Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

У квітні 2019 року позивач звернувся до суду до відповідача з позовом, в якому просить суд зобов`язати відповідача зняти арешт з 1/2 частки квартири [ADDRESS] та іншого рухомого та нерухомого майна, що накладений постановою. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін в порядку заочного розгляду, оскільки у відповідності до вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання (зворотні повідомлення наявні в матеріалах справи), відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а також у справі достатньо даних про права та взаємини сторін. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 12.06.1995 р., квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до повідомлення Центрального ВДВС м. Миколаїв №01.0535/14 від 28.07.2018 р., за даними АСВП відносно боржника [PERSON] на виконання перебували виконавчі провадження з примусового виконання: виконавчого листа №2-ц-3-4777 від 21.02.2011 р. про стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованість по 59,65 грн.; виконавчого №2-ц-3-4777 від 21.02.2011 р. про стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованість за кредитом у сумі 43831,67 грн., заборгованість за процентами в сумі 3479,80 грн., пеню в сумі 300,00 грн., а також судові витрати у розмірі 476,11 грн. з кожного; виконавчого листа №2-1010-1/08 від 27.11.2008 р. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ КБ «Дельта» заборгованість у розмірі 19620,67 грн., які 11.12.2015 р. завершені на підставі п. 2 ч.1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження»; судового наказу №4-5537 від 08.05.2009 р. про стягнення з [PERSON] на користь ЗАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у сумі 3653,86 грн., яке 10.06.2010 р. завершено на підставі п.5 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження»;виконавчого листа №2-1010-1/08 від 27.11.2008 р. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ КБ «Дельта» заборгованість у розмірі 19620,67 грн., яке 12.08.2009 р. було завершене. Станом на 28.08.2018 р. підстав для зняття арештів накладених в виконавчого провадження відсутні. Згідно заяви ПАТ КБ «Приватбанк» від 14.06.2018 р., [PERSON] свої зобов`язання перед ПАТ КБ «Приватбанк» виконав в повному обсязі, у зв`язку з чим просив Центральний ВДВС м. Миколаїв зняти арешт з майна [PERSON] . Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року (Закон № 475/97-ВР), визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. На сьогодні позивач має намір розпорядитися належним йому майном, проте через наявність арештів позбавлений можливості це зробити. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності позивача. Згідно із ч.2 ст.50 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Відповідно до ч.ч. 1,2,3 ст.60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. На підставі вимог ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування й розпорядження майном. Відповідно до висновку Верховного суду України у справі №6-26цс 13 від 15 травня 2013 року вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Судовий збір сплачено позивачем при подачі позову до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved