Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

У липні 2013 року [PERSON] звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом до [PERSON], який обґрунтовувався тим, що 21 червня 2007 року [PERSON] підписав договір купівлі-продажу квартири, за яким продав [PERSON] належну йому квартиру [ADDRESS]. Позивач є інвалідом дитинства ІІ групи через фізичний дефект, має поганий зір та з дитинства перебував на обліку невролога з приводу захворювання, потребує стороннього догляду та тривалого, постійного медикаментозного лікування та смерть дружини ще більше ускладнила стан його здоровя. Посилаючись на те, що на час підписання договору купівлі-продажу спірної квартири, позивач перебував у надзвичайно схвильованому, пригніченому стані, психічному розладі, зумовленому нервовим потрясінням після смерті дружини, який не дозволяв йому адекватно виражати свою волю щодо вчинюваного правочину, оскільки він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, позивач просив визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений 21.06.2007 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON], недійсним з моменту його підписання. Представники позивача у судовому засіданні поданий позов підтримали, з підстав зазначених у позовній заяві, просили поновити строк звернення з позовом до суду як такий, що був пропущений з поважних причини через хвороби позивача та позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на те, що позивач за медичною допомогою з психічних захворювань не звертався, на обліку не перебував, працював та виконував обовязки, повязані із сплатою квартирної плати, здійснював інші побутові та соціальні обовязки та звернувся до лікаря-психіатра лише у січні 2014 року вказувала про розуміння ним значення своїх дій під час укладення спірного правочину, просила відмовити у задоволенні позову, а також подала заяву про застосування строків позовної давності. Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 21 червня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 63-64). Питання недійсності вказаного правочину купівлі-продажу спірного житла на підставі ст. 229 ч. 1, ст. 230, ст. 233 ЦК України розглядалося судами неодноразово (а.с. 7-8, 27-33, 55-61). Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За вимогами ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Як роз'яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2011 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності. За клопотанням представника позивача ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 26 лютого 2014 року у справі призначена судово-психіатрична експертиза, доручена експертній комісії Житомирської обласної психіатричної лікарні №1 (а.с.79). Відповідно до акту № 160-2014 судово-психіатричного експерта Житомирської обласної психіатричної лікарні №1 від 22 квітня 2014 року, на час проведення експертизи [PERSON] виявляв психічні розлади, які зумовлені змішаним органічним ураженням головного мозку, з легким (на кордоні з помірним) інтелектуально-мнестичним зниженням, емоційно-вольовою нестійкістю та змінами особи за органічним типом (внаслідок ДЦП та судинних порушень). Діагноз відповідає критеріям шифру F 06.8 міжнародної класифікації хвороб 10 перегляду. Вказані психічні розлади (згідно представлених медичних даних) мали місце у [PERSON] і в період часу, до якого відноситься події укладення договору купівлі-продажу власної квартири 21.06.07 р. та істотно впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Тобто, психічні розлади, обумовлені змішаним органічним ураженням головного мозку, з легким (на кордоні з помірним) інтелектуально-мнестичним зниженням, емоційно-вольовою нестійкістю та змінами особи за органічним типом обмежували здатність [PERSON] на той час усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, через що потребує у визнанні його судом обмежено дієздатним станом на 21.06.2007 року (а.с. 84-86). За клопотанням представника відповідача ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 25 червня 2014 року у справі призначена повторна судово-психіатрична експертиза, доручена Київському міському центру судових психіатричних експертиз (а.с. 94). Відповідно до висновку №570 повторної судово-психіатричної комісійної експертизи Київського міського центру судових психіатричних експертиз від 07 липня 2015 року, станом на 21.06.2007 року [PERSON] виявляв ознаки органічного емоційно лабільного (астенічного) розладу (F 06.6 - згідно МКХ-10). У момент укладення договору купівлі-продажу квартири 21.06.2007 року [PERSON] виявляв ознаки органічного емоційно лабільного (астенічного) розладу і за своїм психічним станом у зазначений період часу усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (а.с. 151-158). Оцінюючи наявні в матеріалах справи висновки судово-психіатричної експертизи, судом враховується той факт, що після проведення експертами Житомирської обласної психіатричної лікарні №1 судово-психіатричної експертизи та складання акту № 160-2014 від 22 квітня 2014 року до матеріалів справи було долучено додаткові докази, а саме: медична карта амбулаторного хворого [PERSON], з психіатричного диспансеру Житомирької ОПЛ №1, повідомлення головного лікаря Коростишівської ЦРЛ ім [PERSON] від 06.05.2015, характеристики з місця роботи ТОВ «Кристал» від 15.05.2015, які вплинули на висновки експертів при проведенні повторно призначеної експертизи. Так, у висновку №570 повторної судово-психіатричної комісійної експертизи Київського міського центру судових психіатричних експертиз від 07 липня 2015 року, зазначається, що «із аналізу наявним даних вбачається, що в період часу, що цікавить суд, у підекспертного мали місце психічні розлади у вигляді церебрастенічної симпотматики внаслідок резидуально-органічного ураження головного мозку. При цьому у наданих на теперішню експертизу матеріалах відсутні обєктивні дані про наявність в підекспертного у період часу, що цікавить суд, психічних порушень, які б сягали вираженого ступеню (тобто ступеню недоумства, порушеної свідомості чи психотичного рівня)» (а.с. 158). Також у зазначеному висновку вказується що, «із аналізу всіх наданих на теперішню експертизу матеріалів (у т.ч. виробничої характеристики ТОВ «Кристал»), з урахування клінічних уявлень про закономірності перебігу наявних у підекспертного захворювань, зіставляючи обєктивні та субєктивні дані та їхню узгодженість між собою, вбачається, що в момент укладення договору купівлі-продажу квартири 21.06.2007 р. у підекспертного мали місце психічні порушення (…), які не сягали вираженого ступеню та не позбавляли підекспертного у зазначений період часу здатності (а також не обмежували цю здатність) усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними» (а.с. 158 зворот). Таким чином, суд вважає, що висновок повторної судово-психіатричної комісійної експертизи Київського міського центру судових психіатричних експертиз № 570 від 07 липня 2015 року є більш повним, оскільки проведена на підставі додаткових документів. З огляду на викладене вище,суд виходив із того, що позивачем не надано належних та беззаперечних доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири від 21 червня 2007 року, було укладено за відсутності вільного волевиявлення [PERSON], а також враховуючи те, що зібраними у справі доказам, зокрема й висновком повторної судово-психіатричної комісійної експертизи №570 від 07 липня 2015 року, підтверджується зворотне, а саме те, що на час укладення оспорюваного правочину [PERSON] не був позбавлений здатності (а також не обмежений здатністю) усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed