Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 24 жовтня 1992 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], однак сімейне життя з відповідачем перестало складатись через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на спільне життя та обов?язки, у звязку з чим шлюбні відносини припинені більше 10 років тому, ведення спільного господарства та спільне проживання припинені з січня 2016 року. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просив шлюб розірвати. Будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи позивач в судове засідання не зявився, подавши через канцелярію суду заяву про розгляд справи у його відсутності, наполягаючи на задоволенні позовних вимог з наведених у позові підстав, зазначивши, що шлюбні стосунки припинені з вересня 2003 року, спільне господарство не ведеться та з відповідачем проживають окремо з 10 січня 2016 року. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилася, у поданій через канцелярію суду заяві позов визнала в повному обсязі та просила суд розглядати справу у її відсутності, зазначивши, що шлюбні відносини припинені з вересня 2003 року, з відповідачем спільне господарство н ведуть та проживають окремо з 10 січня 2016 року. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи принцип диспозитивності за ст.11 ЦПК України та положення ч. 4 ст.174 ЦПК України, вважає за необхідне ухвалити рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України\~ дружина\~ та\~ чоловік\~ зобов'язані\~ спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими\~ членами\~ сім'ї\~ на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин,\~примушування до їх збереження,\~в тому числі примушування до статевого\~зв'язку за\~допомогою фізичного\~або психічного насильства,\~є порушенням права\~дружини,\~чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 24жовтня 1992 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому Відділом реєстрації актів громадянського стану виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська, актовий запис №1034, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, залученим до матеріалів справи в копії (а.с. 6). Сторони є батьками народженої у цьому шлюбі дитини [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.6). Сімейне життя не склалося з причин втрати взаєморозуміння, різних характерів і поглядів на ведення господарства, через що втрачене почуття любові і поваги один до одного та сторони шлюбні стосунки припинили з вересня 2003 року, спільне господарство не ведуть та проживають окремо з 10 січня 2016 року. Спір з приводу поділу сумісного майна подружжя відсутній, як і вирішено за спільною згодою питання проживання неповнолітньої доньки [PERSON] з матірю (відповідачем). Вирішуючи справу, суд зважає на особливий характер сімейних відносин та їх обєктивну недоступність для оточуючих, при цьому, бере до уваги наявність у подружжя неповнолітньої дитини, враховує також її інтереси та зазначає про те, що задля охорони її інтересів є кращим проживання в повній родині, проте зауважує, що зазначені вище та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, категоричне заперечення як позивача так і відповідача проти збереження шлюбу, вочевидь свідчать про те, що примирення сторін неможливе, подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу та, відтак, можливість прийняти визнання позову відповідачем. З урахування клопотання позивача суд вважає за можливе в порядку ст. 88 ЦПК України віднести судові витрати на рахунок позивача.

Outcome: approved