Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

У липні місяці 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Новомосковської міської ради, в якому просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 31 травня 1990 року власник цілого домоволодіння [ADDRESS] [PERSON] продав 7/15 частин домоволодіння [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу, зареєстрованим в реєстрі за № 1168, при цьому 8/15 частин домоволодіння залишились за [PERSON] , який помер [INFO] , та після смерті якого спадщину ніхто не прийняв. 24 грудня 1991 року [PERSON] подарувала 7/15 частин домоволодіння [ADDRESS] [PERSON] , а 20 жовтня 1992 року [PERSON] продав 7/15 частин вказаного домоволодіння [PERSON] . Остання померла [INFO] . Після її смерті відкрилася спадщина на 7/15 частин домоволодіння. Спадщину отримали її доньки громадянка Російської Федерації [PERSON] та позивач по справі - [PERSON] . Кожна з них отримала у по 1/2 частці спадкового майна, тобто по 7/30 частин вказаного домоволодіння, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27 грудня 2016 року (спадкова справа № 573/2005). 04 лютого 2017 року [PERSON] подарувала 7/30 частин домоволодіння, що дісталися їй у спадок від матері, позивачу [PERSON] , що підтверджується відповідним договором дарування. Таким чином, вона стала власником 14/30 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що постійно проживає у вказаному домоволодінні з 1996 року. Після смерті матері у 2005 році, вона була єдиним фактичним власником усього будинку, сплачувала усі комунальні послуги, самостійно доглядала за будинком, відкрито ним володіла та розпоряджалась. Про наявність інших власників будинку їй невідомо, оскільки після смерті [PERSON] до будинку ніхто з родичів не навідувався. При цьому, [PERSON] позбавлена можливості в повній мірі розпоряджатися майном, оскільки за даними державного реєстру речових прав на нерухоме майно є власником лише 14/30 частин домоволодіння, у зв`язку з чим змушена звернутись до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 23 липня 2021 року відкрите загальне позовне провадження у справі. В судове засідання позивач не з`явилася, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала, просив задовольнити у повному обсязі та не заперечував проти заочного розгляду. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши подані докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних причин. Судом встановлено, що 31 травня 1990 року власник цілого домоволодіння [ADDRESS] [PERSON] продав 7/15 частин домоволодіння [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу, зареєстрованим в реєстрі за № 1168 (а.с. 16-18). Суду надано копію договору дарування від 24 грудня 1991 року, відповідно до якого [PERSON] подарувала [PERSON] 7/15 частин домоволодіння [ADDRESS] (а.с.22-24). Суду надано копію договору купівлі-продажу від 20 жовтня 1992 року, відповідно до якого [PERSON] продав [PERSON] 7/15 частин домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 25-28). Судом встановлено, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , відкрилася спадщина у вигляді 7/15 частин зазначеного домоволодіння, з яких 7/30 отримала позивач [PERSON] , а 7/30 громадянка Російської Федерації [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27 грудня 2016 року (а.с. 29), а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 77165379 від 27 грудня 2016 року (а.с.30-31). Судом встановлено, що [PERSON] подарувала 7/30 частин домоволодіння [ADDRESS] [PERSON] , що підтверджується договором дарування від 04 лютого 2017 року (а.с.32-35) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 79610513 від 04 лютого 2017 року (а.с.36). Судом встановлено, що власником 8/15 частин вказаного домоволодіння залишився [PERSON] , що підтверджується довідкою про вартість частки домоволодіння (а.с. 19), а також матеріалами архівної інвентаризаційної справи, витребуваної за клопотанням позивача. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 20). За інформацією Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, після померлого [INFO] [PERSON] спадкова справа не заводилась (а.с.63-64). Суду надано копію акту від 20 липня 2021 року , відповідно до якого [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та фактично проживає за цією адресою з 1996 року по теперішній час (а.с.37). Правовідносини щодо набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, регулюються наступними нормами закону, а саме. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України). Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Набуття права власності на чуже майно можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність. Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. З урахуванням наданих доказів, суд вважає в повній мірі доведеним, що [PERSON] безперервно, відкрито та безперешкодно користувалась домоволодінням [ADDRESS] , в тому числі і 8/15 його частинами, що залишилися відкритими після смерті [PERSON] , а з 2005 року стала, по суті, єдиним відомим власником будинку, добросовісно розпоряджалася майном, постійно проживала в зазначеному будинку та доглядала за ним. Також суд вважає доведеною ту обставину, що після смерті [PERSON] спадщину ніхто не прийняв, доказів наявності інших власників 8/15 частин домоволодіння, суду не надано. При цьому, суд звертає увагу, що позивач на законних підставах є власником 14/30 частин домоволодіння, про що свідчать надані докази, а тому суд не може визнати право власності за набувальною давністю на вказані 14/30 частин домоволодіння. Визнання права власності за набувальною давністю можливе лише на 16/30 частин, які фактично складають 8/15 частин домоволодіння, власник яких відсутній. Аналізуючи викладене, враховуючи відсутність заперечень від відповідача, відсутність спадкоємців [PERSON] , які б отримали свідоцтво про право на спадщину на визначене нерухоме майно, та які станом на момент розгляду справи, жодних дій, пов`язаних з прийняттям спадщини на спірне нерухоме майно не вчинили, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню, за позивачем слід визнати право власності на 16/30 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: partial