Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

У липні 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме право на користування квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначила, що позивач є власником квартири [ADDRESS]. Раніше вказана квартира належала донці позивача - [PERSON], яка померла [INFO]. Відповідач є рідним онуком позивача та сином її покійної доньки. Відповідач зареєстрований у належній позивачу квартирі з 16 березня 1998 року, але у вказаній квартирі він ніколи не мешкав. До грудня 2017 року позивач постійно спілкувалась з онуком по телефону і неодноразово ставила питання про те, що позивачу, як пенсіонеру, фінансово важко сплачувати комунальні послуги за двох осіб, які зареєстровані у квартирі, а тому йому необхідно знятися з реєстрації. Однак, відповідач відмовляється виконати прохання позивача. На даний час місце проживання відповідача позивачу не відоме. У зв'язку з викладеним, позивач звернулась до суду з даним позовом. У судове засідання позивач не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у відповідності до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України, причин неявки суду не повідомив. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв'язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст.247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 09 листопада 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Царейкіним М.С., зареєстрованого в реєстрі за № 1038 (а.с. 4), на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], загальною площею 29,1 кв.м., житловою площею 16,9 кв.м., що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 103948809 від 16 листопада 2017 року (а.с. 5). Згідно Довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 05 червня 2018 року, виданої Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив № 116 «Юпитер», до складу сім'ї/зареєстрованих у квартирі [ADDRESS] входять: [PERSON], [INFO] (зареєстрована з 14 листопада 2011 року), та [PERSON], [INFO] (зареєстрований з 16 березня 1998 року). У вказаній довідці також зазначено, що [PERSON] у вищезазначеній квартирі зареєстрований, однак не проживає. У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності здобувається в порядку, визначеному законом. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. За приписами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб, розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач по справі втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS], оскільки не проживає там понад один рік, але залишається зареєстрованим за вказаною адресою. Таким чином, оцінивши докази, які були досліджені судом при розгляді справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про доведеність позивачем позовних вимог щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], та вважає необхідним дані позовні вимоги задовольнити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, з відповідача на користь позивача повинно бути стягнуто судовий збір у розмірі 704,80 грн. На підставі ст.ст. ст.ст. 319, 383, 391, 405 ЦК України та

Outcome: approved