Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики від 28.08.2017 в розмірі 79 500,00 грн, відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 79 500,00 грн, інфляційні збитки 8 124,90 грн та три відсотки річних в розмірі 3 364,71 грн, та пеню за порушення умов договору в розмірі 290 970,00 грн, що в цілому дорівнює 461 459,61 грн. В обгрунтування позовних вимог вказує, що 28.08.2017 між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 79 500,00 грн терміном на 10 місяців з врахуванням відсотків за користування грошовими коштами. Строк повернення грошових коштів пунктом 2 договору, відповідно до якого відповідач повинен був повернути грошові кошти не пізніше 01.08.20218. Згідно п. 4 договору встановлені відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 10% в місяць від суми позики. У свою чергу, в п. 9 вказаного договору було визначено, що у разі прострочення відповідачем строків повернення позики, останній зобов`язаний сплатити суму боргу із врахуванням пені у розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен прострочення виконання із врахуванням інфляційних та 3% річних від простроченої суми. Позивач стверджує, що всупереч домовленості позика навіть частково не була повернута, відповідач зобов`язання за договором позики не виконав. Враховуючи те, що при укладенні договору сторонами було встановлено відсоток за користування грошовими коштами в розмірі 10% на місяць, то розмір відсотків з дати укладення договору по дату повернення грошових коштів складає 79 500,00 грн. Разом з тим, відповідно до розрахунку розмір 3% річних за період з 28.08.2018 по 24.01.2021 складає 3 364,71 грн. у свою чергу розмір інфляційних втрат з вересня 2018 року по січень 2021 дорівнює 8 124,90 грн. Договором позики також встановлено неустойку у вигляді пені в розмірі 1% щоденно від розміру позики у разі прострочення відповідачем боргу. Відповідно до розрахунку позивача розмір пені за період з 24.01.2020 по 24.01.2021 складає 290 970,00 грн. Ухвалою суду від 05.05.2021 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №756/6441/21, визначено, що справа підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 09.09.2021 постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті. Позивач будучи належним чином про дату, час і місце судового розгляду справи по суті, у судове засідання не з`явився. Однак, подав до суду заяву з проханням проводити розгляд справи без його участі позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить задовольнити, щодо заочного розгляду справи не заперечував Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується наявними у справі документами, письмових пояснень щодо причин своєї неявки суду не надав. Разом з тим, відповідачем у встановлений законом строк до суду не подано заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та не подано відзиву на позовну заяву. Строки для подання відзиву та відповіді на відзив закінчились, а тому суд прийшов до висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами. Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що сторона позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики від 28.09.2017, відповідно до якого позивач передав у власність відповідача грошові кошти в сумі 79 500,00 грн, що станом на 28.09.2017 за офіційним курсом НБУ становить 3 000,00 доларів США та зобов`язався повернути у строк до 01.08.2018 (далі - Договір). Договір посвідчено державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за №2-418 (а.с. 5). Відповідно до п. 3 Договору відповідач своїм підписом на договорі підтвердив факт отримання суми позики в розмірі 79 500,00 грн, що еквівалентно 3 000,00 доларів США. Між сторонами виник спір стосовно належного виконання відповідачем, який є позичальником, взятих на себе боргових зобов`язань. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З огляду на досліджені судом докази, наявні у справі суд приходить до висновку, що між сторонами в належній формі укладено договір позики, проте відповідач [PERSON] порушив свої зобов`язання щодо своєчасного повернення грошових коштів, вчинена сторонами письмова форма договору позики не лише є доказом факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Своїм підписом відповідач засвідчив, що його волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає його внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідачем не спростовано твердження позивача про невиконання грошового зобов`язання у визначені сторонами строки. Відповідач зобов`язання повернути кошти позивачу в термін визначений Договором, а саме 79 500,00 грн в строк до 01.08.2018, не виконав, права позивача підлягають захисту, а тому стягненню з відповідача підлягає сума боргу за договором позики в розмірі 79 500,00 грн. На підставі частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно з п.п. 4, 5 Договору за домовленістю сторін за користування позикою позичальник сплачує відсотки у розмірі 10 відсотків місячних. Нараховування відсотків по позиці проводиться починаючи з 28.10.2017. Оплата відсотків позичальником проводиться щомісяця до 11 числа, до повного повернення суми позики. Відповідно до розрахунку наданого позивачем розмір процентів за користування грошовими коштами за період з 28.10.2017 по серпень 2018 року складає 79 500,00 грн. Суд з даним розрахунком погоджується та вважає доцільним стягнути з відповідача на користь позивача проценти від суми позики, які визначено умовами договору, в розмірі 79 500,00 грн. Приписами ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року по справі №646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), також зазначено, що оскільки за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Суд, перевіряючи наданий позивачем розрахунок 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язань та інфляційних втрат погоджується із визначеним позивачем розміром 3% річних в сумі 3 364,71 грн та розміром інфляційних втрат в сумі 8 124,90 грн, які вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно до п. 9 Договору пеню визначено в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку пені за період з 24.01.2020 по 24.01.2021 її розмір складає 290 970,00 грн. В силу Закону України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» від 16.06.2020, яким розділ «Прикінцеві та Перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 15, згідно положень якого позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за прострочення, яке виникло під час карантину. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» встановлено, що відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 Кабінет Міністрів України постановив: Установити з 12.03.2020 на всій території України карантин. Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Враховуючи викладене, позивач має право на стягнення пені лише за період з 24.01.2020 по 11.03.2020, розмір якого становить 38 160,00 грн. Протягом розгляду цивільної справи відповідач не скористався своїми процесуальними правами та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, з огляду на ст.ст. 77-88 ЦПК України, який би містив інформацію щодо предмету доказування, в підтвердження своєчасного виконання своїх зобов`язань за укладеним договором позики. Враховуючи беззаперечний факт укладення сторонами договору позики, ненаданням відповідачем відзиву на позов, суд, приходить до переконання про необхідність часткового задоволення позову, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики в розмірі 79 500,00 грн, проценти від суми позики в розмірі 79 500,00 грн, 3% річних в розмірі 3 364,71 грн, інфляційні втрати в розмірі 8 124,90 грн та пеня в розмірі 38 160,00 грн, а всього 208 649,61 грн. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 2 086,50 грн (208 649,61 грн * 4 614,60 грн/461459,61 грн).

Outcome: partial