Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-27 00:00:00

У квітні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , та договір дарування житлового будинку [NUMBER] та земельної ділянки, площею 768 кв.м., розташованих за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача судові витрати. Як на підставу позовних вимог посилається на те, що з травня 1970 року вона зареєстрована та постійно проживає у вищевказаній квартирі, яка була нею приватизована та стала спільною власністю її та її чоловіка. Після смерті останнього вона прийняла в спадщину його частку і залишилась проживати за вказаною адресою. При зверненні до органів соціального забезпечення для оформлення субсидії на оплату комунальних послуг їй стало відомо, що з травня 2017 року в неї немає у власності або користуванні жодного житла, тому відсутня можливість оформити субсидію на таке майно. Після консультації з адвокатом, стало відомо, що вона, без будь-яких застережень або умов подарувала все своє нерухоме майно своєму онуку - [PERSON] . Позивач зазначає, що коли її донька [PERSON] сильно захворіла і не могла здійснювати догляд за нею та надавати їй матеріальну допомогу, відповідач, скориставшись цим, весною 2017 року запропонував свої послуги по забезпеченню її доглядом, їжею, ліками, в оплаті комунальних послуг й утриманні будинку і квартири. За що попросив позивача переписати на нього все вищевказане майно, яке відійде йому після її смерті, а до того часу воно буде у її власності і повному користуванні. Укладаючи зазначені договори, позивач була впевнена, що угода передбачає зобов`язання відповідача утримувати і доглядати її, і лише при належному виконання ним, взятих на себе обов`язків, після її смерті він отримає все це майно у свою власність. В силу похилого віку та дещо безпорадного і розгубленого стану, в якому позивач перебувала внаслідок хвороби її єдиної доньки, вона не усвідомлювала, які саме договори підписувала у нотаріуса і що станеться, якщо відповідач забажає фактично отримати своє майно у власність або розпорядитись ним на свій розсуд. За такого, внаслідок збігу тяжких обставин і недобросовісних, на думку позивача, дій відповідача вона суттєво помилялася щодо правової природи правочинів, вважаючи, що в договорах передбачені взаємні права і обов`язки сторін, про які вони домовились з відповідачем. Укладені договори є вкрай невигідними для позивача і не відповідали її внутрішній волі та життєвим обставинам, що склалися. Крім того, позивач вказує, що спочатку, коли у неї було загострення хвороби і вона не могла самостійно дійти до аптеки або магазину, відповідач дійсно декілька разів привозив їй необхідні ліки. Також він переконував, що робить ремонт у житловому будинку по [ADDRESS] та доглядає за садом, у зв`язку з чим у нього залишається не дуже багато часу на неї. Проте, на момент звернення до суду з позовом, відповідач навіть не дзвонить їй, не кажучи вже про надання будь-якої допомоги. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 16.05.2019 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23.12.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується зворотнім повідомленням, яке міститься в матеріалах справи. Причини своєї неявки не повідомив та правом на надання відзиву на позов не скористався. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Вислухавши присутніх учасників справи та дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що позивачу на праві власності належала квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 27.01.1994, виданим Службою приватизації житлового фонду тресту «Миколаївоблагробуд» згідно з розпорядженням від 25.01.1994 №32, та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27.02.1997, посвідченим Другою Миколаївською державною нотаріальною конторою за реєстровим №6-473. Згідно договору дарування квартири від 19.05.2017, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївського округу Ягужинською К.Т., позивач безоплатно передала у власність [PERSON] належну їй на праві власності вищевказану квартиру. Матеріалами підтверджується, що підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського округу Миколаївської області Матвєєвою І.М. 29.10.2003 за реєстровим №1656, позивачу належав житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , а також, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК №045685, виданого Миколаївською міською радою 15.04.2004 та зареєстрованого за №573, - земельна ділянка за вказаною адресою. Згідно договору дарування від 19.05.2017, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївського округу Ягужинською К.Т., позивач безоплатно передала у власність [PERSON] належні їй на праві власності житловий будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є онуком позивача. Як пояснила позивач, яка була допитана судом в якості свідка, до неї звернувся її онук [PERSON] та під умовою її догляду, який не в повній мірі може забезпечити в силу свого похилого віку та стану здоров`я, умовив переписати на себе все її нерухоме майно, про що вона не усвідомлювала при оформленні договорів. Після оформлення договорів жодної допомоги їй не надавав. Після одужання дочки - [PERSON] , яка є матір`ю онука, дізналася, що залишилася без свого нерухомого майна. Свідок [PERSON] пояснила, що після одужання від важкої хвороби дізналася, що її син шляхом обману та похилого віку і стану здоров`я позивача умовив останню переписати на нього все нерухоме майно, яке її належало. При тому, жодної допомоги позивачу не надавав та догляд за нею не здійснював і не здійснює на тепер. Як їй стало відомо, відповідач під приводом оформлення довіреності на автомобіль, який вона зареєструвала за позивача, умовив останню, що буде її доглядати, але фактично здійснив переоформлення права власності на себе на квартиру і житловий будинок, власником яких була позивач. На теперішній час відповідач уникає будь-яких розмов щодо своїх дій. Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.04.2019 по справі № 522/9562/16-ц. Як встановлено судом, при укладенні оспорюваних договорів позивач не мала наміру відчужувати своє нерухоме майно відповідачу відразу, та вважала, що право власності на майно перейде до відповідача лише після її смерті, за умови здійснення відповідачем догляду за нею та надання матеріальної допомоги, як особі похилого віку. Таким чином, фактично позивач вважала, що укладає договір довічного утримання. Суд погоджується із доводами позивача та зазначає, що похилий вік значно впливає на можливість вірного сприйняття позивачем певних фактів та обставин, що призвело до помилкового сприйняття посвідчення нотаріусом укладеного між сторонами договору дарування за укладення договору довічного утримання. Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до переконання, що під час укладення оспорюваного договору, волевиявлення позивача не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Позивач при укладенні договору дарування спірного майна мала на меті вчинення договору довічного утримання, тобто відбулася помилка щодо природи правочину, яка має істотне значення, оскільки укладаючи договір дарування, [PERSON] , яка є особою похилого віку, фактично позбавила себе права власності на житло, а іншого житла в неї немає. За такого, враховуючи встановлені обставини та оцінивши наявні в справі докази, суд вважає позовні вимоги про визнання договорів дарування недійсними обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved