10.2019 року слідчим СУ ГУНП в м. Києві надіслано запит на адресу відповідача 1, в якому зазначено, що під час систематизації та вивчення матеріалів кримінального провадження № 22012110000000031 не виявлено постанови про накладення арешту на вказане майно, крім того, не виявлено будь-яких матеріалів кримінальної справи за № 1822 (а.с. 136). 26.11.2019 року слідчим СУ ГУ СБУ у м. Києві та Київській області надано відповідь, що всі матеріали кримінального провадження № 22012110000000031 надіслано на адресу СУ ГУНП в м. Києві (а.с. 137). Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 391 ЦК України встановлено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Згідно з ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові. Отже, порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлено статтею 174 КПК України 2012 року, і відповідно підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства. Проте, арешт на спірну квартиру було накладено не ухвалою слідчого судді, а постановою слідчого під час здійснення досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Відтак, справа про скасування арешту майна, накладеного постановою слідчого відповідно до положень КПК 1960 року, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі № 2-3392/11 (Постанова від 24.04.2019 року). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідачем 1 не надано належних та допустимих доказів щодо того, що позивач є учасником кримінального провадження, в рамках якого було накладено арешт на спірну квартиру. Крім того, відповідачем 1 не доведено наявність підстав для накладення арешту на квартиру, у той час, як існування відповідного обтяження фактично позбавляє позивача можливості зареєструвати право власності та обмежує його право розпоряджатися своїм майном. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved