Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

У липні 2018 року [PERSON] звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до Комунального закладу «Обласний шкірно-венерологічний диспансер» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у якому просила визнати незаконним наказ про звільнення від 24 квітня 2018 року №48-к [PERSON] з посади лікаря дерматовенеролога КЗ «Обласний шкірно-венерологічний диспансер»; поновити [PERSON] на посаді лікаря дерматовенеролога поліклінічного відділення на 0,5 ставки КЗ «Обласний шкірно-венерологічний диспансер»; стягнути з КЗ «Обласний шкірно-венерологічний диспансер» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 квітня 2018 року по день ухвалення судового рішення. В обґрунтування позову зазначила, що працює з 1993 року лікарем в КЗ «Обласний шкірно-венерологічний диспансер». З 28 січня 2008 року по 03 січня 2018 року працювала лікарем дерматовенерологом поліклінічного відділення, розташованого за адресою: м. Дніпро, пров. Фестивальний, буд. 1А. 02 листопада 2017 року позивач отримала повідомлення від керівництва закладу, що у звязку із припиненням договору оренди приміщення, в якому вона працювала останні десять років, її буде переміщено на інше робоче місце в межах спеціальності, кваліфікації та посади в приміщення поліклініки, розташоване за адресою: м. Дніпро, вул. 20-річчя Перемоги. Того ж дня позивач повідомила керівництво лікарні, що запропоноване місце роботи їй не підходить, та не надала згоди на переміщення, шляхом подання письмової заяви, обґрунтовуючи там, що вона є інвалідом ІІІ групи по опорно-руховому апарату з дитинства і добиратись до нового місця роботи фізично не спроможна, адже це призведе до погіршення стану здоровя, внаслідок чого позивач може залишитись непрацездатним інвалідом. 21 грудня 2017 керівництвом лікарні було видано наказ про переміщення лікаря дерматовенеролога [PERSON] на інше робоче місце в КЗ «Дніпровське ТМО №12» ДОР, за адресою: м. Дніпро, вул. 20-річчя Перемоги. Даний наказ позивач отримала 26 грудня 2017 року, та того ж дня повідомила керівництво лікарні, що запропоноване місце роботи їй не підходить та згоду на переміщення нею надано не було. Після цього позивач продовжила працювати на підприємстві до 03 січня 2018 року. З 03 січня 2018 року по 02 квітня 2018 року позивач перебувала на лікарняних та у щорічних чергових відпустках, а тому була відсутньою на робочому місці. 02 квітня 2018 року позивач вийшла на роботу за адресою: м. Дніпро, вул. Байкальська, 9-а, проте керівник підприємства відмовився пускати її на робоче місце, зазначивши, що позивач має працювати в КЗ «Дніпровське ТМО №12» ДОР, за адресою: м. Дніпро, вул. 20-річчя Перемоги, куди її було переміщено наказом від 21 грудня 2017 року. Того ж дня позивач звернулась до керівництва підприємства із заявою про неможливість працювати за місцем переведення. В той день, позивач також звернулась до Голови Профспілкового комітету ОШВД з письмовою заявою про захист своїх прав від 02 квітня 2018 року. Засідання профспілкового комітету відбулось 19 квітня 2018 року, але висновку профспілковий комітет позивачу не надав до теперішнього часу. 12 квітня 2018 року позивач знову звернулась до керівництва лікарні з проханням надати їй місце в приміщенні ОШВД на вул. Байкальській, 9-а, проте їй було знову відмовлено. Наказом №48-к від 24 квітня 2018 року позивач була звільнена з посади за прогули без поважних причин, згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП. З 02 квітня 2018 року по 26 червня 2018 року позивач неодноразово зверталась до в.о. головного лікаря [PERSON] з вимогою надати їй робоче місце в підрозділі, де вона має працювати згідно з штатним розкладом у поліклінічному відділенні на вул. Байкальській, 9-а, які були проігноровані, в результаті чого примусив позивача до вимушених прогулів. Вважає, що наказ про переміщення є фактично переведенням позивача, оскільки різниця у відстані між колишнім місцем роботи та новим в середньому становить приблизно 25 кілометрів, тому вважає, що в такому переміщенні мають місце зміни істотних умов праці. Також, посилаючись на ст. ст. 47, 233, 235 КЗпП України, вважає, що відповідач зобовязаний сплатити також грошові кошти за час вимушеного прогулу з 24 квітня 2018 року по 26 червня 2018 року, оскільки трудову книжку позивачем було отримано 26 червня 2018 року після письмового звернення. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Зазначила, що є інвалідом третьої групи. 02 листопада 2017 року позивач отримала повідомлення про переміщення на інше робоче місце в межах спеціальності, кваліфікації та посади в приміщення поліклініки, розташоване за адресою: м. Дніпро, вул. 20-річчя Перемоги. Отриманий наказ не оскаржувала. До 26 червня 2018 року про своє звільнення не знала. Представник КЗ «Обласний шкірно-венерологічний диспансер» у судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та просив відмовити у їх задоволенні. У письмових запереченнях зазначив, що позивач почала працювати у відповідача з 01 січня 2013 року за адресою: м. Дніпро, пров. Фестивальний, 1. Вказану площу відповідач орендував. 08 вересня 2017 року відповідач було отримано лист від головного директора КЗ «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 05 вересня 2017 року №1188, відповідно до якого відповідача було проінформовано про те, що орендована відповідачем площа 14,3 кв.м. за адресою: м. Дніпро, пров. Фестивальний, 1 потрібна для власних потреб, у звязку із чим не надають згоду на переукладання договору оренди. 07 грудня 2017 року відповідач отримав лист №3/5-1696 про повернення орендованого приміщення. Після отримання інформації про повернення орендованого приміщення, відповідач завчасно повідомив позивача листом від 31 жовтня 2017 року №803 про переміщення на інше робоче місце в межах спеціальності, кваліфікації та посади, з яким позивач була ознайомлена 02 листопада 2017 року, про що нею було зроблено підпис на вказаному листі. З урахуванням щорічної відпустки та лікарняних, позивач мала вийти на роботу 02 квітня 2018 року, однак на своє робоче місце позивач не вийшла, вона прибула до поліклініки диспансеру за адресою: м. Дніпро, вул. Байкальська, 9А, де залишила заяву. Їй було повідомлено про необхідність виходу на своє робоче місце, про що складено акт, однак до кінця дня позивач на робочому місці не зявилась. 03 квітня 2018 року позивач також була відсутня на робочому місці. Не отримавши будь яких пояснень щодо відсутності на робочому місці, було прийняте рішення про звільнення позивача. Питання звільнення розглядалось профспілковою організацією, та відповідно до протоколу №9 від 23 квітня 2018 року було вирішено надати згоду на звільнення позивача на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. 24 квітня 2018 року було прийнято рішення про звільнення позивача, про що видано відповідний наказ. Питання законності переміщення позивача досліджувалось Головним управлінням держпраці у Дніпропетровській області, відповідно до листа №21-13-4/04 від 23 січня 2018 року жодних порушень прав працівника не виявлено. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] відповідно до трудової книжки з 02.08.1993 року була прийнята на посаду лікаря-інтерна в Міський шкірно-венерологічний диспансер. У звязку з реорганізацією закладу з 01.02.2002 року Міський шкіро-венерологічний диспансер перейменовано в Комунальний заклад Міська лікарня №17 м. Дніпропетровськ. З 03.01.2012 року у звязку з реорганізацією Комунальний заклад Міська клінічна лікарня №17 перейменовано в Комунальний заклад «Дніпропетровська міська лікарня №17» Дніпропетровської міської ради. З 01.01.2013 року Комунальний заклад «Дніпропетровська міська лікарня №17» Дніпровської міської ради реорганізовано шляхом приєднання до Комунального закладу «Обласний шкірно-венерологічний диспансер». З 01.05.2013 року у звязку зі змінами штатного розпису [PERSON] переведено на посаду лікаря дерматовенеролога поліклінічного відділення, а з 22.09.2016 року переведено на 0,5 ставки лікаря дерматовенеролога поліклінічного відділення. Робоче місце [PERSON] було розташоване в центрі первинної медико-санітарної допомоги №9, за адресою: м. Дніпро, провулок Фестивальний, буд.№1, перший поверх, яке орендувалося згідно відповідного договору оренди. Згідно з актом приймання передачі комунального нерухомого майна від 02.01.2018 року Комунальний заклад «Обласний шкірно-венерологічний диспансер» повернув приміщення, яке орендував. Відповідно до наказу №48-к від 24.04.2018 року [PERSON] звільнено з займаної посади за прогул без поважних причин згідно з п.4 ст.40 КЗпП України. Згідно з Довідкою МСЕК серії 10ААА №048727, [PERSON] є інвалідом ІІІ групи безстроково з 01 листопада 2010 року. В судовому засіданні встановлено, що листом Комунального закладу «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 05 вересня 2017 року №1188 головного лікаря КЗ «Обласний шкіро-венерологічний диспансер» проінформовано про те, КЗ «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги» не надає згоди на переукладання договору №122-ДРА/17 від 10.05.2017 року за адресою: м. Дніпро, пров. Фестивальний 1, площа 14,3 кв.м., оскільки площа потрібна їм для власного використання, тому просять звільнити займану площу та підписати акт приймання-передачі комунального нерухомого майна. 31 жовтня 2017 року за №803 КЗ «Обласний шкірно-венерологічний диспансер» було направлено [PERSON] листа відповідно до якого [PERSON] було проінформовано, що у звязку із змінами в організації виробництва, а саме з закінченням договору оренди в Дніпровському центрі первинної медико-санітарної допомоги №9, розташованого за адресою: м. Дніпро, пров. Фестивальний, буд.№1, позивача буде переміщено на інше робоче місце в межах спеціальності, кваліфікації та посади, обумовлених трудовим договором на 0,5 ставки лікаря дерматовенеролога поліклінічного відділення за адресою: КЗ «Дніпровське ТМО №12» ДОР, м. Дніпро, вул. 20-річчя Перемоги, 1 поверх. [PERSON] ознайомилася з даним листом. Наказом КЗ «Обласний шкірно-венерологічний диспансер» №130-к від 21.12.2017 року про переміщення лікаря дерматовенеролога [PERSON], у звязку зі змінами організації виробництва закінчення терміну договору оренди в центрі первинної медико-санітарної допомоги №9, перемістити лікаря дерматовенеролога поліклінічного відділення [PERSON] на інше робоче місцем КЗ «Дніпровське ТМО №12» ДОР, м. Дніпро, вул. 20-річчя Перемоги, 1 поверх. В межах спеціальності, кваліфікації та посади обумовлених трудовим договором на 0,5 ставки лікаря дерматовенеролога поліклінічного відділення з 03.01.2018 року. Позивачка була ознайомлена з зазначеним наказом 21.12.2017 року, але не погодилась з таким переміщенням, про що свідчить запис на наказі № 130-к. Переміщення є законним, якщо згідно зі ст.ст.\~21,\~31,\~32 КЗпП України\~воно буде проводиться в межах умов трудового договору і не передбачає істотних його змін. Виходячи зі змісту цих норм, істотними умовами праці є система та розмір оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інші умови, які за умовами трудового договору слід вважати істотними. Поняття «переміщення» визначено в частині другій\~статті 32 КЗпП України. Згідно з цією нормою не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій самій місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. У разі переміщення трудова функція, найменування посади та робоче місце, на відміну від переведення, не змінюються. Змінюється лише робоче місце, структурний підрозділ (відділ), доручається робота на іншому механізмі чи агрегаті. Переміщення не потребує згоди працівника. Роботодавець не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоровя, що узгоджується з правовою позицією, що викладена у\~постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9\~(зі змінами та доповненнями) та постанові Верховного Суду України у справі № 6-1178цс15 від 16.12.2015 року, переміщення не може бути безмотивним, не обумовленим інтересами виробництва. Таким чином, зміст наказу № 130-к від 21 грудня 2017 року вказує на те, що підприємство здійснило переміщення позивача, що відповідно до ч. 2\~ст. 32 КЗпП України\~не потребує згоди працівника. Позивачку переміщено на тій самій організації у тій самій місцевості у межах спеціальності та кваліфікації. Посилання позивача на необхідність її згоди безпідставні, оскільки має місце не переведення відповідно до ч. 1\~ст. 32 КЗпП України, а переміщення, передбачене ч. 2\~ст. 32 КЗпП України. Питання законності переміщення позивача досліджувалось Головним управлінням держпраці у Дніпропетровській області, відповідно до листа №21-13-4/04 від 23 січня 2018 року, жодних порушень прав працівника не виявлено. Зазначено, що [PERSON] було запропоновано переміщення, в межах одного підрозділу ( в цій же місцевості, місто Дніпро), де була наявна штатна одиниця на інше робоче місце, з урахуванням вимог МСЕК. Робоче місце розташоване в КЗ « Дніпропетровське ТМО №12» за адресою: м. Дніпро, проспект 20 річчя Перемоги, буд.12, перший поверх. Таким чином, позивача - лікаря дерматовенеролога було переміщено на підставі ч. 2\~ст. 32 КЗпП України\~з Дніпровського центру первинної медико-санітарної допомоги №9, розташованого за адресою: м. Дніпро, пров. Фестивальний, 1, на інше робоче місце поліклінічного відділення за адресою: КЗ «Дніпровське ТМО №12» ДОР, м. Дніпро, вул. 20-річчя Перемоги межах посади, обумовленої трудовим договором, із збереженням істотних та усіх інших умов праці, що повністю відповідає правовій нормі ч. 2\~ст. 32 КЗпП України, та не потребує згоди працівника. Вимоги щодо визнання незаконним наказу Головного лікаря КЗ «Обласний шкірно-венерологічний диспансер» № 130-к від 21 грудня 2017 року позивачем не заявлені. Щодо визнання незаконним наказу №48-к від 24.04.2018 року про звільнення з посади за прогул без поважних причин, згідно з п.4 ст.40 КЗпП України. Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Облік використання робочого часу, а також контроль за станом трудової дисципліни на підприємствах здійснюється шляхом табельного обліку. Ведення табельного обліку робочого часу на підприємствах, установах і організаціях регламентується\~наказом Держкомстату України від 05 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової у документації зі статистики праці». У табелі позначається кількість відпрацьованих годин кожним працівником, неявки на роботу (за допомогою умовних позначок - шифрів). Відповідно до графіка табеля виходу на роботу працівників поліклінічного відділення за березень 2018 року позначається неявка позивача з 02 квітня 2018 року з незясованих причин. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з урахуванням щорічної відпустки та лікарняних мала вийти на роботу 02.04.2018 року, однак на своє робоче місце вона не вийшла, а прибула до поліклінічного диспансеру, за адресою: Дніпро, вул. Байкальська, буд. 9-а, де залишила заяву. Співробітники КЗ «Обласний шкірно-венерологічний диспансер» повідомили [PERSON] про необхідність виходу на її робоче місце, про що було складено акт від 02.04.2018 року. Однак [PERSON] на роботу не зявилася. Згідно з рапортом завідуючого поліклініки від 03.04.2018 року [PERSON] була відсутня на роботі 03.04.2018 року. З метою зясування причин відсутності на робочому місці [PERSON] було надіслано лист від 03.04.2018 року за №214, в якому відповідач просив надати пояснення відсутності на робочому місці. Вказаний лист було отримано [PERSON] 10.04.2018 року, про що свідчить відповідний підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, однак пояснень нею надано не було. На заяву [PERSON] від 02.04.2018 року було направлено відповідь листом від 10.04.2018 року №225, який нею отриманий 18.04.2018 року, що підтверджується її підписом на «рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення». Питання звільнення [PERSON] розглядалося профспілковою організацією. Відповідно до виписки з протоколу №9 від 23.04.2018 року вирішено надати згоду на звільнення [PERSON] на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Посилання позивача на те, що її не допускали до роботи на робоче місце за адресою: м. Дніпро, вул. Байкальська, буд. 9-а, суд до уваги не приймає, оскільки робочим місцем [PERSON], починаючи з 03 січня 2018 року, відповідно до наказу був КЗ «Дніпровське ТМО №12» ДОР, м. Дніпро, вул. 20-річчя Перемоги, 1 поверх. Про необхідність отримання трудової книжки і повного розрахунку [PERSON] неодноразово повідомлялася починаючи з 24.04.2018 року, що підтверджується матеріалами справи, та трудова книжка була отримана позивачкою 26.06.2018 року. Таким чином, оцінюючи всі докази, які були досліджені судом при розгляді справи у їх сукупності, суд доходить висновку про те, що позивачку звільнено відповідно до норм чинного законодавства, оскільки вона з 02.04.2018 року без поважних причин не виходила на роботу, що підтверджується матеріалами справи, тому суд не вбачає законних підстав для визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення її на посаді лікаря дерматовенеролога. Відмовляючи в задоволенні основного позову, суд відмовляє і в задоволенні вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч. 3.\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст.141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Враховуючи, що позивач на підставі п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, судові витрати по справі слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed