Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

У липні 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом, який 27 грудня 2016 року уточнила та остаточно просила суд ухвалити рішення, яким встановити факт прийняття нею спадщини після смерті матері [PERSON], померлої 30.03.2002 року та визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 44,2 кв.м., житловою площею 27,7 кв.м., що складається з: коридору, площею 5,3 кв.м. (приміщення № 1), санвузла, площею 2,8 кв.м. (приміщення №2), кухні, площею 6,2 кв.м. (приміщення № 3), житлової кімнати, площею 16,8 кв.м. (приміщення № 4), житлової кімнати, площею 10,9 кв.м. (приміщення № 5), кладової, площею 2,2 кв.м. (приміщення № 6). В обґрунтування вимог зазначає, що 30 березня 2002 року померла [PERSON]. Позивачка є її донькою. Заповіту на випадок смерті мати не залишила. Мати була членом Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Юнга». За своє життя її матірю було повністю сплачено пайові внески за квартиру [ADDRESS]. Однак правовстановлюючі документи на квартиру її мати не оформила. Оскільки, матірю за її життя були сплачені пайові внески за вищезазначену квартиру, вважає доцільним звернутися до суду із вимогою про визнання за нею права власності на дану квартиру в порядку спадкування. Вона прийняла спадщину у вигляді квартири через фактичне вступлення у володіння та користування спадковим майном. З 1986 року по цей час вона зареєстрована та проживає у вказаній квартирі. Окрім неї спадкоємцем першої черги за законом після смерті її матері є батько позивачки [PERSON], але він не з заявою про прийняття чи відмову від спадщини не звертався. Ні на час смерті матері, ні пізніше він спірною квартирою не користувався. Позивачка зверталася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за своєю матірю на спірну квартиру, на що отримала цілком очікувану постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30 червня 2016 року, яка ґрунтувалася на відсутності правовстановлюючих документів щодо належності спірної квартири її матері. У звязку з чим, позивачка вимушена звернутися до суду з даним позов. Позивачка у судове засідання не зявилася, але від її представника до суду надійшла заява, в якій він підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі та справу слухати без їхньої участі. Відповідач у судове засідання не зявився, але надав суду заяву в якій проти задоволення позовних вимог не заперечував, просив справу розглянути без його участі. Представник відповідача [PERSON] міської ради у судове засідання не зявився, але надав суду заперечення на позовну заяву. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. У\~відповідності\~до ч. 1 ст. 15 ЦК України,\~кожна особа\~має\~право\~на\~захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. У судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 30 березня 2002 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КИ № 436503 виданого 03 квітня 2002 року Відділом реєстрації смерті у м. Дніпропетровську [PERSON] обласного управління юстиції, актовий запис № 2831. Позивачка [PERSON] рідна донька померлої [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії П-АВ №; 085482 від 07 червня 1970 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина , яка складається з квартири [ADDRESS]. На час смерті [PERSON], позивачка [PERSON] постійно проживала разом з спадкодавицею у квартирі [ADDRESS], що підтверджується довідкою ОСББ «Юнга» від 24.05.2016 року, а тому фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Відповідно до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на час виникнення даних правовідносин, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна вимога стосовно встановлення факту прийняття позивачкою спадщини після смерті матері [PERSON], померлої 30.03.2002 року, підлягає задоволенню. Як вбачається з позовної заяви, позивачка звертається до суду з вимогою про визнання за нею права власності на квартиру [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті матері - [PERSON], померлої 30.03.2002 року. 25 травня 2016 року [PERSON] звернулася до Третьої [PERSON] державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері - [PERSON], померлої 30.03.2002 року. Проте, постановою Третьої [PERSON] державної нотаріальної контори від 30 червня 2016 року, [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS], було відмовлено у звязку з тим, що спадкоємицею не надано документів, що посвідчують право власності на спірну квартиру. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», передбачено звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадкування. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] була членом Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Юнга» та їй належала квартира [ADDRESS]. Згідно довідки Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Юнга» № 01/137 від 24.05.2016 року, у 1972 року [PERSON] була повністю сплачена пайовий внесок за квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЗУ «Про власність», який діяв на час виникнення даних правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Відповідно до п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» від 18.09.1987 року № 9, судам слід мати на увазі, що згідно зі ст. 15 ЗУ «Про власність» (697-12), член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатися нею на власний розсуд продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом. Виходячи з цього, особа, якій відчужена членом ЖБК квартира, має переважне право на вступ до цього кооперативу. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. Згідно п. 11 Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року, при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз'яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Крім цього, слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. Також у відповідності до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини. Окрім того, відповідно до змісту зазначеному у пункті 8 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, у разі смерті члена житлово-будівельного кооперативу, за умовах, що спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, до складу спадщини включається відповідно кооперативна квартира. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню, а тому за [PERSON] необхідно визнати право власності в порядку спадкування на квартиру [ADDRESS]. На підставі викладеного і

Outcome: approved