Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-18 00:00:00

У квітні 2019 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме: будівлю виробничого цеху по виготовленню продовольчих товарів та будівлі складу виробничого цеху, що за адресою: [ADDRESS], яке на праві приватної власності належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №248 від 20.02.2007 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Віденко В.О., загальною площею 709,3 кв.м. В обґрунтування заяви [PERSON] зазначає, що разом із заявою про забезпечення позову подав позовну заяву до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, оскільки в добровільному порядку відповідач не збирається повертати грошові кошти а тому є всі наявні підстави для накладення арешту на нерухоме майно [PERSON], оскільки невжиття такого заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення в разі задоволення його позовних вимог. Вивчивши підстави порушеної заяви, суд дійшов наступного висновку. Згідно із ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Згідно із ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. З огляду на зазначене, в судове засідання для вирішення питання забезпечення позову сторони не викликались. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Пунктом 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Разом з тим, всупереч вищевикладеним правилам процесуального закону заява [PERSON] не містить належного обґрунтування, припущення останнього про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову, з яким він звернувся до суду. Крім того, нерухомість на яку позивач просить накласти арешт за призначенням використовується у господарській діяльності, однак заява про забезпечення позову не містить обґрунтування того, що вжиття судом заходів забезпечення позову у обраний позивачем спосіб не призведе до втручання в господарську діяльність суб'єкта господарювання, яким використовується ці виробничі приміщення. Таким чином, суд не вбачає підстав для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно.

Outcome: dismissed