Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

У листопаді 2012 р. заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], треті особи: Головне управління юстиції в м. Києві, [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування задоволено. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва 05.08.2014 р. заочне рішення за заявою [PERSON] скасовано та призначено справу до розгляду у загальному порядку. За заявою третьої особи [PERSON] у судовому засіданні в порядку ст. 37 ЦПК її залучено до участі у справі в якості позивача як правонаступника [PERSON], яка померла [INFO] р. Позивач позовні вимоги обґрунтовує тим, що після померлої матері [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді ? частини [ADDRESS]. Спадкоємцем першої черги за законом є також рідний брат позивача [PERSON], який є відповідачем по справі. Вважає, що положення ст. 203 ЦК України мають бути застосовані до відповідача з підстав того, що дарувальник мала ряд серйозних хронічних захворювань в тому числі цукровий діабет, на який хворіла багато років і який дав ускладнення на очі у зв'язку з чим зір у матері погіршився настільки, що у повсякденному житті вона була майже абсолютно безпорадною і потребувала допомоги та постійного стороннього догляду. Крім того, незадовго до смерті у неї трапився інсульт, внаслідок якого вона стала прикутою до ліжка. Догляд за матір'ю виконував [PERSON] та її дочка, відповідач самоухилявся від будь-якої допомоги по догляду за матір'ю. Та обставина, що відповідач обманним шляхом змусив матір подарувати йому частину квартири, привела до того, що вона у 2011 р. звернулася із позовною заявою про визнання недійсним договору дарування. У судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали, пояснивши, що під час дарування своєї нерухомості, дарувальник вважала, що укладає із сином заповіт, а також уклала договор дарування під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах. Вона була пенсіонеркою, особою похилого віку, страждала рядом тяжких хвороб та мала вади зору, її єдиним доходом була пенсія, що свідчить про несприятливе матеріальне становище. Квартира була єдиним житлом, де вона була зареєстрована та проживала. Після укладення договору дарування вона залишилася проживати у квартирі, сплачувала разом із дочкою та її батьком комунальні послуги, про що свідчить відсутність у неї намірів дарувати частину квартири. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечували, надавши заперечення у письмовому вигляді, позовні вимоги вважають безпідставними, зазначивши, що в позовній заяві не наведено жодної з підстав недійсності правочину та не є зрозумілим на яку саме підставу недійсності правочину позивач посилається, а саме поганий зір, який призвів до помилки, чи мав місце обман. Також, відповідач вказує, що при укладанні оспоренного договору будь-яких домовленостей про догляд за матір'ю з його боку не було. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, пояснивши, що у його колишньої дружини був поганий зір, вона хворіла на цукровий діабет, потребувала стороньої допомоги як у матеріальному та побутовому вигляді. Тому, він як колишній чоловік та людина похилого віку взяв на себе обов'язок у виконанні побутових проблем, а дочка, яка весь час проживала з батьками відповідала за матеріальну частину. Оскільки заробітної плати дочки не вистачало на задовільне для всієї сім'ї життя, померла разом із батьком звернулися до свого сина за частковою допомогою по догляду за батьками та купівлі ліків, обіцяючи синові підписати договір довічного утримання або довіренність для збирання документів. В зв'зку з тим, що вони люди похилого віку не розуміли значення своїх дій, але підписувати договір, який лишає матір частини квартири без подальшого догляду за батьками вони не мали на меті. Вважає, що правочин, вчинений під впливом помилки та обману з боку сина. Представник третьої особи Головне управління юстиції у м. Києві у судове засідання не з'явився, про дату і час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Третя особа Дванадцята Київська державна нотаріальна контора у судове засідання свого представника не направила, надіславши до суду лист з проханням слухати справу у відсутності представника (а.с. 38, т. ІІ). Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 20.12.2005 р. [ADDRESS] належить [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по ? частини кожному (а.с. 7, т. І). Відповідно до договору дарування ? частини квартири від 16.06.2009 р. [PERSON] подарувала [PERSON] належну їй частину спірної квартири. Вказаний договір посвідчено державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори 16.06.2009 р., зареєстровано в реєстрі за №1-922 (а.с. 42, т. І). Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO] р. (а.с. 75, т. І). За заявою третьої особи [PERSON] у судовому засіданні в порядку ст. 37 ЦПК її залучено до участі у справі в якості позивача як правонаступника [PERSON] (а.с. 116, т. І). Згідно ухвали Апеляційного суду м. Києва від 24.06.2015 р. встановлено, що [PERSON] після подання позовної заяви, з'являлася до суду на засідання, призначені на 19.09.2011 р. та 02.11.2011 р., тобто про наявність позовної заяви їй було відомо і позов вона підтримувала, чим схвалила подану позовну заяву (а.с. 19, 24, 219, т. І). У відповідності до поданої позовної заяви, померла зазначала, що за станом здоров'я у 2009 р. вона не могла підписати договір дарування у зв'язку з вадою зору ( а.с. 4, т. І). При прослуховуванні диска судових засідань від 19.09.2011 р. [PERSON] повідомила суд, що взагалі не бачила, що підписує (диск №1303, т. І, 2:23 хв.), від 02.11.2011 р. [PERSON] на запитання суду повідомила, що не бачила та не розуміла значення своїх дій. Думала, що підписує заповіт. Також зазначила, що бажає визнати зазначений договір недійсним оскільки син погано до неї ставився та сам собі взяв цю частини квартири і ніхто йому нічого не дарував (диск №1303, т. І, 2:16, 2:40, 3:04, 4:06, 4:50 хв.). При прослуховуванні диска судових засідань від 18.01.2012 р. третя особа [PERSON] зазначив суду, що вони як батьки своїх дітей домовились заповісти на кожного із своїх частин, а саме: батько заповість свою частину квартири дочці, а мати синові, тому син і привів до дому нотаріуса. Мати не бачила що підписує. Завжди батьки боялися, що син спроможний вигнати їх з помешкання (диск №1303, т. І, 2:15, 2:29, 3:38 хв.), від 2.10.2012 р. [PERSON] повідомив суду, що вони з матір'ю не мали на меті підписувати договір дарування, оскільки зазначена квартира є єдиним житлом і боялися того, що син може вигнати їх жити на вулицю (диск №1303, т. І, 1:27 хв.). Як вбачається з матеріалів справи, на час укладення договору позивач мала вік 63 рік, станом на 2005 р. [PERSON] мала важкі очні захворювання, а саме: діабетичну ретинопатію, проліферативної неоваскулярної форми 3 ступеню, початкову катаракту обох очей, у зв'язку з чим потребувала оперативного втручання (а.с. 242, т. І). Станом на 2006 р. були здійсненні неодноразові оперативні втручання стосовно очних захворювань (а.с. 235, т. І). Згідно наданих довідок важкі очні захворювання лише прогресували (а.с. 235-241, т. І), також, на протязі тривалого часу вона страждала іншими тяжкими хворобами, які були ускладнюючим фактором для вільного волевиявлення своїх дій (а.с. 98-102, т. І). Свідки [PERSON], [PERSON], які є сусідами померлої та на прохання [PERSON] допомогали по догляду зі її матір'ю зазначили, що на момент укладення спірного договору [PERSON] погано ходила, майже нічого не бачила, потребувала стороньої допомоги, жалілася на сина, що він не приділяє до неї уваги та допомоги. З підстав стану здоров'я погано усвідомлювала значення своїх дій. Впізнавала всіх співрозмовників лише за голосом. Вказані докази, стан здоров'я, вік [PERSON] дають підстави для висновку, що укладаючи договір вона могла не в повній мірі усвідомлювати правову природу правочину і помилялась, зокрема, щодо його наслідків. Дарувальник іншого житла не має, подарувавши частину квартири вона позбавила себе права власності на неї не отримавши нічого взамін, в тому числі і будь-яких гарантій по користуванню жилим приміщенням. Після укладення оспорюваного договору на ім'я [PERSON] продовжували надходити рахунки на сплату послуг з утримання будинку і прибудинкової території, комунальних послуг подарованої йому частини квартири, які ним не оплачувались, а сплачувались дарувальником, дочкою та третью особою [PERSON] Такі дії дарувальника об'єктивно вказують на те, що вона не усвідомлювала втрати нею права власності на квартиру в зв'язку із укладанням договору дарування, продовжувала відноситись до майна як його власник і здійснювала повноваження, якими той наділений. Зазначені обставини також свідчить на користь того, що дарувальник помилялася щодо предмету укладеного договору та його суттєвих умов і лише цим можуть пояснюватись такі її дії. Помилка учасника угоди є її суб'єктивним неправильним сприйняттям істотних умов, яке впливає на її волевиявлення. Наведеним підтверджуються, що вона не усвідомлювала правової природи правочину, прав і обов'язків сторін в договорі. Покази свідка [PERSON], що на час укладення договору дарування дарувальник мала, як йому здається задовільний стан спростовуються зазначеними вище доказами та тим, що він лише декілька разів бачив її сидячою на лавочці біля будинку, а особистого спілкування не відбувалося. Те, що [PERSON], як вказує свідок [PERSON], яка є матір'ю дружини відповідача, самостійно пересувалась, навіть приїзджала до сина в гості, отримувала пенсію, сама себе могла обслуговувати, стосуються поведінки [PERSON] в побуті і не свідчать про усвідомлення нею характеру вчинення юридично значимих дій, зокрема, по укладенню оспорюваного договору. Посилання відповідача та його представника на обставину, що підписуючи 11.03.2009 р. посвідчену нотаріусом Дванадцятої державної нотаріальної контори, якою мати визнала сина як довірену особу для подальшого договору дарування спростовуються вищенаведеним, а також тим, що у той період та раніше, зі слів всіх учасників судового процесу було надано на ім'я відповідача обома батьками декілька нотаріальних довіренностей на вчинення дій спрямованих на переоформлення черги щодо отримання квартири; переоформлення на відповідача земельної ділянки; приватизації житла, тобто, надання батьками на ім'я відповідача довіренностей - це загальна практика у їх сімейних стосунках. На підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставина, що між батьками та відповідачем було укладено декілька довіреностей де відповідач визнавався довіреною особою не оспорювалася. Зважаючи на той факт, що відносини між сторонами виникли в зв'язку із укладенням договору дарування, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин належить застосувати положення ЦК України про недійсність правочинів, та Главу 55 ЦК України, яка регулює відносини, яки склались в зв'язку із укладенням договору дарування. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою для визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. (Правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14). При укладанні між матір'ю та сином оспореного договору дарування в судовому засіданні встановлено, що дарувальник мала вади здоров'я, практично не бачила, не розуміла правових наслідків укладання цього договору, не розуміла, що він не покладає на відповідача обов'язків по догляду за нею, тобто помилялась щодо обставин, які мають істотне значення. Аналізуючи зібрані докази суд приходить до висновку неправильного сприйняття [PERSON] фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, що ґрунтується на встановленому факті відсутності волевиявлення матері під час укладення нею договору про безоплатну передачу у власність відповідача квартири, яка є її єдиним житлом. Мати як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови підписання заповіту й, укладаючи спірний договір, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем. Враховуючи наведене, суд вважає що оспорений договір дарування є недійсним на підстав ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved