Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

У квітні 2021 року позивач [PERSON] через свого представника - адвоката Каченюка О.І. звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Вимоги позову обґрунтовує наступним. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.08.2007 по 05.06.2016. Шлюб було розірвано на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25.05.2016 у справі №756/2471/16-ц. Від шлюбу мають сина - [PERSON] , [INFO] . Після припинення шлюбних відносин дитина залишилась проживати разом із позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач із власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає, телефонує рідко. При цьому, мати відповідача - [PERSON] є громадянкою США, запросила свого онука відвідати її в США протягом 30 днів. Мати відповідача проживає за адресою: [ADDRESS] , США. Вона зобов`язалась надати онуку всю необхідну підтримку під час його тимчасового перебування у США. Дитині наразі 13 років і він прагне до пізнання нового, в тому числі до подорожей. Дана поїздка сприятиме підвищенню рівня світогляду дитини, покращенню його фізичного, духовного та морального розвитку, що є безпосереднім забезпеченням інтересів дитини. Позивач не має змоги звернутися до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд сина, бо на даний час з відповідачем відсутній будь-який зв`язок та спілкування. Відомості де на даний час перебуває відповідач відсутні. Враховуючи викладене, просить суд ухвалити рішення, яким надати дозвіл на виїзд неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , за кордон до США з метою відпочинку та туризму на строк 30 календарних днів протягом року з дня ухвалення судом рішення без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 07.05.2021 за вказаним позовом відкрито провадження, визначено, що справа підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження. Представник позивача - адвокат Каченюк О.І. подав до суду заяву з проханням проводити розгляд справи без його участі та без участі позивача, позовні вимоги просив задовольнити та не заперечував щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується наявними у справі документами, письмових пояснень щодо причин своєї неявки суду не надала. Разом з тим, відповідачем у встановлений законом строк до суду не подано заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та не подано відзиву на позовну заяву. Строки для подання відзиву та відповіді на відзив закінчились, а тому суд прийшов до висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами. Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Представник третьої особи Буралака А. через канцелярію суду подала заяву з проханням проводити розгляд справи за відсутності їхнього представника та прийняти рішення в інтересах дитини. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25.05.2016 у справі №756/2471/16-ц ухвалено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва 31.08.2007, актовий запис 1312 - розірвати (а.с. 8-9). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] сторони від шлюбу мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] (а.с. 13). Відповідно до довідки Навчально-виховного комплексу «Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів - ліцей №20» Оболонського району м. Києва від 12.04.2020 [PERSON] навчається у 7-А класі НВК №20 Оболонського району м. Києва. Батько дитини [PERSON] участі у його вихованні не бере (не спілкується з вчителями, не бере участі у батьківських зборах тощо) (а.с. 10). Як вбачається з запрошення [PERSON] , [INFO] , громадянки США, від 08.04.2021, остання запрошує [PERSON] , [INFO] , який є її онуком, відвідати її в США протягом 30 днів. [PERSON] зобов`язалась під страхом покарання за надання неправдивих відомостей згідно законів США надати вказаній особі будь-яку необхідну підтримку під час її тимчасового перебування в США (а.с. 11-12). Відповідач [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження та свідоцтвом про встановлення батьківства (а.с. 14-15). Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 СК України). Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.1995 року № 57 (далі - Правила). Вказані Правила передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до підпункту 2 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тимчасовий виїзд за кордон має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Відповідно до вимог ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини , яка в силу положень ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ст. 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до ст. 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №712/10623/17 зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Положення ст. 33 Конституції України та ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» гарантують громадянам України право вільно виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. Відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього виїзду за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Матеріалами справи підтверджено, що позивач та відповідач є батьками неповнолітньої дитини [PERSON] , який проживає разом з матір`ю. Позивач фактично не має можливості звернутися до відповідача із проханнями надати їй дозвіл на виїзд дитини за кордон з метою відпочинку та туризму. Вирішуючи спір по суті, суд виходить із засад рівності прав батьків на участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. Разом з тим, реалізація особами своїх батьківських прав не може мати наслідком порушення прав дитини на вільний та всебічний розвиток. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Питання щодо стягнення витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору суд вирішує за правилами ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved