Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON], звернувшись до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» (надалі по тексту - НТУУ «КПІ») та, з урахуванням уточнених нею позовних вимог, просить визнати незаконними дії відповідача щодо її звільнення за п.2 ч. 1 ст.41 КЗпП України та п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України з посади бухгалтера 1 категорії факультету соціології та права (надалі за текстом - ФСП) за безпідставністю такого звільнення скасувавши Наказ відповідача № 1-177 від 03.06.2013 р. і зобов'язавши відповідача внести запис до її трудової книжки про її звільнення з посади бухгалтера 1 категорії факультету соціології та права з 06 червня 2013 року за ч.1 ст.36 КЗпП України - за угодою сторін. Незаконність дій відповідача у її звільненні за п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України у зв»язку із втратою довір»я, вбачає у підміні відповідачем повноважень позивача та дій, які нею були начебто вчинені, оскільки вона не була особою, яка безпосередньо обслуговувала грошові або товарні цінності та не займалась їх прийманням, зберіганням, транспортуванням або розподілом, у зв'язку із чим вона не могла бути звільнена за втратою довір»я. Крім того, при призначенні її тимчасово виконуючою обов'язки провідного бухгалтера ФСП, їй не були роз'яснені права та обов'язки та не було ознайомлено з інструкцією провідного бухгалтера ФСП. Також вказує, що обов'язки провідного бухгалтера ФСП вона виконувала протягом незначного проміжку часу , а її звільнення було проведено через досить значний проміжок часу від часу вчинення нею начебто винних дій. Незаконність дій відповідача у звільненні позивача за п.4 ст.40 КЗпП України - за прогул, вбачає у поважності причин її незнаходження на робочому місці, якими є відвідування нею її наукового керівника на факультеті менеджменту та маркетингу НТУ України «КПІ», що відноситься до території відповідача, а також її правом одного вільного дня на тиждень від роботи як аспіранту, що навчається у аспірантурі без відриву від виробництва. Позивачем було подано клопотання про поновлення пропущених строків для звернення до суду обґрунтовуючи такий пропуск своїм зверненням до ректора НТУУ «КПІ» щодо перегляду її звільнення, а також виконанням обов'язків за укладеним між нею та ТОВ «Флагман ХХІ» 22.06.2013 р. договором про виконання маркетингових досліджень за межами м. Київ у період від дня укладання договору до 08.11.2013 р. У судовому засіданні позивач та її представник вимоги позовної заяви підтримали та просять їх задовольнити. Вимоги, заявлені [PERSON] у її позовній заяві щодо її поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, представник позивача просить не розглядати, про що подав відповідну заяву про зменшення розміру позовних вимог не вважаючи таке зменшення відмовою від частини вимог та не вважаючи ці вимоги такими, що мають бути залишені без розгляду ухвалою суду. Представник відповідача позову не визнає. Заперечення проти позову ґрунтуються на тому, що [PERSON], виконуючи обов'язки провідного бухгалтера була особою, відповідальною за ведення бухгалтерського обліку, в тому числі і за обслуговування грошових або товарних цінностей згідно з вимогами ч.7 ст.8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» , а лише твердження позивача про те, що вона не знала про її обов'язок відповідати за суворе виконання працівниками бухгалтерії своїх посадових обов'язків, у тому числі і за недопущення збирання зі студентів-контрактників готівкових коштів за навчання, не змінюють факту вчинення винних дій, якими завдано шкоду НТУ України «КПІ». При звільненні були дотримані всі вимоги трудового законодавства у тому числі і отримання попередньої згоди на звільнення від первинної профспілкової організації. Заперечуючи проти тверджень позивача щодо її звільнення лише через сім місяців з моменту вчинення винних дій, представник звернув увагу на те, що звільнення працівників за пунктами 2 та 3 ст.41 КЗпП України не є дисциплінарним стягненням, а тому вимоги ст.ст.148 та 149 КЗпП України щодо строку та порядку застосування дисциплінарних стягнень на даний випадок не розповсюджуються. Крім того звільнення було проведено відразу після виявлення порушень, що зафіксовані актом ревізії 28.05.2013 р., які стали підставою для втрати довір'я. Звільнення [PERSON] за п.4 ч.1 ст40 КЗпП України, за прогул без поважних причин вважає проведеним з дотриманням норм трудового законодавства, а твердження позивача щодо її права мати один вихідний день на тиждень спростовує лише наявністю такого права та відсутністю будь-яких дій зі сторони позивача для його реалізації. Представник відповідача заявив, що строк звернення до суду минув та заявляє про застосування судом наслідків такого спливу. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, дослідивши матеріали справи приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог виходячи із наступного. Судом встановлено, що [PERSON] працювала у Національному технічному університеті України «Київський політехнічний інститут» з 19.02.2002 року на посадах бухгалтера, бухгалтера другої, а згодом першої категорії. Перебуваючи на посаді бухгалтера першої категорії ФСП, наказом № 1627/1 від 22.06.2011 року її було переведено на посаду бухгалтера першої категорії до філії центральної бухгалтерії ДЕФ з 01.07.2011 р. (а.с.44). За посадовою інструкцією на позивача покладались обов'язки бухгалтера, в тому числі здійснювати облік коштів, товарно-матеріальних цінностей на основних засобів, малоцінного інвентарю, що надходять, своєчасне відображати на рахунках бухгалтерського обліку операції, пов'язані з їх рухом; не приймати до оформлення і виконання фінансових документів, оформлених з порушенням вимог приймання, зберігання і витрачання коштів, товарно-матеріальних та інших цінностей та інші. За цією інструкцією позивач несе повну відповідальність за законність запровадження операцій та правильність їх оформлення; за неналежне виконання або виконання своїх посадових обов'язків; за недотримання правил внутрішнього розпорядку, норм трудового права і низьку виконавчу дисципліну (а.с.45-46). Наказом № 1607Л від 25.06.2012 р. на [PERSON] було покладено виконання обов'язків провідного бухгалтера ФСП (а.с. 47). Таким чином, на позивача були покладені функції, пов'язані з керівництва філією центральної бухгалтерії ДЕФ ФСП НТУУ «КПІ». Як пояснила сама [PERSON] вона виконувала як функції бухгалтера 1 категорії, так і обов'язки провідного бухгалтера. За розпорядженнями ректора НТУУ «КПІ» було проведено перевірку фінансової діяльності філії центральної бухгалтерії ДЕФ факультету соціології і права, за результатами якої 28.05.2013 р. було складено акт яким встановлено ряд порушень при веденні бухгалтерського обліку, зокрема відсутність оприбутковування коштів сплачених студентами за навчання (а.с.52-55, 82-100, 113-127). На даний час Слідчим відділом Солом'янського РУ ГУ МВС України в м. Києві ведеться досудове розслідування кримінального провадження №12013110090006998 від 30.05.2013 р. за ст.191 КК України щодо можливих неправомірних дій з боку посадових осіб факультету соціології та права НТУУ «КПІ», які в період 2010-2013 роки не оприбутковували через касу грошові кошти, отримані від студентів-контрактників за навчання (а.с.128,129). За поданням першого проректора НТУУ «КПІ» про надання згоди на звільнення з роботи [PERSON] за п.2 ч. 1 ст.41 КЗпП України та п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України з посади бухгалтера 1 категорії факультету соціології та права, на засіданні президії профкому від 03.06.2013 р. була надана згода на звільнення, про що свідчить витяг з протоколу цього профкому (а.с.56). Наказом № 1-177 від 03.06.2013 р. [PERSON] була звільнена із займаної посади за п.2 ч. 1 ст.41 КЗпП України та п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України (а.с.57). Заявляючи вимоги про визнання незаконними дій відповідача щодо безпідставного припинення відповідачем трудового договору з нею за п.2 ч. 1 ст.41 КЗпП України (винні дії працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір»я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу), позивач посилається на те, що вона не може вважатись особою, яка безпосередньо обслуговує матеріальні цінності і, відповідно до неї не може бути застосована ця стаття при припиненні трудового договору, а крім цього посилається на виконання нею обов'язків провідного бухгалтера на протязі лише п'яти місяців, а також на те, що вона не була ознайомлена з посадовою інструкцією. Із цією позицією позивача суд не погоджується, оскільки ч.7 ст.8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а окрім того розділом 2 випуску 1 «Професії працівників, які є загальними для всіх видів економічної діяльності» Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, затвердженого наказом Мінпраці 29.12.2004 р. № 36 чітко визначені обов'язки та завдання, що покладені на головного бухгалтера або особу, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку підприємства і незнання своїх обов'язків або не підписання посадової інструкції не звільняє особу, на яку такі обов'язки були покладені від відповідальності за їх невиконання або неналежне виконання. Суд вважає, що ознака безпосередності в обслуговуванні грошових коштів може бути застосована не тільки до касира, що обслуговує такі кошти, а і до провідного бухгалтера, який за своїми посадовими обов'язками здійснює контроль за веденням касових операцій. Підставою для розірвання трудового договору у зв'язку із втратою довіри є здійснення працівником винних дій і форма вини у цьому разі значення не має. Наявність в діях позивача винних дій у відсутності контролю за веденням касових операцій доведено актом перевірки та додатками до цього акту, що містяться в матеріалах справи. Заявляючи вимоги про визнання незаконними дій відповідача щодо безпідставного припинення відповідачем трудового договору з нею за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України (прогул) позивач посилається на те, що вона 21.05.2013 року з 14.00 год. до 18.00 год. перебувала на консультації у свого наукового керівника, на факультеті менеджменту та маркетингу НАУУ «КПІ», який знаходиться на території НАУУ «КПІ», тобто позивач вважає, що за будь-яких причин її відсутності, але перебуваючи на території підприємства, особа не може вважатись такою, що порушує трудову дисципліну. Крім цього позивач, посилаючись на ст. 218 КЗпП України, вказує, що вона, як аспірант, що навчається без відриву від виробництва, має право на один вільний день на тиждень з оплатою у 50% середньої заробітної плати працівника. З такими обґрунтуваннями вимоги про визнання дій відповідача незаконними суд також не може погодитись. За загальною практикою, перебування працівника на території підприємства, але не на робочому місці не може бути підставою для звільнення за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Але позивачем не було доведено , що вона дійсно територіально перебувала на підприємстві 21.05.2013 року з 14.00 год. до 18.00 год. та не довела зв»язку між характером її обов»язків на факультеті соціології і права і її перебуванням у іншому корпусі на факультеті менеджменту та маркетингу. Що стосується права позивача на один вільний від роботи день як аспіранту, який навчається без відриву від виробництва, то для позивача це положення Закону залишається лише її правом, оскільки із відповідною заявою вона не зверталась, а заробітна плата їй виплачувалась у повному обсязі, тобто без врахування вільного від роботи дня за який виплачувалось би 50% середньої заробітної плати. Заявляючи вимогу про зміну формулювання звільнення з п.2 ч. 1 ст.41 КЗпП України (винні дії працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір»я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу) та п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України (прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин) на ч.1 ст.36 КЗпП України (угода сторін), позивач обґрунтовує цю вимогу саме незаконністю її звільнення за вищезазначеними статтями КЗпП України. Суд не може погодитись із таким обґрунтуванням, оскільки припинення трудового договору за угодою сторін передбачає бажання працівника припинити виконання трудових обов'язків, що має бути виражене у відповідній заяві та бажання адміністрації власника припинити трудовий договір із працівником, що здебільшого застосовується у строкових договорах. І навіть у разі встановлення судом незаконності дій відповідача (за заявленими [PERSON] вимогами) при припиненні трудового договору із працівником це не може бути підставою для зміни формулювання звільнення на «звільнення за угодою сторін». Зміна ж формулювання звільнення можлива лише у разі, якщо судом будуть встановлені такі обставини, за якими вбачається помилка (незаконність дії) адміністрації власника у застосуванні норми закону при звільненні працівника. Таким чином, за відсутності спільного бажання позивача та відповідача «звільнення за угодою сторін» на час видачі оскаржуваного наказу, у суду немає правових підстав у задоволенні вимоги про скасування наказу про звільнення [PERSON] та зміну формулювання звільнення. Оскільки визнання неправомірними дій відповідача з видачі наказу про припинення трудового договору позивач підпорядковує вимозі про зміну формулювання звільнення, тобто зміна формулювання звільнення повинна бути наслідком визнання незаконними дій відповідача, а така зміна формулювання неможлива, в принципі відпадає і необхідність у встановленні обставин припинення трудових відносин між позивачем та відповідачем. Крім того, за правилами ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися із позовною заявою до суду про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або коли повинен був дізнатись про порушення його права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Суд вважає, що у даному випадку не розглядається спір про звільнення, оскільки таким може бути лише спір про поновлення на роботі, а розглядається спір про зміну формулювання звільнення, і тому при вирішенні питання про строк позовної давності повинен застосовуватись тримісячний строк для звернення до суду. Як свідчить витяг із наказу № 1-177 від 03.06.2013 р. про звільнення [PERSON], остання була ознайомлена з текстом наказу 06.06.2013р. Таким чином, строк позовної давності сплив 06.09.2013 р. Позивач звернулась до суду 13.11.2013 р. пропустивши строк позовної давності. Підставою поновлення такого строку позивач вказує виконання нею трудових обов'язків за укладеним між нею та ТОВ «Флагман ХХІ» 22.06.2013 р. договором про виконання маркетингових досліджень за межами м. Київ у період від дня укладання договору до 08.11.2013 р. , а також направленням нею листа до ректора НТУУ «КПІ» про перегляд рішення щодо її звільнення. Суд вважає зазначені позивачем причини пропуску строку позовної давності не поважними для його поновлення.

Outcome: dismissed