Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

У липні 2017 року позивачі звернулися до суду з даним позовом. Вказували, що у травні 2004 року між їх батьком [PERSON] та [PERSON], [PERSON] був укладений договір довічного утримання, за яким останні передали у власність утримувачу двокімнатну квартиру № 6 загальною площею 49, 5 кв.м. в будинку № 32 по вулиці 27 квартал в м. Маріуполі. В 2011 році померла [PERSON], а згодом в 2012 році помер [PERSON] Після його смерті позивачі прийняли спадщину у вигляді 1/2 частини квартири, та в липні 2017 року звернулися до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак отримали відмову у звязку з наявною забороною на відчуження квартири, яка була накладена під час укладення договору довічного утримання. За життя [PERSON] цю заборону не зняв, тому вони вимушені звернутись до суду. Просили визнати за ними право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частини квартири за кожною, та зняти заборону відчуження на вказану квартиру. Відповідач позов визнав у повному обсязі й не заперечував проти визнання за позивачками права на спадщину та зняття заборони на її відчуження. Позовні вимоги Вікторії та [PERSON] підлягають задоволенню з огляду на таке. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК). Відповідно до ст. 392 ЦК власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З матеріалів справи вбачається, що 28.05.2004 року між [PERSON], [PERSON] (відчужувачі) та [PERSON] (набувач) укладено договір довічного утримання, за яким набувач отримав у власність належну відчужувачам на праві приватної власності квартиру [ADDRESS]. Договір посвідчено державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори, та зареєстровано в реєстрі за № 3-916. Одночасно накладено заборону на відчуження квартири до припинення договору, про що внесено відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за № 917-29. 30 грудня 2011 року померла [PERSON], а 12.11.2012 року - [PERSON] Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 04.09.2014 року розірвано договір довічного утримання від 28.05.2004 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], визнано право власності на 1/2 частину квартири за [PERSON] Рішення набрало законної сили 28.04.2015 року. За довідкою державного нотаріуса Вишневої міської державної нотаріальної контори № 167/02-14 від 20.02.2016 року після смерті [PERSON] заведено спадкову справу 30.03.2013 року. Спадщину прийняли його діти [PERSON] та [PERSON]. Дружина [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини на користь дітей. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 07.07.2017 року Вікторії та [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири у звязку з наявною забороною на відчуження квартири, яка була накладена під час укладення договору довічного утримання. За таких обставин позивачки з обєктивних причин позбавлені можливості захистити своє право на спадкове майно у встановленому законом досудовому порядку. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання права власності за позивачками та зняття заборони на відчуження спірної квартири, оскільки договір довічного утримання від 28.05.2004 року в частині утримання [PERSON] припинений, а тому заборона на 1/2 частину квартири також підлягає скасуванню. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив стягнути з позивачів за первісним позовом витрати по оплаті комунальних послуг та відшкодувати витрат на утримання і збереження квартири. В обґрунтування позову посилався на те, що з 2013 року відповідачі не утримують належне їм майно. За період з 01.10.2014 року по 31.07.2017 року ним сплачено за послуги ЖКП 3290, 00 грн. та центральне опалення 10956, 11 грн. Тому, на його думку, з відповідачок підлягають стягненню витрати з утримання квартири пропорційно їх часткам у праві власності, тобто по 3561, 52 грн. з кожної. Також, за твердженням [PERSON], ним було придбано з метою облаштування та обслуговування квартири: - металопластикові вікна на суму 2120 грн.; - лічильник холодної і гарячої води на суму 150 грн.; - покриття для підлоги на суму 9240 грн.; - вхідні двері на суму 2000 грн.; - газову плиту на суму 3450 грн.; - тумбу з деталям у ванну кімнату на суму 1594, 71 грн.; - замок на двері на суму 195 грн.; - водонагрівач накопичувальний на суму 4150 грн.; - придбану заміну санітарно-технічних приладів на суму 1285, 79 грн. Тому просить стягнути вказані витрати з відповідачок відповідно до їх часток у праві власності, тобто по 6046, 37 грн. з кожної. Суд виходить з такого. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 322 ЦК України визначено, що власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Утримання житла - це комплекс робіт, спрямованих на створення необхідних умов для проживання людей і забезпечення збереження житлових будівель та технічного обладнання. Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобовязаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. При цьому маються на увазі витрати, обєктивно необхідні для належного функціонування спільного майна, тобто для підтримання технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик, які визначають його експлуатаційні якості. Утримання будинків і прибудинкових територій, що в даному випадку здійснюється житлово-комунальним підприємством, послуги якого у повному обсязі оплачував позивач за зустрічним позовом, полягає у забезпеченні експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством (стаття 1 Закону «Про житлово-комунальні послуги»). Особливості регулювання правовідносин у сфері теплопостачання (Закон «Про теплопостачання») також свідчить про те, що послуги з постачання теплової енергії спрямовані не тільки на створення необхідних умов для осіб, які проживають у жилих приміщеннях, а й на збереження санітарно-гігієнічних та ергономічних характеристик житла, які визначають його експлуатаційні якості (підтримання теплового режиму, оптимального рівня вологості тощо). Таким чином, витрати на утримання будинку і прибудинкової території та витрати на опалення житла є об'єктивно необхідні для належного функціонування спільного майна та збереження його експлуатаційних якостей, які відповідно до статті 360 ЦК визначаються як витрати на управління, утримання і збереження спільного майна та покладаються на співвласника відповідно до його частки у праві спільної часткової власності. Судом встановлено, що сума щомісячних платежів за теплопостачання та послуги ЖКП з утримання будинку, в якому розташована квартира, що перебуває у спільній власності сторін, здійснені позивачем [PERSON] за період з 01.10.2014 року по 30.09.2017 року дорівнює 14246,11, четверта частина яких становить 3561,52 грн. і підлягає стягненню з відповідачок на користь позивача. Суд вважає неспроможним твердження представника відповідачок за зустрічним позовом про відсутність у них обовязку утримувати майно через відсутність у позивачок правовстановлюючого документа на квартиру, оскільки відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, а лише обмежує його право на розпорядження спадщиною та не позбавляє обовязку виконувати приписи ст. 360 ЦК України. З огляду на положення ст. ст. 1268, 1218 ЦК України заперечення позивачок проти оплати послуг з утримання будинку та прибудинкової території та опалення квартири з посиланням на те, що вони зазначені послуги не споживали, є безпідставними. Водночас суд відмовляє в задоволенні інших позовних вимог з огляду на таке. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Отже у зв'язку з тим, що кожному учаснику спільної власності належить обмежене право власності на спільну річ, змістом внутрішніх правовідносин спільної власності є право і обов'язок кожного співвласника узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими власниками. Оскільки позивач не отримав згоди інших співвласників на покращення (поліпшення) спільного майна і придбавав речі на свій розсуд, то він не має права вимоги від них відшкодування частини понесених витрат. В матеріалах справи відсутні докази того, що він звертався до відповідачок за зустрічним позовом щодо необхідності узгодження обсягу придбаних товарів, їх характеристик, якості, та встановлення. Обставини справи свідчать про те, що кошти, витрачені [PERSON] на придбання відповідних матеріалів та обладнання були спрямовані на поліпшення умов власного проживання, а не на утримання житла. Позивач не надав належних та достовірних доказів того, що без придбання цих речей квартиру було неможливо використовувати за призначенням. На підставі викладеного суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з відповідачок за зустрічним позовом витрат на придбання металопластикових вікон, лічильника холодної та гарячої води, покриття для підлоги, дверей, плити, тумби, замка на двері, водонагрівача та коштів, витрачених на заміну санітарно-технічних приладів. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачами за первісним позовом сплачено по 308, 80 грн. кожною (всього 617, 60 грн.), однак ставка судового збору за подання до суду позову майнового характеру складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто в даному випадку 640, 00 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ч. 2 ст.142 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення на користь позивачок за первісним позовом у звязку з визнанням відповідачем позову та вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивачок 50% судового збору, сплаченого при поданні позову, а інші 50% повернути позивачкам з державного бюджету, та стягнути з [PERSON] в дохід держави 25,40 грн. недоплаченої позивачками суми судового збору. Позивачем за зустрічним позовом при подачі позову було сплачено 640,00 грн. судового збору, пропорційно до задоволених вимог з відповідачів підлягає стягненню на його користь судовий збір в розмірі по 118,65 грн. з кожної. Частиною 10 ст. 141 ЦПК передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобовязати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обовязку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. За таких обставин, враховуючи, що [PERSON] повинен був сплатити позивачкам за первісним позовом по 154, 4 грн., а вони йому по 118,65 грн., то різницю 35,75 грн. слід стягнути з [PERSON] на їх користь. На підставі викладеного та

Outcome: partial