Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-05 00:00:00

У липні 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому зазначає, що наказом № 78к від 20.02.2012 року його прийнято на посаду начальника адміністративного департаменту Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (ДП «Укрекоресурси). Наказом від 09.08.2012 року № 357к його переведено тимчасово виконуючим обов'язки заступника директора, а наказом від 01.11.2012 року № 456к переведено на посаду заступника директора. Наказом від 27.06.2014 року №153к його звільнено з посади заступника директора у зв'язку з порушенням вимог п. 5.2 Стату ДП «Укрекоресурси» (призначення на посаду без погодження Наглядової ради), ст.7 КЗпП України. Вважає звільнення безпідставним та незаконним, а тому просить визнати незаконним та скасувати наказ від 27.06.2014 року №153к про звільнення, поновити його на посаді заступника директора та стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав. викладених у позовній заяві. У судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, посилаючись на те, що позивач всупереч вимогам п. 5.2 Стату підприємства був призначений на посаду без погодження наглядової ради, а тому його звільнення за ст. 7 КЗпП України є законним. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлено, що наказом директора ДП «Укрекоресурси» № 78к від 20.02.2012 року позивача прийнято на посаду начальника адміністративного департаменту. Наказом від 09.08.2012 року № 357к його переведено тимчасово виконуючим обов'язки заступника директора, а наказом від 01.11.2012 року № 456к переведено на посаду заступника директора. Наказом від 27.06.2014 року №153к позивача звільнено з посади заступника директора у зв'язку з порушенням вимог п. 5.2 Стату ДП «Укрекоресурси» (призначення на посаду без погодження Наглядової ради), ст.7 КЗпП України. Наведене підтверджується копіями наказів та не заперечується сторонами. Відповідно до статті 7 КЗпП України, особливості регулювання праці осіб, які працюють у районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я, тимчасових і сезонних працівників, а також працівників, які працюють у фізичних осіб за трудовими договорами, додаткові (крім передбачених у статтях 37 і 41 цього Кодексу) підстави для припинення трудового договору деяких категорій працівників за певних умов (порушення встановлених правил прийняття на роботу та ін.) встановлюються законодавством. Таким чином, зі змісту статті 7 КЗпП вбачається, що додаткові підстави для припинення трудового договору встановлюються законодавством для деяких категорій працівників за певних умов, а не для всіх працівників. У пункті 29 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду трудових спорів» роз'яснено, що вирішуючи справи про припинення трудового договору в зв'язку з порушенням правил прийняття на роботу, суди повинні враховувати, що звільнення з цих підстав може мати місце у випадках, коли відповідно до ст.7 КЗпП спеціальною нормою законодавства України передбачено обмеження на прийняття на роботу за певних умов (наприклад, осіб, позбавлених вироком суду права займати певні посади або займатись певною діяльністю протягом визначеного судом строку; прийняття на роботу, пов'язану з матеріальною відповідальністю осіб, що раніше судились за розкрадання, хабарництво і інші корисливі злочини, якщо судимість не знята і непогашена). З огляду на наведене та враховуючи, що Статут Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною не є законодавчим актом, суд вважає, що звільнення позивача на підставі ст. 7 КЗпП є незаконним, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому суд також враховує, що відповідачем направлялись до наглядової ради листи щодо погодження призначення позивача на посаду заступника директора, однак відповіді на них не було отримано, тому суд вважає, що відповідачем не було порушено правил погодження призначення на посаду. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу аба різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до п.2 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 8 вказаного Порядку встановлено, що нарахування виплат провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів. Згідно довідки № 835/09/2 від 04.08.2014 року, наданої відповідачем, заробітна плата позивача за останні два календарні місяці роботи до звільнення становила: травень - 19321,25 грн, червень - 25844,80 грн. Середньоденна заробітна плата буде становити: 19321,25 + 25844,80 = 45166,05 : 38 (число робочих днів у травні-червні) = 1188,58 грн. Середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача з 27.06.2014 року по день ухвалення рішення по даній справі складає 32091 грн. 66 коп. (1188,58 х 27 днів = 32091,66). На підставі викладеного та

Outcome: approved