Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-14 00:00:00

у липні 2018 року [PERSON] звернувся до Машівського районного суду Полтавської області зі вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що він є власником земельної ділянки площею 4,58 га, яку успадкував після померлого батька [PERSON], розташованої на території Новотагамлицької сільської ради Машівського району Полтавської області, та яка перебувала в оренді у відповідача строком на 10 років, до 20 жовтня 2015 року. У подальшому, оскільки він, позивач, відмовився продовжувати орендні правовідносини з відповідачем, останній самостійно та добровільно прийняв рішення не сплачувати орендну плату з 2014 року, яку до цього часу не виплатив. У зв'язку з наведеним позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість по орендній платі за 2014-2015 роки в сумі 66250,92 грн, що складається з основної суми боргу - 13092,87 грн., суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції - 4481,98 грн., суми 3% річних - 1018,02 грн, суми пені - 47658,05 грн та стягнути всі судові витрати. 13.08.2018 р. від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому він вважає заявлені позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими у зв'язку з тим, що строк позовної давності протягом якого позивач міг оспорювати стягнення пені пропущений з 03.12.2016 р., що є підставою для відмови у позові. Також вважає, що позивач безпідставно намагається стягнути цілком необґрунтовану суму позовних вимог, незважаючи на те, що вони сплатили орендну плату по 2013 рік включно на 7228,92 грн більше ніж це передбачено договором та нормами законодавства. Крім цього, позивачем не вірно розраховані позовні вимоги, оскільки розрахунок пені було зроблено як 2% від несплаченої суми за кожен день прострочення, що не відповідає ст.2 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань». Враховуючи викладене, відповідач просить відмовити у заявлених вимогах у повному обсязі (а.с.50,51). 23.08.2018 р. від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій він не погодився з відзивом представника відповідача з тих підстав, що позовна давність в 1 рік до пені не припиняє нарахування пені в разі невиконання основного зобов'язання боржником понад один рік, в свою чергу позивач просить стягнути пеню в межах позовної давності з моменту подання позову. При наявності умов договору, які сторони добровільно погодили, про визначення остаточного розміру орендної плати з урахуванням індексів інфляції, такий розмір має визначатись із застосуванням визначеного індексу інфляції. Позивач вважає, оскільки сторони досягли згоди з істотних умов договору, в тому числі визначили розмір пені, дані умови не скасовані сторонами, а тому самостійне застосування однією із сторін договору ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» є довільним тлумаченням діючого законодавства та умов договору. У зв'язку з наведеним, позивач просить позовну заяву задовольнити у повному обсязі (а.с.79,80). У своєму запереченні на відповідь на відзив (ас. 89-90) відповідач зазначив, що станом на час закінчення терміну дії договору переплата по орендній платі складала 7228, 92 грн, а оскільки законодавство не передбачає обмежень виплати орендної плати наперед, тому відповідачем відповідно до ст. 553 ЦК України свій обов'язок виконано достроково. Позивачем не вірно наведено розрахунок виходячи з 3% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, і хоча орендна плата становила 1, 6 % від нормативно-грошової оцінки, відповідач із власних переконань сплачував її в розмірі 3%. 03.10.2018р. позивачем подані заяви про залишення без розгляду заперечень (на відповідь на відзив) та долучені документи, відзиву з долученими документами та про неналежність та недостовірність поданих відповідачем доказів про виплату орендної плати (а.с. 91-94), які відхилені судом в засіданні від 03.10.2018р. (а.с. 95-97). 12.12.2018р. відповідачем подано заяву про застосування до вимог позивачу строку позовної давності (а.с. 101). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, наполягав на тому, що орендна плата має бути нарахована, виходячи з 1,6 % від нормативної грошової оцінки землі, як про це вказує відповідач у відзиві, та з урахуванням приписів постанови Кабінету Міністрів України від 23.03.1995 року № 231 «Про Методику нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів», тобто відповідного коефіцієнту. Просив стягнути заборгованість по орендній платі, пеню та індекс інфляції, при цьому зазначити в рішенні щодо стягнення пені - до виконання рішення. Представник відповідача проти позову заперечував з підстав, зазначених у відзиві та додатково пояснив, що ТОВ «Карлівське сільгосппідприємство «ЛОС» виплатило [PERSON] орендну плату та навіть існує переплата, оскільки підприємство сплачувало орендну плату в більшому розмірі, ніж передбачено договором оренди землі, тобто сплачено і за 2015 рік, хоча в призначенні платежу цього і не було вказано, але це право підприємства. Також пояснив, що зміни до договору щодо розміру орендної плати, яка сторонами погоджена в твердій грошовій сумі, не вносилися і підстав для нарахування орендної плати у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки землі немає, Указ Президента носить рекомендаційний характер, тому на час укладення договору розмір орендної плати відповідав 1,6% від нормативної грошової оцінки землі, наполягав на застосуванні строку позовної давності з тих підстав, що за договором орендна плата вноситься з 01.03. по 01.12, тобто 02.12.2014 року розпочався перебіг строку позовної давності, тобто строк позовної давності щодо вимоги про стягнення орендної плати за 2014 рік та пені закінчився. Суд, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши надані письмові докази, прийшов до такого висновку. Судом установлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 4, 58 га, яку він успадкував після померлого у 2006 році батька [PERSON], призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території с. Новотагамлицької сільської ради Машівського району Полтавської області, що стверджується копією державного акту на право власності на землю серії [NUMBER] від 27 лютого 2009 року та копією свідоцтва про спадщину за законом (а.с. 18- 20). 20.10.2005р. зареєстрований договір оренди землі між [PERSON] та ТОВ «Карлівське СГП «ЛОС» (дата укладення відсутня), за умовами якого строк дії договору складає 10 років, зі сплатою орендної плати в розмірі 637, 19 грн в рік, яка вноситься з 01.03. до 01.12. кожного року (пп.8, 9, 11) (а.с. 11-17). Відповідно до частини першої статті 93 ЗК України, статті 1 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння та користування земельною, необхідною орендареві для провадження підприємницькою та інших видів діяльності. Після закінчення терміну дії договору 27 жовтня 2015 року сторони склали акт, за яким орендар передав, а орендодавець прийняв земельну ділянку без взаємних претензій (а.с. 21-22). Статтею 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на час реєстрації договору у даній справі) визначено, що однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Згідно відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утримання податків вбачається, що за спірний період у 2014-2015 роках [PERSON] орендної плати від відповідача не отримував. В той час у 2010 році отримав - 941, 18+470, 59+352, 94=1764, 71 грн, у 2011 році -4035, 29+550=4585, 29 грн, у 2012 році - 176, 47+5193, 94=5370, 41грн. Останній раз її отримав у другому кварталі 2013 року в розмірі 7264, 70 грн та у четвертому кварталі - 1124, 70 грн, а всього 8389, 40 (а.с. 25-27). (З наданих відповідачем документів вбачається, що у 2010 р. позивачу сплачено орендної плати на суму 800+400+300=1500 грн (а.с. 53-55), у 2011 - 2830+600+1370+480+317, 50 +150=5747, 5 грн (а.с. 56-61), у 2012 році - 4174, 85+240+150=4564, 85 грн (а.с. 68-70), у 2013 році - 6000 + 70+105+ 160+96+700= 7131 грн (а.с. 62-67). Даючи оцінку доводам позивача про несплату орендної плати за 2014-2015 роки та запереченням відповідача про переплату орендної плати у попередні роки та відсутність у зв'язку з чим будь-якої заборгованості, суд зазначає наступне. Загальна норма права, визначена частиною другою статті 409 ЦК України, передбачає, що власник земельної ділянки має право на одержання плати за користування нею. Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюються договором. За змістом статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом (стаття 632 ЦК України). Статтями 21, 23 Закону встановлено, що розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди та переглядаються за згодою сторін. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до підпункту 13 договору оренди земельної ділянки, розмірі орендної плати переглядається 1 раз у 2 роки, а п. 36 договору передбачено, що зміна його умов здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. Судом установлено, що в період з 2006 по 2015 роки, позивач не звертався з вимогою про зміну умов договору у частині зміни розміру орендної плати чи перегляду нормативної грошової оцінки землі. Водночас виплата орендної плати позивачу в підвищеному розмірі у 2010-2013 роках є не переплатою орендної плати, а добровільним збільшенням орендарем її розміру за усною згодою між сторонами у зв'язку із збільшенням нормативної грошової оцінки землі із застосуванням відповідних коефіцієнтів, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2011 року. При цьому, з такими умовами орендодавець погодився та прийняв орендну плату у збільшеному розмірі без внесення змін до договору оренди землі. Вказаний висновок ґрунтується на правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року (справа № 525/756/15-ц, провадження № 61-7197св18). Крім того, наведені посилання відповідача не можуть бути взяті до уваги й тому, що Законом України «Про оренду землі» та умовами договору оренди чітко передбачений порядок оплати орендної плати і не передбачено її внесення наперед, достроково. За таких обставин суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню орендна плата в розмірі 637, 19 грн, як це визначено умовами договору, без урахування індексації щодо якої сторони не дійшли згоди та не внесли зміни до умов договору оренди земельної ділянки за вказаний період, але з урахуванням індексу інфляції, що визначено п. 10 договору. Саме так застосовано норми матеріального права в постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року при розгляді справи № 525/301/16-ц (провадження № 61-11555св18). Таким чином, оскільки орендна плата за умовами договору вноситься до 01.12. кожного року, а тому розрахунок буде таким: 1) 637, 19 грн х196, 4 (індекс інфляції з грудня 2014 року по червень 2018 року (місяць, що перебував звернення позивача до суду)) = 1251, 44 грн (орендна плата за 2014 рік); 2) 637, 19 грн х 134, 2 (індекс інфляції з грудня 2015 року по червень 2018 року (місяць, що передував звернення позивача до суду)) = 855, 11 грн (орендна плата за 2015 рік. В той час, оскільки представником відповідача подано заяву про застосування до вимог позивача строку позовної давності, суд зазначає, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Тобто у даних правовідносинах строк позовної давності до вимог про стягнення орендної плати за 2014 рік почався 02.12.2014р., а до вимог про стягнення орендної плати за 2015 рік - 02.12.2015р, тобто наступного дня після закінчення граничного строку виплати орендної плати встановленої п. 11 договору. Оскільки до суду позивач звернувся 05 липня 2018 року, а відтак строк позовної давності до вимог про стягнення орендної плати за 2014 рік сплив 02.12.2017р, до вимог про стягнення пені за несплату орендної плати у 2014 році - 02.12.2015р. За таких обставин, суд приходить до висновку, що до вимог позивача в цій частині слід застосувати строк позовної давності і з цих підстав у задоволенні позову відмовити. В той час, оскільки на час звернення позивача до суду не минув трирічний строк позовної давності щодо сплати орендної плати за 2015 рік, а відтак суд приходить до висновку, що позов в цій частині підлягає частковому задоволенню, з урахуванням наведеного судом розрахунку, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути орендну плату за 2015 рік з урахуванням індексу інфляції в розмірі 855, 11 грн. В той час, п. 14 договору передбачена сплата пені в розмір 2% несплаченої суми за кожен день прострочення, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути пеню за рік, що передує зверненню до суду за таким розрахунком: (637,19 *2/100) *365 = 4651,48 грн. Розрахунок 3% річних такий: 637,19/100*3/365*946 =49,54 грн, які слід стягнути з відповідача на користь позивача. Разом з тим, посилання представника відповідача про необхідність застосування до вимог про розрахунок пені Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» суд визнає необґрунтованими, оскільки в преамбулі цього Закону передбачено, що суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Дані ж правовідносини виникли між підприємством та фізичною особою, без статусу - суб'єкт підприємницької діяльності. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість з виплати орендної плати за 2015 рік з урахуванням індексу інфляції в розмірі 855, 11 грн, 3% річних в сумі 49,54 грн та пеню в сумі 4651,48 грн, а всього 5556,13 грн, а позов в цій частині задовольнити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позов задоволено частково, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір в розмірі 59,10 грн, витрат на правову допомогу 168,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial