Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

У липні 2013 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 25 квітня 2008 року між ним та [PERSON] був укладений кредитний договір, за яким останній отримав кредит у розмірі 26 988,87 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 26 квітня 2015 року. Банк зобов'язання перед відповідачем виконав у повному обсязі. У порушення норм закону та умов договору [PERSON] свої зобов'язання належним чином не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановлені договором строки. У зв'язку з чим [PERSON] станом на 26 червня 2013 року має заборгованість 407 735,24 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 131 784,59 грн., заборгованості по процентам за користування кредиту - 7027,70 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 219 778,24 грн., розмір якої було зменшено з 1 997 984,04 грн. У якості забезпечення виконання умов кредитного договору між сторонами та [PERSON] був укладений договір поруки. Просили суд стягнути з солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірі 407 735,24 грн.; судові витрати стягнути з відповідача. У судове засідання представник позивач не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надіслав суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, просив суд задоволити позовні вимоги у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. У судове засідання відповідачі та їх представник не з'явились. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Подали суду письмові заперечення проти позову. Просили відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити в задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ст.. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. При розгляді справи судом встановлено, що 25 квітня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №700006390. У п.2 договору визначено, що банк надає позичальникові кредитні кошти в розмірі 26 988,87 дол. США. Кредит надавався на купівлю транспортного засобу, з кінцевим терміном повернення 26 квітня 2015 року. У п. 2.2 договору вказано, що за користування кредитом встановлюється плата у вигляді процентів в розмірі 14,50%. П.3 договору передбачено, що позичальник зобов'язується в порядку та на умовах, що визначені даним договором повертати кредит, виплачувати банку проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші, передбачені договором платежі та виконувати інші обов'язки, що передбачені договором. Повернення кредиту (його частини) та сплата процентів за користування кредитом здійснюється позичальником в порядку та на умовах, що визначені у додатку №1 до цього договору, який є невід'ємною частиною. За ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом. За ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит (грошові кошти) та сплатити проценти. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. За умовами кредитного договору [PERSON] мав вчасно сплачувати відсотки, нараховані за користування кредитом і частку кредиту у визначений договором строк. За порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом, передбачених договором, позичальник сплачує кредитору пеню. П.9.8. договору встановлено, що передбачена договором пеня розраховується від суми та у валюті простроченого зобов'язання та сплачується у гривнях, виходячи з офіційного курсу гривні до валюти кредиту, встановленого НБУ на день відповідного платежу по сплаті пені. У п.6.1 кредитного договору вказано, що банк має право вимагати дострокового повернення кредиту у разі істотного порушення позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором. Встановлено, що 12 серпня 2009 року Шахтарським міськрайонним судом Донецької області видано судовий наказ, яким з [PERSON] стягнено заборгованість за кредитним договором в розмірі 192 472,59 грн., по процентам - 10 360,97 грн., пеня в розмірі - 7 086,20 грн., а всього - 209 919,76 грн. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 700006390 звернено стягнення на предмет застави - автомобіль Toyota Auris, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. З поданого розрахунку та пояснень відповідача вбачається, що було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а кошти від реалізації були зараховані в рахунок погашення заборгованості, як тіла кредиту, так і процентів, пені. Оскільки є судове рішення, яким стягнено заборгованість за кредитним договором (тіло кредиту в розмірі 192 472,59 грн.), що набрало законної сили, тому вимоги про повторне стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 131 784,59 грн. не підлягають задоволенню, оскільки відбудеться подвійне стягнення. З наданих суду документів, встановлено, що [PERSON] після реалізації предмету застави та часткового погашення загальної заборгованості, у порушення умов договору не сплачував у строки залишок заборгованості та відсотки за користування кредитом, тому відповідно до умов договору продовжували нараховуватись відсотки на залишок заборгованості. Перевіривши поданий суду розрахунок нарахованих відсотків, суд вважає, що до стягнення підлягає заборгованість в розмірі 56 172,41 грн. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. За ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За правилом ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З матеріалів справи встановлено, що загальна сума пені в розмірі 1 997 984,04 грн. нарахована позивачем за період з 26 грудня 2010 року по 26 червня 2013 року. При цьому позивач зменшив розмір пені до 219 778,24 грн. При визначенні розмірі неустойки суд також враховує положення ст. 551 ЦК України, за якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають значення для справи. Відповідно до роз'яснень п. 27 постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року істотними обставинами в розумінні ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на вагу (відсутність негативних наслідків для позивача через просторочене виконання зобов'язань). За ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи пояснення відповідача [PERSON], дослідивши подані суду докази, суд вважає за можливе зменшити розмір неустойки до 7000 грн.. Таким чином, з відповідача [PERSON] слід стягнути суму заборгованості в розмірі 63 172,41 грн. 25 квітня 2008 року між ЗАТ «Альфа-банк» та [PERSON] укладено договір поруки №700006390-П. Відповідно до умов даного договору [PERSON], як поручитель, поручається за виконання боржником обов'язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому: обов'язок повертати банку кредит рівними частинами, у терміни, визначені основним договором та додатком №1 до основного договору, але в будь-якому випадку не пізніше 26 квітня 2015 року; обов'язок щомісяця сплачувати банку проценти за користування кредитом у терміни, визначені основним договором та додатком №1 до договору; обов'язок у випадках, передбачених основним договором або законодавством України, у строк не пізніше 10 днів з дати пред'явлення відповідної вимоги достроково (до настання термінів або строків повернення/сплати, зазначених вище у цьому пункті), повернути банку кредит, сплатити проценти за користування ним і виконати інші обов'язки, що виникають із основного договору; обов'язок сплатити банку неустойку (штраф, пеня) та понад суму неустойки (пені, штрафів) відшкодувати збитки, заподіяні банку невиконанням або неналежним виконанням боржником своїх зобов'язань за основним договором. У ст.. 3 договору поруки вказано, що боржник та поручитель відповідають перед банком за порушення обов'язків як солідарні боржники. За ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. У п.22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. В інформаційному листі № 10-1393/0/4-12 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2012 року передбачено, що за положеннями частини першої статті 559 ЦК України припинення поруки в разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, унаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому разі звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору. Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК України, статті 3-5, 11, 15, 31 ЦПК України) можна зробити висновок про те, що у разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов'язання за договором поруки, передбаченого частиною першою статті 559 ЦК України, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України (про визнання договору поруки припиненим, про визнання поруки такою, що припинена). Крім того, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правовою захисту, не заборонений законом. Отже, відповідно до частини першої статті 559 ЦК України до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього: збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення, розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним, що є підставою для визнання договору поруки припиненим. У п. 6.4 договору поруки встановлено, що у разі збільшення обсягу відповідальності боржника за основним договором передбачена цим договором порука діє тільки у випадку, якщо поручитель надасть свою згоду на таке збільшення. З умов кредитного договору, додатку до договору та наданого суду розрахунку встановлено, що при укладенні договору відсоткова ставка за кредитом становить 14,5%. При цьому з 01 вересня 2008 року відсотки вже нараховують по ставці 16,50%. При розгляді справи позивачем не подано суду доказів про надання згоди поручителем на таке збільшення, не подано клопотань про їх витребування. За наведених вище обставин, суд приходить до висновку, що у зв'язку із зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя, порука припинилась, тому у задоволенні позовних вимог про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором у якості поручителя слід відмовити. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. На підтвердження своїх витрат представник позивача надав платіжний документ за №86651 від 11 липня 2013 року. При поданні позову було сплачено судовий збір у розмірі 3 441 грн.. Тому позовні вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] понесених судових витрат підлягають задоволенню відповідно до задоволеного розміру позовних вимог. Враховуючи викладене та

Outcome: approved