Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Ізяславської міської ради Ізяславського району Хмельницької області про визнання права на завершення процедури приватизації. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що [INFO] помер [PERSON] . Відповідно до спадкового договору від 26 березня 2010 року останній передав у власність позивача 18/25 частин дерев`яного будинку з відповідними до цієї частини надвірними будівлями, що знаходяться у [ADDRESS] та розміщені на земельній ділянці розміром 0,0559 га з кадастровим номером 6822110100:01:003:0154. За життя [PERSON] виготовив технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку, розташовану під вищевказаним будинком. Рішенням сорок першої сесії Ізяславської міської ради 5 скликання від 15 червня 2010 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельну ділянку [PERSON] , та передано останньому у приватну власність земельну ділянку площею 0,0559 га, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . Однак, за життя [PERSON] не оформив право власності на вищевказану земельну ділянку. Посилаючись на викладені обставини, [PERSON] просить суд визнати за ним право на завершення приватизації земельної ділянки площею 0,0559 га, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 6822110100:01:003:0154, розташованої у [ADDRESS] , оскільки згідно з положеннями ст. 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, переходить право на земельну ділянку, на якій він розташований. Ухвалою судді від 16 липня 2019 року прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання у справі, вирішено розглядати дану справу за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 11 вересня 2019 року залучено до участі в даній справі в якості співвідповідача [PERSON] . Під час підготовчого провадження відповідач [PERSON] подала до суду письмову заяву, відповідно до змісту якої остання заперечує проти задоволення позовної заяви [PERSON] з посиланням на те, що вона являється спадкоємцем [PERSON] , а тому до неї перейшло право на завершення процедури приватизації спірної земельної ділянки. Відповідачем Ізяславською міською радою Ізяславського району Хмельницької області відзив на позовну заяву [PERSON] до суду не подано. Ухвалою суду від 22 листопада 2019 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві, просила їх задовольнити. Представник відповідача Ізяславської міської ради Ізяславського району Хмельницької області Ящук Т. І. проти задоволення позову не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, та місце слухання справи повідомлена належним чином, про причини неприбуття не повідомила, а тому суд прийшов до висновку про можливість слухання справи за її відсутності. Заслухавши пояснення представників учасників справи, перевіривши матеріали справи, суд знаходить, що позов [PERSON] підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 17 лютого 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ізяславського районного управління юстиції у Хмельницькій області. Після смерті [PERSON] в Ізяславській державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа за № 297/2012 р. на підставі заяви про прийняття спадщини спадкоємця першої черги за законом - його доньки [PERSON] . На підставі спадкового договору, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 26 березня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельською В. П. та зареєстрованого в реєстрі за № 769, позивач набув у власність після смерті [PERSON] 18/25 частин дерев`яного будинку з відповідної до цієї частини надвірними будівлями, що знаходяться у [ADDRESS] . У відповідності до Витягу про державну реєстрацію прав Комунального підприємства «Ізяславське районне бюро технічної інвентаризації» № 33438506 від 12 березня 2012 року [PERSON] є власником 18/25 частин вищевказаного домоволодіння. Також у відповідності до договору дарування частини будинку від 26 серпня 2004 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельською В. П. та зареєстрованого в реєстрі за № 3614, позивач прийняв у дар 7/25 частин житлового будинку з відповідними до цієї частини надвірними будівлями, що знаходяться у [ADDRESS] . Як вбачається із Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Ізяславське районне бюро технічної інвентаризації» № 5048046 від 13 жовтня 2004 року [PERSON] є власником 7/25 частин вищевказаного домоволодіння. Отже, з матеріалів справи вбачається, що позивач на даний час є єдиним власником домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] . Судом також встановлено, що, набувши у власність вказаний житловий будинок з надвірними будівлями, [PERSON] звернувся до Ізяславської міської ради Ізяславського району Хмельницької області із заявою про надання йому дозволу на виготовлення технічної документації по землеустрою на земельну ділянку площею 0,0559 га, яка розташована по [ADDRESS] , на що отримав письмову відповідь від 11 березня 2019 року за № 90 про неможливість безкоштовної передачі вищевказаної земельної ділянки у власність, оскільки позивач використав своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS] . Крім того, позивачу повідомлено, що зазначена земельна ділянка вже передана у приватну власність [PERSON] , та рекомендовано вирішувати питання про визнання права на завершення приватизації спірної земельної ділянки у судовому порядку. З матеріалів справи вбачається, що рішенням сорок першої сесії Ізяславської міської ради 5 скликання від 15 червня 2010 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельну ділянку [PERSON] , та передано останньому у приватну власність земельну ділянку площею 0,0559 га, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . Однак, за життя [PERSON] не оформив право власності на вищевказану земельну ділянку та помер. Пред`являючи даний позов, [PERSON] посилався на те, що із набуттям у власність частки [PERSON] у домоволодінні до нього перейшло і право на завершення приватизації земельної ділянки, яка під ним розташована, згідно з положеннями ст. 120 ЗК України. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша, друга статті 319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно із принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Відповідно до зазначених правових норм власник споруди має право на користування земельною ділянкою, на якій вона розташована. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення (частина перша статті 120 ЗК України). Отже, частина перша статті 120 ЗК України визначає, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо), а право власності/право користування (земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти) іншої особи припиняється. При відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості слід застосовувати положення частини четвертої статті 120 ЗК України. Частина четверта статті 120 ЗК України визначає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Згідно із цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачає механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного та цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується і випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, а також у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 309/2376/15-ц. У даній справі судом встановлено, що [PERSON] набув у власність домоволодіння, що знаходиться у [ADDRESS] . Одна частина вказаного будинку і раніше належала позивачу. Другу частину він одержав у власність після смерті [PERSON] на підставі спадкового договору. Відтак, позивач одночасно на підставі ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України набув право на земельну ділянку, на якій розміщене нерухоме майно, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Тому суд приходить до висновку, що до [PERSON] перейшло право на завершення приватизації спірної земельної ділянки. Разом з тим, за вимогами ч. 4 ст. 117 ЗК України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Водночас суд константує, що позивач, завершуючи процедуру приватизації відповідної земельної ділянки, розпочату [PERSON] , використовуватиме право на безоплатне отримання земельної ділянки у власність, яке належало [PERSON] , а тому, на думку суду, у даному випадку відсутні порушення вимог ч. 4 ст. 117 ЗК України. Відтак, враховуючи закріплений у нормах чинного законодавства загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, суд приходить до висновку про наявність передбачених ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України підстав для задоволення позову та визнання за [PERSON] права на завершення приватизації земельної ділянки площею 0,0559 га, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 6822110100:01:003:0154, розташованої у [ADDRESS] . Що стосується посилання відповідача [PERSON] на те, що вона являється спадкоємцем [PERSON] , а тому до неї перейшло право на завершення процедури приватизації спірної земельної ділянки, суд вважає його помилковим, оскільки вказане право в силу наведених вище норм матеріального права перейшло до набувача нерухомого майна, під яким розташована земельна ділянка, а тому воно не входить до складу спадщини, яка відкрилася після смерті спадкодавця. Відповідно до ст.ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved