Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

У липні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на присадибну земельну ділянку, загальною площею 0,1241 га, на якій розміщені житловий будинок [ADDRESS], з господарськими побутовими спорудами, посилаючись на ст.344 ч.1 ЦК України. Позов обґрунтувала тим, що вона стала власницею будинку [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання після смерті 6 травня 2000 року її тітки [PERSON]. Оскільки вона не знала про існування Акту на спірну земельну ділянку, то після смерті тітки добросовісно, відкрито та безперервно користувалася нею та вважала, що земельна ділянка належить Дружківській міській раді. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 24 жовтня 2016 року позов задоволено. Визнано за [PERSON] в порядку набувальної давності право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,1241 га, на якій розташований житловий будинок [ADDRESS] з господарськими побутовими спорудами З вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився заступник прокурора Донецької області та в інтересах держави, в особі Дружківської міської ради Донецької області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове про відмову у позові. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідно до діючого законодавства право на отримання земельної ділянки за набувальною давністю може бути реалізовано не раніше 01.01.2017 року. В судовому засіданні апеляційного суду представник прокуратури доводи апеляційної скарги підтримав та просив скаргу задовольнити. Позивачка та представник відповідача у судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача та відповідач суду надали заяви про розгляд справи у їх відсутність. Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому апеляційний суд вважає можливим слухати справу за відсутністю позивача, її представника та представника відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Заслухавши суддю - доповідача, представника прокуратури, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Вказане рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам. Судом першої інстанції встановлено що 06 травня 2000 року померла [PERSON], яка за життя уклала з позивачем договір довічного утримання, відповідно до якого [PERSON] передала у власність [PERSON] житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями по [ADDRESS], із забороною відчуження вказаного в договорі житлового будинку до зупинення договору довічного утримання (а.с.7). 28 квітня 2016 року нотаріусом Дружківської Державної нотаріальної контори було знято заборону на відчуження даного будинку на підставі свідоцтва про смерть [PERSON] (а.с. 7 зв.б.). Померлій [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка по [ADDRESS] розміром 0,1241 гектарів, яку було виділено для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1580, виданий Олексієво-Дружківською селищною радою народних депутатів 21.12.1998 року (а.с.8). Спадкоємців на цю земельну ділянку після смерті [PERSON]немає, відповідно до листа Дружківської державної нотаріальної контори від 20.07.2016 року №692/01-16 (а.с. 27-28). Позивач з 2000 року була зареєстрована, мешкає в будинку, що перейшов у її власність після смерті [PERSON] та відкрито користується, володіє належною померлій земельною ділянкою, на якій розташовано будинок з господарсько-побутовими спорудами, (а.с.9-12). Земельна ділянка, яка розташована по [ADDRESS] на який претендуює позивач, є узаконеним об'єктом володіння, право власності належитьпомерлій [PERSON] Задовольняючи позовні вимоги, та посилаючись на ч.1 ст.344 ЦК України, суд першої інстанції, вважав, що добросовісність та відкритість володіння земельною ділянкою доведена позивачкою у судовому засіданні. Будь-яких доказів на спростування такого висновку до суду надано не було. Проте погодитись із таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права. Згідно зі ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Відповідно до ст. ст. 142 - 145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень. Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 344 ЦК набуття права на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом і має свою специфіку. Таким законом є Земельний Кодекс УЦкраїни (ст. 119). Відповідно до ст.116 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим законом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Отже, розпорядження землями від імені Українського народу здійснюють органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень. Відповідно до ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом п'ятнадцяти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання в користування. Апеляційним судом встановлено, що 06 травня 2000 року померла [PERSON], яка за життя уклала з позивачкою договір довічного утримання, відповідно до якого [PERSON] передала у власність позивачці житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями по [ADDRESS].(а.с.7). Спадкоємців на цю земельну ділянку після смерті [PERSON] немає (а.с. 27-28). Позивач з 2000 року була зареєстрована, мешкає в будинку, що перейшов у її власність після смерті [PERSON] Земельна ділянка, яка розташована по [ADDRESS] на який претендуює позивач, є узаконеним об'єктом володіння, право власності належить померлій [PERSON] З позовом позивачка звернулася до суду 7 липня 2016 року. Матеріали справи не містять відомостей, що позивачка зверталася до відповідача з клопотанням про передачу спірної земельної ділянки у власність або користування, відсутні також відомості про відмову у задоволенні клопотання позивачки. На зазначені положення закону суд не звернув уваги та не визначився із тим, чи зверталася позивачка до відповідача із клопотанням про набуття права власності або користування спірною ділянкою, чи приймав відповідач рішення про задоволення або про відмову у задоволенні клопотання позивачки. На порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув, не визначився з характером спірних правовідносин, не врахував, що відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 344 ЦК набуття права на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом і має свою специфіку. Таким законом є Земельний Кодекс України (ст. 119). З цих підстав доводи апеляційної скарги підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового рішення, про відмову у задоволенні позову. Підставами для цього у відповідності до ст.309 ЦПК України, є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Outcome: approved