Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

У липні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Вознесенської міської ради Миколаївської області, [PERSON] , [PERSON] про часткове скасування рішень та визнання недійсними Державних актів на право приватної власності на землю. В подальшому [PERSON] надала уточнений позов до Вознесенської міської ради Миколаївської області, виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області, [PERSON] , [PERSON] про часткове скасування рішень та визнання недійсними Державних актів на право приватної власності на землю в якому вказувала, що 10 липня 1998 року вона придбала у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . Будинок розміщений на земельній ділянці площею 0,1426 га., переданій для його обслуговування та ведення особистого підсобного господарства одночасно двом попереднім власникам вказаного майна - [PERSON] та [PERSON] . Зокрема, право власності [PERSON] на земельну ділянку посвідчено Державним актом на право приватної власності на землю від 11 жовтня 1995 року, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №5079 (виданим на підставі рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради народних депутатів від 22 вересня 1995 року за №203). Право власності [PERSON] на земельну ділянку посвідчено Державним актом на право приватної власності на землю від 03 квітня 1997 року, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №5690 (виданим на підставі рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради народних депутатів від 21 березня 1997 року за №47). З метою оформлення продажу будинку [PERSON] через свого представника звернулася до приватного нотаріуса, однак з`ясувалося, що земельна ділянка передана попереднім власникам будинку у власність з істотними порушеннями, що створює позивачці перешкоди в розпорядженні своїм майном (будинком). Зокрема, рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради народних депутатів за №203 від 22 вересня 1995 року в частині передачі в приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 1426 кв.м., розташованої на території Вознесенської міської ради, призначеної для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства прийняте з порушенням вимог закону, а саме одразу на дві ділянки з окремими цільовими призначеннями та з перевищенням максимальної площі ділянки, яку безоплатно могла отримати [PERSON] Виданий на підставі вказаного рішення Державний акт на право приватної власності на землю від 11 жовтня 1995 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №5079 виданий з порушенням вимог закону, а саме одразу на дві ділянки з окремими цільовими призначеннями та без графічного відображення площ, а також конфігурації кожної земельної ділянки, з перевищенням максимальної площі ділянки, яку безоплатно могла отримати [PERSON] , та без виготовлення технічної документації. Водночас, рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради народних депутатів за №47 від 21 березня 1997 року в частині передачі в приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 1426 кв.м., розташованої на території Вознесенської міської ради, призначеної для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства прийняте з порушенням вимог закону, а саме вказаним рішенням виконавчий комітет незаконно розпорядився земельною ділянкою, яка вже була передана у власність іншій особі ( [PERSON] ) без попереднього припинення права власності або вилучення ділянки, рішення видано одразу на дві ділянки з окремими цільовими призначеннями та з перевищенням максимальної площі ділянки, яку безоплатно міг отримати [PERSON] Виданий на підставі вказаного рішення Державний акт на право приватної власності на землю від 03 квітня 1997 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №5690 виданий з порушенням вимог закону, а саме на земельну ділянку, яка на момент видачі знаходилася у власності іншої особи ( [PERSON] ) без попереднього припинення права власності або вилучення ділянки, одразу на дві ділянки з окремими цільовими призначеннями та без графічного відображення площ, а також конфігурації кожної земельної ділянки, з перевищенням максимальної площі ділянки, яку безоплатно міг отримати [PERSON] , та без виготовлення технічної документації. Виходячи з цих обставин, враховуючи неможливість внесення змін або виправлень в оспорювані рішення та до правовстановлюючих документів на землю в адміністративному порядку, а тому [PERSON] просила про часткове скасування оскаржуваного рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради народних депутатів за №203 від 22 вересня 1995 року (в частині передачі в приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 1426 кв.м., розташованої на території Вознесенської міської ради, призначеної для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства), визнання недійсним виданого на його підставі правовстановлюючого документа - Державного акту на право приватної власності на землю від 11 жовтня 1995 року №5079, а також про часткове скасування оскаржуваного рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради народних депутатів за №47 від 21 березня 1997 року (в частині передачі в приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 1426 кв.м., розташованої на території Вознесенської міської ради, призначеної для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства), визнання недійсним виданого на його підставі правовстановлюючого документа - Державного акту на право приватної власності на землю від 03 квітня 1997 року №5690. Ухвалою суду від 03 вересня 2020 року до участі у розгляді справи в якості відповідача залучено виконавчий комітет Вознесенської міської ради Миколаївської області. В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися, проте останній надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача - Вознесенської міської ради в судове засідання не з`явився, проте надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі з відзивом на позовну заяву в якому позовні вимоги не визнав з тих підстав, що Вознесенська міська рада не є належним відповідачем у справі в той час, як оспорюване рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради №203 від 22 вересня 1995 року (в частині передачі в приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 1426 кв.м., розташованої на території Вознесенської міської ради, призначеної для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства) прийняте, а Державний акт на право приватної власності на землю від 11 жовтня 1995 року №5079 виданий у повній відповідності з вимогами закону. Представник відповідача - виконавчого комітету Вознесенської міської ради в судове засідання не з`явилася, проте надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі з відзивом на позовну заяву в якому позовні вимоги не визнала з тієї підстави, що оспорюване рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради №203 від 22 вересня 1995 року (в частині передачі в приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 1426 кв.м., розташованої на території Вознесенської міської ради, призначеної для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства) прийняте, а Державний акт на право приватної власності на землю від 11 жовтня 1995 року №5079 виданий у повній відповідності з вимогами закону. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, проте надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає повністю. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, судом належним чином про час та місце розгляду справи повідомлена, причину неявки суду не повідомила. Оскільки матеріали містять усю необхідну інформацію для вирішення спору, а тому суд вважав можливим проводити розгляд справи без особистої участі учасників справи. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема, судом встановлено, що 10 липня 1998 року [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . Будинок розміщений на земельній ділянці площею 0,1426 га., переданій для його обслуговування та ведення особистого підсобного господарства одночасно двом попереднім власникам вказаного майна - [PERSON] та [PERSON] . Зокрема, право власності [PERSON] на земельну ділянку посвідчено Державним актом на право приватної власності на землю від 11 жовтня 1995 року, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №5079 (виданим на підставі рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради народних депутатів від 22 вересня 1995 року за №203). Право власності [PERSON] на земельну ділянку посвідчено Державним актом на право приватної власності на землю від 03 квітня 1997 року, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №5690 (виданим на підставі рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради народних депутатів від 21 березня 1997 року за №47). Аналізуючи вимоги та заперечення сторін, суд виходить з наступного. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 6 ЗК України 1990 року (чинного на час передачі відповідачам у власність ділянки) громадяни України мають право на одержання безоплатно у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Передача розташованих на території міст земельних ділянок у власність громадян належить до відання міських Рад народних депутатів, яка здійснюється виконавчими органами цих Рад (ст.ст. 6, 10, 17, 63 ЗК України 1990 року, ст.ст. 19, 35, 42 чинного на час передачі ділянки Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування»). Відповідно до цільового призначення всі землі України поділяються на: землі сільськогосподарського призначення; землі населених пунктів (міст, селищ міського типу і сільських населених пунктів); землі промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та іншого призначення; землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі запасу (ч. 1 ст. 2 ЗК України 1990 року). Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються в користування земельні ділянки для будівництва та обслуговування індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен був бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара (ч.ч. 1, 2 ст. 67 ЗК України 1990 року). Землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для потреб сільського господарства або призначені для цих цілей (ст. 47 ЗК України 1990 року). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність і надаються у користування: громадянам - для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби; громадянам, радгоспам, колективним та іншим сільськогосподарським підприємствам і організаціям - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам і загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду, для ведення сільського господарства; несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям, громадським об`єднанням та релігійним організаціям - для ведення підсобного сільського господарства (ч. 2 ст. 48 ЗК України 1990 року). Для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара (ч. 1 ст. 56 ЗК України 1990 року). Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України (ч. 1 ст. 22, ч.ч. 1, 3 ст. 23 ЗК України 1990 року, п.п. 1.1., 1.2 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди)», затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 15 квітня 1993 року N 28), чинної на час видачі оспорюваних Державних актів (далі - Інструкція). Складання державних актів, що посвідчують право власності на землю або право постійного користування землею, пов`язане з попереднім визначенням меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), обов`язковою розробкою та затвердженням технічної документації (ст.ст. 99-102 ЗК України 1990 року, п.п. 1.7, 1.9, 1.10 Інструкції). Власникам землі або землекористувачам, яким передано (надано) декілька черезсмужних земельних ділянок, розташованих на території Ради народних депутатів, видається один державний акт з відображенням на плані меж всіх переданих (наданих) земельних ділянок (п. 1.4 Інструкції). Державні акти на право колективної власності на землю, право приватної власності на землю, право постійного користування землею складаються у двох примірниках, підписуються головою відповідної місцевої Ради народних депутатів і скріплюються гербовою печаткою. Державні акти на право колективної власності на землю, право приватної власності на землю, право постійного користування землею видаються і реєструються тією сільською, селищною, міською, районною Радою народних депутатів, яка прийняла рішення про передачу земельної ділянки у власність або надання її у постійне користування (п. 2.5, 3.1 Інструкції). Цивільний кодекс України 1963 року та Закон України «Про власність» від 07 лютого 1991 року (чинних на час передачі відповідачам земельної ділянки у власність) передбачали принцип непорушності права власності, в тому числі й на землю. Зокрема, згідно ч. 1 ст. 51 Закону України «Про власність», громадянин не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку поза його волею інакше, як на підставі рішення суду, у випадках, передбачених законодавчими актами України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 28 ЗК України 1990 року право колективної та приватної власності на земельну ділянку чи її частину припиняється у разі: добровільної відмови від земельної ділянки; відчуження (продажу) земельної ділянки Раді народних депутатів; викупу земельної ділянки для державних або громадських потреб; припинення у випадках, передбачених пунктами 4, 6-8 статті 27 цього Кодексу. Право власності на землю може бути також припинено у випадках, зазначених у статті 114 цього Кодексу. Таким чином, зі змісту вищезазначених вимог закону вбачається, що орган місцевого самоврядування через свій виконавчий орган має право безоплатно передавати у власність громадян по кожному виду землекористування земельні ділянки, що знаходиться у власності цієї ради. Повторна передача органом місцевого самоврядування у власність земельної ділянки, яка вже була передана у власність громадянина, можлива лише після припинення права власності попереднього власника або вилучення в останнього вказаного майна у порядку, передбаченому законом. Оскільки земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування житлового будинку мають різне цільове призначення, а тому їх безоплатна передача у власність повинна бути здійснена, як окремих ділянок та з окремими розмірами, в межах максимально дозволених законом площ ділянок, які може безоплатно отримати власник по кожному виду користування. Державний акт на право приватної власності на землю, який видається власнику на підставі відповідного рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування, повинен відповідати вимогам закону та рішенню, на підставі якого він виданий, а також повинен містити інформацію шодо меж та розмірів земельних ділянок по кожному виду користування. Видачі вказаного правовстановлюючого документа повинно передувати виготовлення технічної документації на землю. Проте оспорюванні рішення та правовстановлюючі документи вказаним вимогам не відповідають. Зокрема, рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради народних депутатів за №203 від 22 вересня 1995 року в частині передачі в приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 1426 кв.м., розташованої на території Вознесенської міської ради, призначеної для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, прийняте з порушенням вимог закону, а саме одразу щодо двох ділянок з окремими цільовими призначеннями одним масивом без визначення конкретних площ, конфігурацій та меж кожної з них. Виданий на підставі вказаного рішення Державний акт на право приватної власності на землю від 11 жовтня 1995 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №5079 виданий з порушенням вимог закону, а саме одразу на дві ділянки з окремими цільовими призначеннями одним масивом без графічного відображення площ, меж, а також конфігурації кожної земельної ділянки. Водночас, рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради народних депутатів за №47 від 21 березня 1997 року в частині передачі в приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 1426 кв.м., розташованої на території Вознесенської міської ради, призначеної для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства прийняте з порушенням вимог закону, а саме, вказаним рішенням виконавчий комітет незаконно розпорядився земельною ділянкою, яка вже була передана у власність іншій особі ( [PERSON] ) без попереднього припинення права власності або вилучення вказаної ділянки, рішення видано одразу на дві ділянки з окремими цільовими призначеннями одним масивом без визначення конкретних площ, конфігурацій, меж кожної з них. Виданий на підставі вказаного рішення Державний акт на право приватної власності на землю від 03 квітня 1997 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №5690 виданий з порушенням вимог закону, а саме на земельну ділянку, яка на момент видачі знаходилася у власності іншої особи ( [PERSON] ) без попереднього припинення права власності або вилучення вказаної ділянки, державний акт видано одразу на дві ділянки з окремими цільовими призначеннями одним масивом без визначення конкретних площ, конфігурацій, меж кожної з них. При цьому державний акт не відповідає змісту рішення (на підставі якого виданий) в частині цільового призначення ділянок. Доводи сторони позивачки щодо передачі ділянки у власність з перевищенням встановлених законом площ та без виготовлення документації з землеустрою не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зі змісту ч. 2 ст. 144 Конституції України та ч.ч. 9, 10 ст. 59 чинного Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом, тобто в судовому порядку. Це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним (або виконавчим органом ради) правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України). Проте, згідно ст. 74 цього Закону органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами, а тому не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення ( див. рішення Конституційного суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року). Обставини справи вказують на неможливість внесення змін або самостійного скасування оскаржуваних рішень та державних актів (які порушують права позивачки) органом місцевого самоврядування. Внаслідок цього [PERSON] не має можливості розпорядитися належним їй будинком, а також реалізувати своє право на набуття землі у власність. В той же час, згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 41 Конституції України, ч.ч. 1-2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно роз`яснень, які надав Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.п. 33 постанови №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ч. 1 ст. 155 ЗК України). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 вказано, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Суд відхиляє твердження представників Вознесенської міської ради та виконавчого комітету Вознесенської міської ради про те, що рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради народних депутатів від 22 вересня 1995 року за №203 та Державний акт на право приватної власності на землю від 11 жовтня 1995 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №5079 прийнято (видано) у повній відповідності вимогам закону, оскільки вказані твердження спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Також суд не приймає до уваги доводи представника Вознесенської міської ради про те, що рада не є належним відповідачем у справі, оскільки позовні вимоги стосуються оспорювання дійсності Державних актів про право власності на землю, що видавалися вказаним відповідачем, а тому саме Вознесенська міська рада повинна нести відповідальність за законність та правильність видачі вказаних правовостановлюючих документів, має прямий інтерес у вирішенні спору, а тому є належним відповідачем у справі. За встановлених обставин, суд вважає вимоги [PERSON] обґрунтованими, доведеними, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved