Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

У липні 2016 року позивач звернулася до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення з відповідачів солідарно на її користь грошових коштів в сумі 8500 євро по курсу НБУ на день ухвалення рішення за розпискою від 14 липня 2013 року з урахуванням: процентів за користування позикою в сумі 80549 грн. 78 коп., трьох відсотків річних в сумі 6383 грн. 93 коп., збитків від інфляції в сумі 21204 грн. 71 коп. Також просила стягнути з [PERSON] на її користь грошові кошти в сумі 17000 євро по курсу НБУ на день ухвалення рішення, за розписками від 15 липня 2013 року та 02 листопада 2015 року, з урахуванням процентів за користування позикою в сумі 119349 грн. 30 коп., трьох відсотків річних в сумі 17232 грн. 69 коп., збитків від інфляції в розмірі 157963 грн. 10 коп. Свій позов обґрунтовує тим, що 01 липня 2013 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики, за яким позивач частинами передала у власність відповідача грошові кошти в розмірі 25500 євро, а відповідач зобовязувалась повернути вказані грошові кошти у строк передбачений договором. На підтвердження укладення вказаного договору відповідачем було написано розписки: -від 14 липня 2013 року про одержання грошових коштів в розмірі 8500 євро, встановлено кінцевий термін їх повернення 31 липня 2015 року; -від 15 липня 2013 року про одержання нею грошових коштів в розмірі 8500 євро, встановлено кінцевий термін їх повернення 15 липня 2014 року; -від 02 листопада 2015 року про одержання нею грошових коштів в розмірі 8500 євро, встановлено кінцевий термін їх повернення 31 січня 2016 року. Проте відповідач [PERSON] в порушення прийнятих по договору зобовязань у строки передбачені договором позивачу [PERSON] не повернула. Позивач вказує на те, що у звязку з невиконання умов договору у відповідача виникла заборгованість в розмірі 25500 євро, що по курсу Національного Банку України на день подання позову становить 714765 грн. 00 коп. Тому вважає, що відповідач [PERSON] повинна їй повернути суму заборгованості, проценти за користування грошовими коштами, 3 % річних та інфляційні збитки, які розраховує наступним чином. Згідно розписки від 15 липня 2013 року 8500 євро надавались під 8 % річних, на іншу частину грошових коштів переданих позивачем відповідачу за розписками від 14 липня 2013 року та від 02 листопада 2015 року, а саме 17000 євро розмір процентів не встановлювався, а тому визначаються на рівні облікової ставки Національного банку України. За період з 16 липня 2013 року по 09 червня 2016 року з урахуванням 8 % річних по розписці від 15 липня 2013 року сума заборгованості по відсоткам склала 55980 грн. 13 коп. Надалі сума заборгованості за відсотками визначалася на рівні облікової ставки Національного банку України і за період з 15 липня 2013 року по 02 листопада 2015 року за розпискою від 14 липня 2013 року становила 80549 грн. 78 коп.; за розписками від 15 липня 2013 року та 02 листопада 2015 року за період з 03 листопада 2015 року по 21 червня 2016 року сума заборгованості по відсоткам склала 63369 грн. 30 коп. Таким чином сума процентів за користування позикою склала в розмірі 25500 євро, згідно розписок від 14 липня 2013 року, 15 липня 2015 року та 02 листопада 2015 року, що еквівалентно 199899 грн. 21 коп. Позивач також навела розрахунок суми 3 % річних за прострочення повернення суми позики в період з 16 липня 2014 року по 21 червня 2016 року, що становить 23 616 грн. 62 коп., а також просила стягнути на її користь інфляційні збитки в розмірі 179167 грн. 81 коп., яка склала дається з наступного. За розпискою від 15 липня 2013 року за період з серпня 2014 року по травень 2016 року сума інфляційних збитків склала 144620 грн. 81 коп. За розпискою від 14 липня 2013 року за період з серпня 2015 року по травень 2016 року сума інфляційних збитків склала 27161 грн. 06 коп. За розпискою від 02 листопада 2015 року за період з січня 2016 року по травень 2016 року сума інфляційних збитків склала 15248 грн. 33 коп. Надалі позивач зазначає, що поручителем виконання зобовязання [PERSON] перед нею у сумі 8500 євро згідно розписки від 14 липня 2013 року виступила [PERSON] По закінченню терміну повернення позики відповідачем [PERSON] за даною розпискою позивач предявила вимогу до поручителя про повернення 8500 євро. Відповідач [PERSON] пославшись на відсутність коштів просила надати відстрочку, про що 01 листопада 2015 року була написана розписка, згідно якої поручитель зобовязувалась повернути 8500 євро позивачу в термін до 31 січня 2016 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, під час дачі пояснень зменшив суму заборгованості в усній формі навів новий розрахунок, але уточнень у письмовій формі суду не надав. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги визнала частково, лише на суму 8500 євро, яку вона позичила у [PERSON] Суду пояснила, що вона в телефонному режимі звязалася із [PERSON] та попросила в неї позичити 5000 євро, які та перерахувала їй на картковий рахунок в ПАТ КБ Приватбанку 15 липня 2013 року. Потім [PERSON] знадобилась ще певна сума, вона знов зателефонувала [PERSON] в серпні 2013 року і та 30 вересня 2013 року їй перерахувала на картковий рахунок 3500 євро. Відповідач зазначила, що вона [PERSON] написала першу розписку 14 липня 2013 року на суму 8500 євро, але кошти отримала 5000 євро 15 липня 2013 року, а 3500 євро 30 вересня 2013 року. Потім на наступний день, тобто 15 липня 2013 року їй передзвонила [PERSON] та попросила переписати розписку від 14 липня 2013 року, пояснюючи це тим, що вона проконсультувалась з юристами і розписку потрібно написати в день перерахування коштів, на що відповідач не заперечувала і написала таку розписку проставивши дату 15 липня 2013 року. З пояснень відповідача [PERSON], вона ці кошти повинна була повернути через рік, як [PERSON] повернеться із заробітків. Оскільки відповідач не змогла повернути вказану суму вчасно, як було обумовлено, [PERSON] знову попросила написати їй розписку із зазначенням дати, коли [PERSON] поверне борг, тому 2 листопада 2015 року була написана ще одна розписка і зазначена кінцева дата повернення боргу 31 січня 2016 року. Позивач також суду пояснила, що восени 2015 року їй передзвонила [PERSON] і вимагала повернення боргу. Крім того просила, щоб розписку про зобовязання повернути гроші замість [PERSON] написала її дочка [PERSON], та передала їй. Вони зустрілися в м.Мукачево, намагалися засвідчити розписку від 02.11.2015 року у нотаріуса, але не змогли, оскільки [PERSON] не взяла вдома в м.Бровари копії свідоцтва про смерть чоловіка. [PERSON] суду пояснила, що коли вона їхала в поїзді до м.Мукачево їх телефонну розмову про повернення заборгованості почула випадкова людина на імя Руслана, і запропонувала написати розписку замість доньки [PERSON] Розписка була нею написана, а [PERSON] її передала [PERSON], тому її донька не знала про існування такої розписки від її імені. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги не визнала в повному обсязі, пояснила, що вона взагалі не писала розписки від 01 листопада 2015 року, про виниклу заборгованість її матері [PERSON] вона дізналася після того, як в лютому 2016 року їй на телефон подзвонила [PERSON] та попросила повернути борг. Зі слів [PERSON] вона дізналася, що її мати в середині липня 2013 року позичила у [PERSON] 8500 євро. Сама розписку від 01 листопада 2015 року не писала та не підписувала, яка особа її написала їй не відомо. Зі слів самої [PERSON] в лютому 2016 року, її мати [PERSON] була винна [PERSON] - 8500 євро, інша сума взагалі не звучала, і будь-яких питань не виникало. Оскільки вона не була обізнана із виниклою заборгованістю, [PERSON] повідомила [PERSON] про те, що вона зясує з матірю вказані нею обставини. Суд вислухавши представника позивача [PERSON], відповідачів [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 14 липня 2013 року відповідач [PERSON] написала розписку наступного змісту, що вона у 07 місяці 2013 року зайняла 8500 євро під відсотки та зобовязалась повернути півсуми в січні 2015 року, залишок суми у липні 2015 року. Крім того в розписці зазначено, що в разі якщо з нею щось трапиться, то вказану суму віддасть її дочка [PERSON] На вказаній розписці проставлені підписи як позивача [PERSON], так і відповідача [PERSON] 15 липня 2013 року написана розписка [PERSON] про те, що вона зайняла у [PERSON] 8500 євро на один рік під 8 %. 01 листопада 2015 року [PERSON] була написана розписка про те, що вона зобовязується повернути [PERSON] 8500 євро та проценти, які були отримані в борг її матірю [PERSON] в 2013 році, зобовязується їх повернути до 31 січня 2016 року. 02 листопада 2015 року [PERSON] написана розписка про те, що вона зайняла у [PERSON] 8500 євро та зобовязується їх повернути до 31 січня 2016 року. На розписці проставлені підписи свідків [PERSON] та [PERSON] Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для зясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. 30 листопада 2016 року по вказаній цивільній справі за клопотанням [PERSON] заявила клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області вказане клопотання задоволено. Проведення почеркознавчої експертизи доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. 07 червня 2017 року матеріали цивільної справи були повернуті з експертної установи разом з повідомленням про неможливість надання висновку судово-технічної експертизи документів від 26 травня 2017 року № 21579/16-34. У вказаному повідомленні зазначається, що на вирішення експерту поставлено два питання: -Чи виконаний текст та підпис в розписці від 01 листопада 2015 року від імені [PERSON] особисто чи іншою особою? -Чи відповідає дата написання розписки її даті, а саме 01 листопада 2015 року? В повідомлені КНІДСЕ вказується, що 27 лютого 2017 року на адресу Броварського міськрайонного суду Київської області та сторонам по справі направлено лист та додаткове клопотання судових експертів про необхідність надання додатково порівняльних зразків документів. Станом на 26 травня 2017 року додаткове клопотання не виконано додатково порівняльні зразки документі не надано. Також кошти виставлені згідно рахунку № 8755 від 22 грудня 2016 року на оплату вартості проведення експертизи ( в розмірі 21713 грн. 60 коп.) до інституту не надходили. Таким чином, судом встановлено, а матеріалами справи не спростовано, що 01 листопада 2015 року [PERSON] була написана розписка про зобовязання повернути борг, який був отриманий [PERSON] у 2013 році. Під час розгляду справи та з урахуванням змісту розписок, пояснень сторін, суд дійшов висновку про те, що зобовязання відповідача [PERSON] та відповідні правовідносини виникли лише тільки з розписки, яка була написана нею та підписана [PERSON] 15 липня 2017 року, а потім уточнювались (продовжувались) строки виконання зобовязань та відсотки за користування грошовими коштами. На день розгляду справи в суді відповідач [PERSON] жодних дій не вчинила щодо повернення суми заборгованості, процентів за користування грошовими коштами, що і сама не заперечує, пояснивши тим, що таких коштів не має. Згідно із ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. У ст. 599 ЦК України встановлено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. У ч. 1 ст. 192, ч. 1 ст. 524, ч. 1 ст. 533 ЦК України визначено, що законним платіжним засобом на всій території України є грошова одиниця України гривня. Грошове зобовязання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці України гривні. За змістом норм ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. ст. 536, 1048 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати, а позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у розмірі встановленому договором або законом, які виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Якщо договором розмір процентів не встановлений, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно із правовими позиціями Верховного Суду України, висловленими у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14 та від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1412 цс 16 у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, позичальник зобовязаний сплатити проценти за користування позикою, розмір яких визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Так, сума основного боргу відповідно розписки від 14 липня 2013 року складає 8500 євро., розписка від 15 липня 2013 року була написана із уточненням, у звязку з тим, що дійсно частина грошових коштів була перерахована на банківську картку ПАТ КБ Приватбанк із уточненням суми відсотків в розмірі 8% річних строком на рік, тобто до 15 липня 2014 року. Згідно розписки від 02.11.2015 року [PERSON] зобовязувалась повернути борг до 31 січня 2016 року, у даній розписці розмір відсотків не зазначався. Таким чином, розмір основного боргу по курсу на дату ухвалення рішення складає 8500 євро*31,97 = 271745 грн. 00 коп. ( 1 євро = 31,97 грн. по курсу НБУ станом на 25 квітня 2018 року). Відсотки за договором позики за період з 16 липня 2013 року по 15 липня 2014 року складають 21739 грн. 60 коп. (проценти = сума боргу * процентна ставка/100%/365*кількість днів) Враховуючи, що в розписках не зазначалася сума процентів, тому надалі вона повинна бути розрахована на рівні облікової ставки НБУ за період з 16 липня 2014 року по 21 червня 2016 року, по день який зазначений в змісті позовної заяви та до якого позивач просить стягнути проценти за користування грошовими коштами. Формула за якою обраховується вказана заборгованість: розмір заборгованості* кількість днів прострочення * облікова ставка НБУ /кількість днів у році * 100 %, таким чином проведений наступний розрахунок: -за 16.07.2014 року, тобто 271745 грн. 00 коп. * 1 * 9,5 %/ 365 * 100 % = 70 грн. 72 коп. -з 17.07.2014 року по 12.11.2014 року 111 днів, тобто 271745 грн. 00 коп. * 111* 12,5 % / 365 * 100% = 10330 грн. 03; -з 13.11.2014 року по 05 .02.2015 року 84 днів, тобто 271745 грн. 00 коп. * 84 * 14% / 365 * 100% = 8755 грн. 40 коп.; -з 06.02.2015 року по 03.03.2015 року 25 днів, тобто 271745 грн. 00 коп. * 25 * 19,5% / 365 * 100% = 3629 грн. 47 коп.; -з 04.03.2015 року по 27.08.2015 року 177 дні, тобто 271745 грн. 00 коп. * 177* 30% / 365 * 100% = 39533 грн. 31 коп.; -з 28.08.2015 року по 24.09.2015 року 28 днів, тобто 271745 грн. 00 коп. * 28 * 27% / 365 * 100% = 5628 грн. 47 коп.; - з 25.09 .2016 року по 21.04.2016 року 22%, тобто 271745 грн. 00 коп. *209 * 22% / 365 * 100%= 34232 грн. 42 коп. - з 22.04.2016 року по 26.05.2016 року 19%, тобто 271745 грн. 00 коп. *34 * 19 % / 365 * 100%= 1269 грн.79 коп. - 27.05.2016 року по 21.06.2016 року 18%, тобто 271745 грн. 00 коп. *26 * 18 %/ 365 * 100%= 3484 грн.29 коп. Враховуючи вищенаведений розрахунок з відповідача [PERSON] підлягають стягненню проценти за користування грошовими коштами в розмірі 106933 грн. 90 коп. За змістом ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 1050 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Верховний Суд України у постановах від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-2168цс15 висловив правові позиції та вказав на те, що за змістом норми ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Враховуючи наведене, тривале невиконання відповідачем взятих на себе зобовязань, згідно із яким вона повинна була сплатити на користь позивача значну суму позики, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення на її користь із відповідача [PERSON] 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання за період з 16 липня 2014 року по 21 червня 2016 року, що складають 15790 грн. 99 коп. (3 % річних = сума боргу * процентна ставка/100%/365*кількість днів) і інфляційних втрат за період з 16 липня 2014 року по 21 червня 2016 року, що складають 183883 грн. 87 коп., ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню. Як вбачається із матеріалів справи, а саме в розписці складеної 01 листопада 2015 року [PERSON] зобовязалась повернути борг [PERSON] в розмірі 8500 євро з відсотками отриманий її матірю [PERSON] в 2013 році в термін до 31.01.2016 року. (а.с.49) Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня договору поруки. Правова позиція Верховного суду України від 14.06.2107 року у справі № 6 -1009 цс 17. Таким чином, оскільки в розписці від 01 листопада 2015 року зазначений термін повернення до 31 січня 2016 року, тому вважається, що порука припиняється після закінчення встановленого строку. Виходячи з вищенаведеного в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Також згідно із положеннями ст. 88 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 6890 грн. 00 коп. (а.с. 1).

Outcome: partial