Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-09 00:00:00

У липні 2016 року позивачі звернулися до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування заявлених вимог посилалися на те, що їм та [PERSON] який є сином [PERSON], на праві приватної спільної сумісної власності належала трьохкімнатна квартира 76, яка розташована у будинку 56 по улиці Ватутіна в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. 20 січня 2012 року співвласник квартири [PERSON] помер, після його смерті відкрилась спадщина, яка складалась з 1\\3 частини вищевказаної квартири. Спадкоємцями першої черги за законом після померлого [PERSON] були його матір - [PERSON], дружина померлого - [PERSON], а також малолітній син померлого - [PERSON], [INFO]. [PERSON] прийняла спадщину після померлого сина та належну їй 1/9 частину квартири подарувала відповідачу [PERSON] Відповідно [PERSON] та її малолітньому сину [PERSON] належить 1/3 частина вищевказаної квартири, а саме по 1/18 частини даної квартири кожному. Після оформлення спадщини на вищевказану квартиру [PERSON] та [PERSON], будучі співвласниками 2/3 частини квартири, мали намір проживати у ній, але відповідач забравши ключі від вхідної двері не пускає їх до даного приміщення, чинить всілякі перепони у користуванні житловим приміщенням, без їх згоди та відома впустила до вказаної квартири громадян [PERSON] та [PERSON], передав останнім ключі від вхідної двері зазначеної квартири, в яку останні в'їхали та в якій на теперішній час проживають. У добровільному порядку спір вирішити не надалося можливим, тому позивачі були змушені звернутися до суду з вищевказаним позовом. Просять усунути їм перешкоди у користуванні спірною квартирою, шляхом їх вселення та встановити порядок користування цією квартирою. У судовому засідання позивач [PERSON], діюча також в інтересах [PERSON] та представник позивачів - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, посилаючись на підстави викладені у позові. При цьому, наполягали на постановленні у справі заочного рішення. Відповідач [PERSON] до суду не прибула, про день, час та місце розгляду справи сповіщалася належним чином, що підтверджено матеріалами справи, про причину не явки суду не повідомила. Суд, у урахуванням матеріалів справи, вважає можливим розглянути справу у заочному порядку, на підставі наявних доказів. Представник виконавчого комітету Покровської районної у місті Ради м. Кривого Рогу до суду не прибув, направив заяву про розгляд справи у його відсутність, просить прийняти рішення згідно чинного законодавства. Суд, заслухавши позивача та його представника, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. До такого висновку суд приходить на підставі наступного. Матеріалами справи встановлено та підтверджено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності по 1/3 частці кожному належить трьохкімнатна квартира 76 загальною площею 68,3 кв. метрів та житловою площею 44,9 кв. метрів, яка розташована на першому поверсі п'ятиповерхового житлового будинку 56 по улиці Ватутіна м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Вказане підтверджено дублікатом свідоцтва про право власності на житло №\~Ж 419 від 08 травня 2003 року, яке було видане згідно з розпорядженням органу приватизації - Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської Ради народних депутатів № Ж 330 від 05 травня 2003 року (а.с. 7). Дублікат свідоцтва про право власності був зареєстрований у державному Реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 30053190 від 14 червня 2016 року (а.с. 12-13). 20 січня 2012 року співвласник вищевказаної квартири [PERSON] помер (свідоцтво про смерть, а.с. 14). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складалась з 1/3 частини квартири [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги за законом після померлого [PERSON] були його матір - [PERSON], дружина померлого - [PERSON], а також малолітній син померлого - [PERSON], [INFO]. Кожному з спадкоємців належала 1/9 частина вищевказаної квартири від 1/3 частини власності померлого [PERSON] [PERSON], будучи спадкоємцем першої черги за законом оформила свідоцтво про право власності на спадщину після померлого сина, та належну їй 1/9 частину вищевказаної квартири подарувала [PERSON] Після реєстрації договору дарування від 21.10.2015 року, [PERSON] та її малолітньому сину [PERSON] належить 1/3 частина вищевказаної квартири, а саме по 1/18 частини даної квартири кожному. Судом встановлено, що після оформлення спадщини на вищевказану квартиру, [PERSON] та [PERSON], будучі співвласниками 2/3 частини спірної квартири, мали намір проживати у даному приміщенні, але [PERSON] чинить їм перешкоди у цьому, а саме забравши ключі від вхідної двері квартири тим самим не пускаючи їх до житлового приміщення, крім того без їх відома та згоди пустила проживати у спірну квартиру громадян [PERSON] та [PERSON], передав останнім ключі від вхідної двері квартири, в якій останні мешкають по даний час. З пояснень позивача [PERSON] судом встановлено, що відповідач відмовляється у добровільному порядку вирішити питання про спільне користування квартирою, визначити порядок користування даною квартирою або про її продаж. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник може вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею. Незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, ч. 1 ст. 317 цього Кодексу. У відповідності до вимог ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Таким чином, з огляду на викладене, суд погоджується з доводами позивачів, що відповідач чинить позивачам перешкоди у користуванні власністю, будучи власниками частки квартири вони не можуть в повної мірі використовувати своє право власності, тому вимоги в частинні усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, шляхом їх вселення підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині встановлення порядку користування спірною квартирою, суд дійшов наступного. Позивачі просять виділити в їх користування кімнату 5 житловою площею 17,3 кв. метрів, а також кімнату 7 житловою площею 10,4 кв. метрів, відповідачу просять виділити у користування кімнату 6 житловою площею 17,2 кв. метрів, залишивши в спільному користуванні: кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор, вбудовану шафу та прибудову. Суд погоджується з доводами позивачів та приходить до висновку, що такій порядок користування квартирою не порушить права [PERSON] як власника 1/3 частини квартири [ADDRESS], а тому вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Ґрунтуючись на вищевказаному, аналізуючи зібрані в справі докази, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved