Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-13 00:00:00

У липні 2019 року позивач [PERSON] звернулася в Дарницький районний суд м. Києва з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, в якому просила суд визнати за нею, в порядку поділу спільного майна, право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] та за відповідачем на 1/3 частину квартири. Позовна заява обґрунтована тим, що 09.08.2003 року між позивачем [PERSON] (шлюбне прізвище [PERSON] ) та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10.07.2017 року було розірвано. 21.02.2018 року позивач змінила прізвище на [PERSON] . У шлюбі у них народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] . За час перебування у шлюбі за спільні кошти сторонами була придбана квартира загальною площею 142 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , яка була оформлена на відповідача. Добровільно відповідач ділити майно не бажає, посилаючись на те, що квартира оформлена на нього, що на його думку є підтвердженням того, що квартира належить тільки йому. На сьогодні тих коштів, що платить відповідач як аліменти за рішенням суду на дітей, є недостатньо, позивач сама здійснює за ними догляд, навчання, виховання, лікування, оздоровлення, саме тому і просила відійти від засад рівності часток подружжя при поділі майна та визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 28.08.2019 року відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання. Позивач та представник позивача у судовому засіданні не заперечували щодо розгляду справи у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів з постановленням заочного рішення, заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву до суду не подав, з будь-якими заявами з процесуальних питань до суду не звертався, тому суд ухвалив розглядати справу у його відсутність з постановленням заочного рішення. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, які підтримали заявлені позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони з 09.08.2003 року перебували в зареєстрованому шлюбі, та рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10.07.2017 у справі №753/10585/17, шлюб між сторонами було розірвано (а. с. 6). Після розірвання шлюбу позивач змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені (а. с. 10). У шлюбі у них народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] (а. с. 8, 9). Також встановлено, що за відповідачем [PERSON] на праві власності зареєстрована квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності, виданого Головним управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 07.12.2007 (а. с. 11). Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно із ч. 1ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою. Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Відповідно до ч. 1ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Придбавши нерухоме майно - квартиру під час перебування в шлюбі, позивач та її чоловік - відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та її право на рівну частку в майні презюмується. Таким чином, придбане під час перебування сторін у шлюбі рухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін і будь-яких доказів щодо належності цього майна лише відповідачу, на якого вони були зареєстровані, суду не надано. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Позивачем надано докази того, що квартира є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки вона придбана сторонами під час шлюбу. Будь-яких заперечень зі сторони відповідача з даного приводу до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. При поділі спільного майна подружжя в даному спорі, суд застосовує принцип рівності. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Звертаючись до суду з даним позовом та обґрунтовуючи необхідність відступлення від засад рівності часток, позивач посилалася на те, що розмір аліментів, який сплачується відповідачем на утримання дітей є недостатнім, однак нею не надано до суду жодних доказів на підтвердження зазначених обставин. Тому, підсумовуючи викладене, а також приймаючи до уваги відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог та недоведеність позивачем необхідності відступу від засад рівності часток подружжя, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме визнання права власності в порядку поділу спільного сумісного майна за кожним із подружжя на Ѕ частину квартири. Судові витрати слід розподілити в порядку ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволеною частини позовних вимог, стягнувши з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 7 210, 47 грн.

Outcome: partial