Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

У липні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітку за вимушений прогул та зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначав, що він в період з 06.11.2008 року по 27.05.2020 року знаходився у трудових відносинах з відповідачем. Відповідач нарахував, але не в повному обсязі виплатив [PERSON] заробітну плату під час звільнення у розмірі 80700,15 грн., окрім того, прохав стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.05.2020 року по 03.08.2020 року у розмірі 24027,21 грн., зобов`язати відповідача видати трудову книжку позивачу, а також відшкодувати понесені судові витрати по справі. Посилаючись на ст.ст.47,116,117,235 КЗпП України, ст.33,34 Закону України «Про оплату праці», просив задовольнити позовну заяву у повному обсязі. Ухвалою суду від 10.08.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 10.08.2020 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. Окрім того, ухвалою суду від 10.08.2020 року було витребувано у відповідача відомості про заробітну плату позивача. З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались. Представник відповідача, в межах встановленого судом строку, не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву. Також, відповідачем не було надано відповідні документи на виконання ухвали суду від 10.08.2020 року. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до\~ст.12\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. \~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст.16 ЦК України. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. У відповідності до ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст.238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] з 06 листопада 2008 року працював у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський Агрегатний завод» (попередня назва ВАТ «ДАЗ») на різних посадах, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.7-12). 13 травня 2020 року [PERSON] подав заяву про звільнення за власним бажанням, яка була отримана та зареєстрована того ж дня у відділі кадрів АТ «ДАЗ» за № 80-169, звільнення погоджене начальником цеху (відділу) (а.с.6). Згідно розрахункових листків за період квітень 2019 березень 2020 року, які суд приймає в якості належного доказу, у відповідності до наказу Державного комітету статистики України від 05 грудня 2008 року №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» та пояснень позивача, викладених в позовній заяві та сплачених коштів відповідачем, заборгованість відповідача з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати перед [PERSON] за вказаний період складає: 80700,15 грн. (а.с.28-29, 32-37). Відповідно до частин першої, третьої, шостої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України, ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно положень статті 115 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати: 1) основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; 2) додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; 3) інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. При цьому, частиною 6 ст.24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Згідно першого речення ч.1 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Як було встановлено судом, заяву про звільнення за власним бажанням [PERSON] було подано відповідачу 13.05.2020 року, отже, останнім робочим днем та датою звільнення позивача є 27.05.2020 року. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Однак, разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, відповідач не провів розрахунок з позивачем в строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Фактично повний розрахунок з позивачем відповідач не провів й на час звернення до суду. Надаючи оцінку вимогам [PERSON] , щодо стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 80700,15 грн., суд зазначає, що заявлений розмір доведений належними та допустимими доказами, зокрема позивачем було надано розрахункові листи відповідача та визнано часткову сплату боргу, у зв`язку з чим, позовні вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати підлягають задоволенню. У позовній заяві позивач наполягає на тому, що наказ про його звільнення відповідач не видав і до теперішнього часу, а також не видає позивачу належно оформлену трудову книжку, що порушує вимоги трудового законодавства України. При цьому, доказів на спростування таких обставин стороною відповідача суду не надано. Отже, судом встановлено, що не видавши позивачу в день звільнення трудову книжку, відповідачем були порушені конституційні права позивача, а саме - право на працю та право на звільнення. Наведені протиправні дії відповідача порушують право позивача на припинення існуючих трудових відносин та на можливість нового працевлаштування позивача, або можливість виходу на пенсію, у зв`язку з чим порушені права позивача підлягають судовому захисту. У зв`язку з цим суд вважає, що єдиним ефективним, належним та співмірним способом захисту порушених прав позивача буде зобов`язання відповідача по справі - Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» винести наказ про звільнення [PERSON] за власним бажанням та видати йому належно оформлену трудову книжку з внесеним записом про звільнення, а тому позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення коштів у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки з вини власника, суд зазначає наступне. Обґрунтовуючи позов в частині вимог про стягнення 24027,21 грн., позивач мотивує їх як положеннями КЗпП щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (ст.117), так і нормами, що передбачають відповідальність роботодавця у вигляді нарахування та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки (ст.235), однак в прохальній частині позову, все ж зазначає їх, як «середній заробіток за час вимушеного прогулу». Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18 січня 2017 р. у справі №6-2912цс16, за порушення трудових прав працівника при одному звільненні не можливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Таким чином, враховуючи зміст прохальної частини позовної заяви (а.с.31), суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин саме положення статті 235 КЗпП України. Згідно ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу (частина 5 статті 235 КЗпП України). Судом встановлено, що на момент звільнення позивача, 27.05.2020 року, останньому трудова книжка видана не була та не отримана ним і до цього часу. Відповідачем жодним чином не спростовувалися зазначені обставини, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для застосування положень ч.5 ст.235 КЗпП України та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. За розрахунком позивача, з яким суд погоджується, середня заробітна плата відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. №100, складає 421,53 грн. Однак суд не погоджується з розрахованою сумою середнього заробітку та періодом його нарахування. Зокрема, позивач помилкового починає розрахунок кількості робочих днів для нарахування заробітку з дня наступного за днем (13.05.2020 року) подачі заяви про звільнення за власним бажанням 14.05.2020 року. Суд зазначає, що середній заробіток має розраховуватися за період, починаючи з дня, наступного за днем передбаченим законом (ст.ст. 38, 47 КЗпП України) для розрахунку з позивачем та видачі йому трудової книжки, за його заявою, а саме, наступний робочий день після 27.05.2020 року, тобто з 28.05.2020 року і по день розгляду справи судом, оскільки трудову книжку на день розгляду справи відповідачем позивачу так і не видано. Кількість робочих днів, згідно встановленого п`ятиденного режиму роботи на підприємстві за період з 28.05.2020 року по 05.10.2020 року складає 90 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, складає: 90 днів х 421,53 грн. = 37937,70 грн., які і підлягають стягненню з відповідача. Позивач, заявивши вимогу про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, зазначав у позові, що не визначив остаточно її розмір, оскільки здійснював його на час подання позову, внаслідок труднощів позивача з виконанням точного розрахунку у числовому вираженні, оскільки дата ухвалення рішення не була відома заздалегідь, а тому стягнення суми середнього заробітку у розмірі визначеному судом не є виходом за межі позовних вимог. За таких обставин, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки розрахунку при звільненні у розмірі 37937,70 грн., у зв`язку з чим, позовні вимоги у вказаній частині підлягають задоволенню. Відповідно до п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. За таких обставин, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Враховуючи, що позивача при подачі позову було звільнено від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», то відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1186,37 грн. за вимоги майнового характеру та 840,80 грн. за задоволену немайнову вимогу, а всього 2027,17 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved