Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання часток в спільній сумісній власності подружжя. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що з 22.10.1968р. по 07.06.2013р. його батьки перебували у шлюбі. У період перебування у шлюбі його батьками була придбана квартира [ADDRESS], шляхом внесення за спільні кошти внески до ЖБК «Волга», у зв'язку з чим батьку позивача - [PERSON] видано свідоцтво про право приватної власності. [INFO] померла матір позивача - [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді частки цієї квартири. Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд визначити частки в спільній сумісній власності подружжя, а саме визначити за [PERSON] та [PERSON] по ? частки вказаної квартири та визнати за кожним право власності на вказані частки. Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутністю, а також про те, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить про їх задоволення. Від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутністю, а також про те, що позовні вимоги визнає та не заперечує проти задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя від 22.10.2013р., видане Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції, 22.10.1968р. був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], прізвище якої після реєстрації шлюбу змінилося на «[PERSON]». [INFO] померла матір позивача - [PERSON], свідченням чого є Свідоцтво про смерть Серії [NUMBER], а/з № 2390 від 08.06.2013р. Судом встановлено, що за час шлюбу батьками позивача придбано квартиру [ADDRESS], шляхом внесення пайових внесків на будівництво та отримання квартири, цей факт сторонами не оспорювався, доказів протилежного не надано. У зв'язку з вказаним [PERSON] було видано Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], яке видане на підставі рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів від 21.02.1992р. Згідно ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» від 18.09.1987р. № 9 роз'яснено, що під час розгляду спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, необхідно керуватись нормами ст. 146 ЖК, ст. 15 Закону України «Про власність», п. 43 Примірного статуту ЖБК і законодавством про шлюб та сім'ю (ст. ст. 22, 24, 28, 29 КпШС), враховуючи, зокрема, що пай, внесеним подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, після повної сплати пайового внеску, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Відповідно до ст. 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Таким чином, суд вважає, що квартира [ADDRESS], є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана за спільні кошти під час перебування у шлюбі. В судовому засіданні не встановлено порушення прав та інтересів третіх осіб. На підставі викладеного, а також враховуючи те, що відповідач не заперечує проти задоволення позову, суд вважає необхідним задовольнити вимоги щодо визначення часток у спільній сумісній власності подружжя по ? частки квартири за кожним. В той же час слід зазначити, що частиною 4 статті 25 ЦК України визначено, що цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, тому вимога позивача щодо визнання права власності на ? частку за померлою [PERSON] є безпідставною. Також позивач не може ставити питання щодо визнання права власності на ? частку нерухомого майна за відповідачем [PERSON]. Таким чином, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню шляхом встановлення спільної власності подружжя та визначення часток у спільній власності. З матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги містять немайновий характер. У відповідності до п. 1.2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 0,1 розміру мінімальної заробітної плати, що складає 229,40 грн.. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача стягується судовий збір у розмірі 229,40 грн.. Частиною 2 статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що у випадках, установлених п. 1 ч. 1 цієї статті (внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом), судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми. Позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 960,00 грн., а тому поверненню підлягає надлишок сплаченого судового збору в сумі 730,60 грн..

Outcome: partial