Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати сум при звільненні та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що в період з 05 січня 2011 року по 24 березня 2015 року позивачка працювала у ПАТ «Азовзагальмаш», після чого 24.03.2015 року її було звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України у звязку з виходом на пенсію. За період часу з вересня 2014 року по день звільнення перед позивачкою виникла заборгованість по заробітній платі, яка при звільненні не була виплачена. Заборгована заробітна плата в розмірі 11370,92 грн. була виплачена позивачці лише 15 липня 2015 року. У звязку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України просить стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2015 року по 15 липня 2015 року у розмірі 6813,59 грн. Також вказує, що внаслідок протиправних дій відповідача їй завдано моральну шкоду, розмір якої оцінює в 1000 грн. та просить стягнути з відповідача. На підставі викладеного, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 01 квітня 2015 року по 15 липня 2015 року у розмірі 6813,59 грн., середній заробіток за час розгляду справи у суді по день постановлення рішення та моральну шкоду в розмірі 1000 грн. Позивачка у судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Представник відповідача у судове засідання не з'явилась, надала письмові заперечення проти позову, в яких зазначила, що станом на 05.08.2015 року заборгованість перед позивачкою по заробітній платі відсутня. Належні до виплати суми були сплачені 14.07.2015 року, що підтверджується копією відомості №200. Крім того, зазначила, що згідно табелю обліку робочого часу в день звільнення 24.03.2015 року позивачка не працювала, а тому відповідно до вимог статті 116 КЗпП України повинна була пред'явити відповідну вимогу про розрахунок. Позивачка на адресу відповідача з вимогою про здійснення з нею остаточного розрахунку не зверталась, а тому відповідач не порушив строки розрахунку при звільненні, передбачені ст. 116 КЗпП України. Просила у задоволенні позову відмовити. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка у період часу з 05 січня 2011 року по 24 березня 2015 року працювала у відповідача, що підтверджується відповідними записами у її трудовій книжці. (а.с. 5-6). 24.03.2015 року позивачка була звільнена з підприємства за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України у звязку виходом на пенсію. За період роботи позивачки їй нараховувалась заробітна плата. На момент звільнення у відповідача перед позивачкою утворилась заборгованість по заробітній платі за період її роботи з вересня 2014 року по березень 2015 року у розмірі 11370,92 грн., що не оспорюється сторонами. (а.с.7). Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обовязок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок при звільненні не був проведений. У звязку із цим позивачка 24 червня 2015 року звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. 26 червня 2015 року Іллічівським районним судом м.Маріуполя було видано судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованої заробітної плати у розмірі 11370,92 грн. (а.с. 16). Ухвалою того ж суду від 24 липня 2015 року судовий наказ від 26 червня 2015 року скасовано. 21 липня 2015 року позивачка звернулась до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно наданої відповідачем довідки №238/РО-34 від 05 серпня 2015 року, станом на 05.08.2015 року заборгованість по заробітній платі у відповідача перед позивачкою відсутня. Належні до виплати суми при звільненні в сумі 11370,92 грн. були сплачені 14.07.2015 року, що підтверджується копією відомості №200, які вона отримала 15 липня 2015 року шляхом переказу на її особовий картковий рахунок. (а.с. 8, 20, 21-23). Позивачка в день свого звільнення 24.03.2015 року не працювала, що підтверджується табелем обліку робочого часу. (а.с. 25). Оскільки доказів звернення до відповідача із вимогою виплатити заборгованість із заробітної плати після звільнення позивачкою суду не надано, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні необхідно розраховувати, починаючи з 24 червня 2015 року дня звернення позивачки до суду із заявою про видачу судового наказу, і по день фактичного розрахунку 14 липня 2015 року. При розрахунку суми середнього заробітку суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. З довідки бухгалтерії ПАТ «Азовзагальмаш» № 238/ро-63 від 20 серпня 2015 року вбачається, що середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні два місяці роботи становить 147,40 грн. При цьому суд зазначає, що цей розрахунок зроблений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно наданого відповідачем графіку роботи №8-1 для працюючих у безперервному режимі з робочим днем тривалістю 11,4 годин за період з 24.06.2015 року по 14.07.2015 року кількість робочих днів складає 10 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 24.06.2015 року по 14.07.2015 року складає 1474 грн. (10 днів х 147,40 грн.). За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 1474 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок несвоєчасної виплати відповідачем позивачці заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні, їй була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 1000 гривень є завищеним. Виходячи з розуміння загальнолюдських цінностей, жоден працівник не може залишатися байдужим до порушення роботодавцем його права на оплату праці, а тому суд погоджується з тим, що встановлені порушення трудових прав позивача повязані з певними душевними стражданнями, викликаними істотністю вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, і вважає, що 300 грн. є достатньою і справедливою компенсацією завданої йому моральної шкоди. У звязку із задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягають стягненню на користь держави судовий збір у розмірі мінімальних ставок в сумі 243,60 гривень за вимоги майнового характеру та 243,60 гривень за вимоги немайнового характеру, що загалом складає 487,20 грн.

Outcome: partial