Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

У липні 2016 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 19.06.2013 року між ним, [PERSON] та відповідачем було укладено договір позики грошей. Відповідно до умов вказаного договору відповідач позичив грошові кошти в сумі 948000 грн., які зобовязувався повернути в тій самій сумі до 19.07.2013 року без сплати відсотків за користування позикою, а у разі прострочення повернення суми боргу зобовязувався сплатити пеню у розмірі 1 % від суми прострочення за кожен день. Даний договір було посвідчено у нотаріуса та на його звороті міститься розписка, що підтверджує факт отримання відповідачем грошових коштів. Вказував на те, що відповідач належним чином взятих на себе зобовязань не виконав та 19.07.2013 року грошові кошти не повернув, спроби врегулювати спір в досудовому порядку не дали позитивного результату, оскільки відповідач уникає зустрічей. У звязку з наведеним, вважає, що відповідач повинен нести відповідальність встановлену договором у вигляді сплати пені за останній рік перед зверненням до суду в розмірі 3460200 грн., а також відповідальність встановленому законом у вигляді сплати 3% річних та інфляційних за період, який не охоплюється пенею, а саме з 20 липня 2013 року по 30 червня 2015 року, що становить 23 місяці. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права та умови договору, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 5161386 грн., яка складається з основного боргу 948000 грн., інфляційних 698676 грн., пені 3460200 грн. та 3 % річних 54510 грн. В судове засідання позивач не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, в його інтересах діяв представник, який позов підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у ньому. У звязку з неявкою відповідача не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, в матеріалах справи міститься його нотаріально посвідчена заява, відповідно до якої позовні вимоги визнає, вказує на те, що задоволення позову не буде порушувати його прав та просить справу слухати без його участі. Справа слухалась у відсутності відповідача, який в судове засідання не зявився, хоча повідомлявся судом про час та місце розгляду справи шляхом розміщення відповідного оголошення в засобах масової інформації, та направлення відповідної судової повістки за останнім відомим місцем його проживання. Про причини своєї неявки суд не повідомив та не направив відповідного клопотання про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у його відсутності. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Згідно ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вибір спосіб захисту своїх прав покладається на позивача. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Судом встановлено, що 20.06.2013 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] (а/с 4). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як вбачається з ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Зі змісту п. 1, п. 1.1 вказаного договору, [PERSON] позичив у [PERSON] та у [PERSON] гроші в сумі 948000 грн., які зобовязувався повернути позикодавцям в тій же сумі до 19 липня 2013 року. Сума позики прийнята повністю від позикодавця позичальником до підписання цього договору. Факт отримання грошей підтверджується підписом на даному договорі та/або розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики до підписання цього договору. Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення боргу за договором позики Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. З аналізу вище викладеного вбачається, що у разі пред'явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України \~слід встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору і його умов. У відповідності до правового висновку Верховного суду України, сформованого у постанові №6-50цс16 від 24.02.2016 року, договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Як вбачається зі змісту вказаного договору, відповідач підтвердив факт отримання грошових коштів від позикодавців шляхом підписання вказаного договору в якому також міститься розписка про отримання суми позики. Так, ст. 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. У відповідності до п. 1.2 вказаного вище договору позики, позика вважається повернутою після фактичного передання позикодавцям грошей готівкою або зарахування грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок. Після повернення боргу в повному обсязі позикодавці проставляють на даному договорі відмітку про повний розрахунок. Так, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів виконання відповідачем зобовязання та повернення суми боргу у строки встановленні договором. Крім того, у договорі відсутня відповідна відмітка позикодавців про його виконання позичальником. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. У відповідності до п. 5 укладеного між сторонами договору позики, за порушення строків повернення позики або не повернення її повністю чи частково, позичальник сплачує позикодавцям суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, при цьому за кожен день прострочення позичальник зобовязаний сплатити позикодавцям пеню в розмірі 1 % від простроченої суми. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, позивачем заявлено вимоги про стягнення пені за останній рік, що передував зверненню до суду, а саме за період з 01.07.2015 року по 01.07.2016 року у розмірі 3460200 грн. (948000*1%*366). Крім того, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних за період з 20 липня 2013 року по 30 червня 2015 року. Відповідно до нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 05.10.2016 року, останній не заперечував щодо повернення усієї суми позики, сплати пені та сум відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України на користь позивача та це не буде порушувати його права та обовязки. Таким чином, заборгованість за вказаним вище договором підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. У відповідно ст. до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved