Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 19.12.2016, просить визнати її особистою власністю 48/100 частин квартири [ADDRESS]; визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] 52/100 частин вказаної квартири, визнавши за кожним право особистої приватної власності по 26/100 частин квартири; визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль «Mitsubishi Ounlander», 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER]; визнати за нею та за відповідачем право власності по 1/2 частині зазначеного транспортного засобу; та стягнути з відповідача на її користь судові витрати у розмірі 6090,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивач з липня 2001 року по березень 2016 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час перебування в шлюбі сторонами було придбано майно, а саме: квартиру [ADDRESS] та автомобіль «Mitsubishi Ounlander», 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER], право власності на яке зареєстровано за відповідачем. Позивач вказує, що 48/100 частин квартири є її особистою приватною власністю, а інша частина майна є їх спільною сумісною власністю з відповідачем. Так, спірна квартира придбана у червні 2003 року матір'ю відповідача на підставі виданого останнім доручення від 14.05.2003, оскільки у період з жовтня 2001 року по вересень 2003 року сторони перебували у закордонному відрядженні в Дипломатичній місії України в Королівстві Нідерланди. На придбання квартири подружжям фактично було витрачено 40800,00 доларів США (39500,00 доларів США - вартість квартири та 1300,00 доларів США - витрати, пов'язані з оформленням права власності на квартиру), з яких: 20000,00 доларів США - грошові кошти, подаровані сторонам родичами в день весілля, 3800,00 доларів США - грошові кошти, отримані позивачем від здачі в оренду належної їй квартири за період з листопада 2001 року по травень 2003 року, 12000,00 доларів США - грошові кошти, отримані позивачем від продажу дошлюбної квартири та 5000,00 доларів США - спільні заощадження сторін за період перебування у закордонному відрядженні. Крім того, позивач зазначає, що за рахунок її особистих коштів, отриманих від продажу дошлюбної квартири, у квартирі [ADDRESS] були проведені ремонтно-оздоблювальні роботи. Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва від 05.11.2015 [PERSON] відкрито провадження у справі. З метою забезпечення позову у даній справі ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 01.12.2015 накладено арешт на спірні квартиру та транспортний засіб з забороною вчиняти будь-які дії щодо їх відчуження. У судовому засіданні 01.12.2015 [PERSON] заявлено зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS], яку судом було прийнято до спільного розгляду. В подальшому, ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 05.02.2018 зустрічний позов [PERSON] залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Крім того, у вересні 2017 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання права приватної власності на майно, в якому просили визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] та вирішити питання про розподіл судових витрат. Позовні вимоги за об'єднаним позовом мотивовані тим, що квартира [ADDRESS] не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана за рахунок грошових коштів батьків позивача - [PERSON] та [PERSON], які останні подарували йому до двадцятип'ятирічного ювілею. Джерелом походження подарованої суми грошових коштів є дохід [PERSON], який він отримував від підприємницької діяльності. Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва Васалатія К.А. від 03.10.2017 відкрито провадження у вказаній справі. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 21.06.2018 об'єднано в одне провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на майно. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 22.10.2018 провадження у справі в частині позовних вимог [PERSON] закрито на підставі п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Позивач та її представник [PERSON] у суді первісні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечували. Відповідач та його представник [PERSON] у суді свої вимоги за об'єднаним позовом підтримали та просили задовольнити, а у задоволені первісного позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін по справі та їхніх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. 24.07.2001 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб (т. 1, а.с. 12). Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16.03.2016 шлюб між сторонами розірвано (т. 1, а.с. 249). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 20.06.2003, укладеного між [PERSON], [PERSON], які діють від свого імені та від імені неповнолітнього сина [PERSON], та [PERSON], від імені якого на підставі доручення посвідченого Токарським Т.Б., завідувачем консульського відділу Посольства України в Королівстві Нідерланди 14.05.2003 за реєстровим № 574/51-03, діє [PERSON], відповідач придбав у власність квартиру [ADDRESS] загальною площею 87,80 кв.м., жилою площею 49,00 кв.м. Продаж квартири вчинено за погоджену сторонами суму 45000,00 грн. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.С. та зареєстрований в реєстрі за № 3613-14 (т. 1, а.с. 19). Квартира зареєстрована в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна на праві приватної власності за [PERSON] 14.07.2003, реєстровий № 9245. 06.03.2015 [PERSON] придбано у власність автомобіль марки «Mitsubishi Ounlander», 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER], що підтверджується відповідним свідоцтвом про реєстрацію права власності (т. 1, а.с. 21). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. За приписами ст.ст. 63, 65 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому, ч. 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Статтею 57 Сімейного кодексу України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.07.2001 по 27.03.2016. Обсяг майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, складається з: квартири № [ADDRESS] та автомобіля марки «Mitsubishi Ounlander», 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER]. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 20.06.2003, спірна квартира придбана за 45000,00 грн. Вказану суму [PERSON] (мати відповідача) передала продавцям в день підписання договору, що підтверджується відповідною заявою на договорі, посвідченому приватним нотаріусом КМНО Соколовим О.С. В свою чергу, під час розгляду справи сторони стверджували, що реальна вартість квартири становила 39500,00 доларів США. На підтвердження цих доводів відповідачем було надано розписку від 20.06.2003, згідно з якою продавці квартири [PERSON] та [PERSON] отримали від [PERSON] 39500,00 доларів США. Однак, такі твердження суд не бере до уваги, оскільки вони спростовується вищевказаним нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири. Так, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначила, що у придбання квартири, окрім спільних коштів, були вкладені також її особисті грошові кошти, отримані від здачі в оренду та в подальшому відчуження набутої нею до шлюбу квартири. На підтвердження вказаних обставин позивачем надано копію договору купівлі-продажу квартири від 30.07.2003, відповідно до якого [PERSON], від імені якої діє [PERSON], продала квартиру [ADDRESS] яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності від 20.07.2001. Продаж квартири здійснено за 8300,00 грн. Однак, суд вважає безпідставними посилання позивача на цей договір, оскільки такий укладено після набуття сторонами права власності на квартиру № [ADDRESS], а твердження позивача, що отримані від продажу належної їй квартири грошові кошти спочатку були взяті в борг у батьків сторін, не знайшли свого підтвердження матеріалами справи. Також суд відхиляє доводи позивача щодо походження частини грошових коштів від здачі в оренду квартири, як такі, що не підтверджені належними та допустимими доказами. При цьому, в силу положень ч. 2 ст. 78 ЦПК України, вказані обставини не можуть бути підтверджені показаннями свідків, а тому суд не бере до уваги пояснення допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Відтак, суд вважає, що [PERSON] не доведено факт того, що 48/100 частин спірної квартири придбані за її особисті кошти. Разом з тим, суд відхиляє доводи позивача за об'єднаним позовом [PERSON] про те, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, які були надані йому його матір'ю [PERSON] за договором дарування, з огляду на наступне. Так, відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України). Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі грошові кошти та цінні папери, а також нерухомі речі ( ч. 1 ст. 718 ЦК України). Договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Проте, [PERSON] на підтвердження того, що грошові кошти, за які було придбано спірну квартиру, йому було передано в дар від його матері, не було надано суду нотаріально посвідченого договору дарування. При цьому, з підстав зазначених судом вище, вказана обставина не може бути підтверджена показаннями свідків. За таких обставин, суд доходить висновку про те, що спірна квартира є спільною власністю подружжя [PERSON], а тому підлягає поділу між ними в рівних частинах, з урахуванням приписів частин першої, другої статей 60, 61, частини першої статті 69, частини першої статті 70, частини першої статті 71 СК України. Також, як вбачається з матеріалів справи, під час перебування у шлюбі сторонами було придбано автомобіль марки «Mitsubishi Ounlander», 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER]. Звернувшись з вимогою про поділ даного транспортного засобу, позивач зазначила, що такий придбаний сторонами за спільні кошти, а тому просила визнати його їх спільною сумісною власністю з визначенням рівних часток кожному. Доводів протилежного відповідачем під час розгляду справи наведено не було, а відтак суд вважає, що вказаний транспортний засіб є об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та підлягає поділу між ними. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Транспортний засіб, який є предметом поділу у даній справі, є неподільною річчю. Судом не встановлено можливості за приписами чинного законодавства України та з урахуванням позовних вимог поділити вказане майно в натурі, відтак суд доходить висновку про залишення його у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] з визначенням рівних часток кожного з подружжя. Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про часткове задоволення позову [PERSON] про поділ майна подружжя та відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] про визнання права особистої власності на майно. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 3045,00 грн. судового збору. З викладеного,

Outcome: approved