Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

У листопада 2015 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з даним позовом. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києві від 01.12.2016 року позов Державного житлово - комунального підприємства НАН України до [PERSON] про виселення без надання іншого жилого приміщення задоволено. Ухвалою суду від 14.07.2017 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києві від 01.12.2016 року залишено без задоволення. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14.11.2017 року заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва віл 01.12.2016 року залишено без змін. Постановою Верховного суду у складі колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.08.2018 року заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01.12.2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14.11.2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Провадження у даній справі було відкрито в порядку Цивільного процесуального кодексу України, що діяв до 15 грудня 2017 року. У зв`язку з набранням чинності з 15 грудня 2017 року Закону України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України», згідно Перехідних положень цього Кодексу, справи провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином розгляд даної цивільної справи здійснюється за правилами Цивільного процесуального кодексу України, які діють з 15 грудня 2017 року. Ухвалою судді від 02.10.2018 року справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 10.04.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі розпорядження Президії Національної Академії Наук України від 02 березня 2000 року гуртожиток, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] перебуває на його балансі. Відповідач був прописаний та проживає у гуртожитку як член сім`ї наймача, а саме колишньої дружини [PERSON] , яка працювала на посаді двірника до 28 лютого 2001 року та отримала ордер на вселення у вказаний гуртожиток. Проте на даний час відповідач проживає у гуртожитку безпідставно, оскільки ні він, ні члени його сім`ї не перебувають у трудових відносинах з державним житлово-комунальним підприємством НАН України. Тому, позивач просив суд виселити відповідача із гуртожитку, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення та стягнути судові витрати по сплаті судового збору. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив обставини справи та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню зважаючи на таке. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (ст. 41 Конституції України). Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, на підставі розпорядження Бюро Президії Національної Академії Наук України від 24.12.1998 року №422 гуртожиток, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , перебуває на балансі Державного житлово-комунального підприємства НАН України. Зазначений гуртожиток збудовано для тимчасового проживання аспірантів та молодих вчених на час навчання та роботи в установах НАН України та не належав та не належить до комунальної власності району. [PERSON]., колишня дружина відповідача, працювала в ЖКК-2 НАН України на посаді двірника з 24 жовтня 1997 року по 28 лютого 2001 року, була звільнена за переведенням до КП житлового господарства Радянського району м. Києва. [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , 15 лютого 1996 року тимчасово до 15 лютого 2000 року, а 15 квітня 1999 року була зареєстрована в гуртожитку постійно. 14 серпня 2008 року [PERSON] була знята з реєстрації за вказаною адресою. Згідно з повідомленням ЖКК -2 НАН України від 03 червня 2015 року [PERSON] відповідно до картки Ф-А був зареєстрований тимчасово з 15 лютого 1996 року до 15 лютого 2000 року в гуртожитку на [ADDRESS] у дружини, яка працювала в ЖКК НАН України і отримала ордер на вселення в гуртожиток. 15 квітня 1999 року [PERSON] був зареєстрований за адресою зазначеного гуртожитку постійно. Будь-які документи, що підтверджують підстави вселення та реєстрації відповідача у гуртожиток відсутні, що підтверджено листами Шевченківського районного відділу ГУ ДМС України в м. Києві та ДЖКП НАН України. Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Відповідно до ч. 1 ст. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Як вбачається з матеріалів справи такий ордер відповідачу не надавався, а тому правових підстав для заселення його до гуртожитку не було. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12 квітня 1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з`ясовувати, чи є гуртожитком приміщення, яке займає відповідач. Для цього, зокрема, необхідно витребувати дані про те, чи перебуває будинок, в якому розміщено таке приміщення, у віданні позивача; чи побудований він як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санепідстанції на його заселення як гуртожитку; чи зареєстрований він як гуртожиток у виконкомі районної, міської, районної в місті Ради; чи видавався відповідно до Положення про гуртожиток ордер на зайняття жилої площі в гуртожитку; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян, чи є штати для обслуговування гуртожитку, як оплачується проживання і т.п. Судам слід враховувати, що гуртожитками є також спеціально побудовані підприємствами, установами, організаціями жилі будинки для малосімейних, щодо яких адміністрацією, органом громадської організації і профспілковим комітетом до початку будівництва прийнято рішення про їх використання як сімейних гуртожитків і вони зареєстровані у виконкомі як гуртожитки. Відповідно до ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Жилі приміщення, що надаються народним депутатам України на період їх роботи на постійній основі у Верховній Раді України, включаються до числа службових і виключаються з їх числа за рішенням Верховної Ради України за поданням Комісії Верховної Ради України з питань Регламенту, депутатської етики та забезпечення діяльності депутатів. Відповідачем не надано суду доказів правомірності зайняття спірного житлового приміщення та проживання в ньому. Статтями 128, 129 ЖК України передбачено, що порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Жила площа у спеціальних гуртожитках для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, надається в порядку, що визначається відповідними органами місцевого самоврядування. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Відповідно до ч.1 ст. 58 Житлового кодексу УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом (ч.1ст.109 ЖК України). Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку поясненням та доказам наявним у матеріалах справи, беручи до уваги, що відсутні правові підстави для проживання відповідача на спірній житловій площі, відповідного рішення про надання відповідачу житлової площі для проживання не приймалося, гуртожиток, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , перебуває на балансі Державного житлово-комунального підприємства НАН України та збудований для тимчасового проживання аспірантів та молодих вчених на час навчання та роботи в установах НАН України та не належав та не належить до комунальної власності району, а відповідач ніколи не навчався та не перебував у трудових відносинах з позивачем, а тому відповідач підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1378,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved