Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

У листопаді 2014 року ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» з підстав прострочення зобов`язання за договором пред`явило через суд вимоги, які неодноразово уточнювало (останній раз 19 квітня 2016 року т.1 а.с. 203-204)), на предмет стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку, заборгованості станом на 18 квітня 2016 року на суму 119 704,91 грн., з яких 52 478,43 грн. - поточна заборгованість за основним боргом, 387,47 грн. - поточна заборгованість по процентам, 38750,15 грн. - пеня та 28 088,86 грн. - штраф, а також понесені судові витрати. В обґрунтування підстав позову ПАТ «ВБР» посилалось на укладення 13 серпня 2012 року з [PERSON] кредитного договору №ІКАРNABG.50410.001, відповідно до умов якого, останній отримав кредит в сумі 86402 грн. строком до 12 серпня 2019 року та сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 17,5% річних, виконання зобов`язань за яким забезпечено заставою транспортного засобу, придбаного за кредитні кошти, та порукою відповідача [PERSON] за договором поруки, проте з серпня 2013 року відповідач припинив сплату процентів за користування кредитом та сплату основного боргу, у зв`язку з чим прострочив зобов`язання та виникла заборгованість, яку позивач за вирахуванням сплачених сум просив суд стягнути станом на 18 квітня 2016 року. Справа розглядалась неодноразово та постановою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2016 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2016 року скасовані, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. Справа прийнята до провадження в порядку спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 12 листопада 2019 року та з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та без потреби у витребуванні доказів чи у сприянні в поданні доказів іншим чином. Відповідачі свій відзив не подали, маючи у повному обсязі можливість реалізувати надані Законом процесуальні права на заперечення для спростування аргументів позовної заяви; про жодні причини неможливості подання доказів письмово суду не повідомляли і про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином згідно з ст. ст. 131, 187 ч. 6 ЦПК України за останнім відомим суду підтвердженим зареєстрованим місцем його постійного проживання (перебування). Ухвалою суду від 17 квітня 2020 року замінено позивача Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Банк Розвитку» в особі уповноваженого Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на Товариство з обмеженою відповідальністю «Квант Фінанс». У судове засідання не з`явилися всі учасники справи, представник позивача ТОВ «Квант Фінанс» у заяві від 13 травня 2020 року клопотав про розгляд справи у його відсутності, наполягаючи на задоволенні раніше заявлених ПАТ «ВБР» позовних вимог. Відповідачі в судове засідання не прибули та через канцелярію суду 14 травня 2020 року подали заяву про розгляд справи у їх відсутності, не визнавши позовних вимог та наполягаючи на відмові у позові, зазначавши у судових засіданнях, що проводилися, про те, що взяття під-варту відповідача [PERSON] ніяким чином не залежало від його волі, та, перебуваючи під вартою він не міг ніяким чином добувати кошти для погашення кредиту, не мав майна за рахунок якого можна було б погашати кредит, а відповідач [PERSON] залишилась взагалі без засобів до існування через вказані обставини, тому заборгованість виникла через незалежні від них причини. Також відповідач [PERSON] зазначив, що донині він не засуджений за злочин, через звинувачення у якому його тримали під вартою. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши зібрані докази, відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами з відмовою у задоволенні позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що 13 серпня 2012 року між ПАТ «ВБР» та [PERSON] укладено кредитний договір № 1КАРNABG.50410.001, за умовами якого останній отримав у тимчасове платне користування кошти у розмірі 86 402 грн. на придбання автомобіля, зі сплатою 17,5% річних строком до 12 серпня 2019 року. В забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором 13 серпня 2012 року між ПАТ «ВБР» та [PERSON] укладений договір поруки № FX029031.50420.001, за умовами якого остання поручилася відповідати перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник. Договір поруки набирає чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором (пункт 13 договору). Згідно розрахунку, наданого ПАТ «ВБР», у зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] умов кредитного договору, утворилась заборгованість, яка станом на 18 квітня 2016 року складає 119 704,91 грн, з яких: 52 478,43 грн - поточна заборгованість за основним боргом за кредиту, 387,47 грн - поточна заборгованість за процентами, 38 750,15 грн - пеня та 28 088,86 грн - штраф. (т.1 а.с.205-214) Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598, статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. За змістом статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Пунктом 3.1.11 кредитного договору передбачено, зокрема, що банк на власний розсуд має право змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісії та/або процентів за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі, шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому, згідно статей 212, 611, 651 ЦК України, щодо зобов`язань строк виконання по яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, комісію й проценти за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором. Як встановлено судом та визнано відповідачами в судовому засіданні, [PERSON] з 09 серпня 2013 року перестав виконувати зобов`язання за вищевказаним кредитним договором. У зв`язку з неналежним виконанням боржником умов кредитного договору, 21 листопада 2013 року ПАТ «ВБР» направило [PERSON] вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту та дострокової сплати процентів за весь час фактичного користування кредитом та виконання інших зобов`язань передбачених кредитним договором в строк до 20 грудня 2013 року, але не пізніше 30 календарних днів з дати одержання цього повідомлення. Отже, кредитор, звернувшись із вимогою про дострокове повернення кредиту, на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки. Звертаючись до суду з указаним позовом, ПАТ «ВБР» просило стягнути заборгованість, зокрема, заборгованість за процентами, комісію та неустойку станом на 18 квітня 2016 року. Як встановлено в судовому засіданні 27 листопада 2013 року дружина боржника [PERSON] - [PERSON] отримала за адресою [ADDRESS] вимогу [PERSON] за вих. № 6254 від 21 листопада 2013 року погасити строкову заборгованість станом на 20 листопада 2013 року в сумі 34571,25 грн. (т.1 а.с.17, 18), а в подальшому 24 грудня 2013 року мати боржника [PERSON] - [PERSON] отримала за адресою [ADDRESS] вимогу [PERSON] за вих. № 6253 від 21 листопада 2013 року достроково виконати зобов`язання за кредитним договором та сплатити повністю заборгованість загальним розміром 112 333,16 грн. станом на 20 листопада 2013 року в строк до 20 грудня 2013 року, але не пізніше 30 календарних днів з дати одержання цього повідомлення, з яких заборгованість за кредитом 77047,26 грн., прострочена заборгованість за кредитом - 2478,51 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом - 714,65 грн., прострочена заборгованість по процентам за користування кредитом 4843,53 грн., пеня - 27249,21 грн. (т.1 а.с.19, 18). Вказані обставини повністю узгоджуються з наявними в матеріалах справи вимогами за вих. № 6254 та 6253 від 21 листопада 2013 року, одна з яких за вих. № 6254 направлена [PERSON] на адресу [ADDRESS] та отримана дружиною [PERSON] 27 листопада 2013 року (стосовно погашення строкової заборгованості), а інша за вих. № 6253 - направлена [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та отримана матір`ю [PERSON] 24 грудня 2013 року (стосовно дострокового виконання договору боржником) (т. 1 а.с. 17-19). Доказів направлення банком будь-якої вимоги поручителю [PERSON] матеріали справи не містять та позивачем такі суду не надані. Таким чином, направивши вимогу № 6253 від 21 листопада 2013 року [PERSON] , що отримана членом сім`ї боржника - матір`ю [PERSON] 24 грудня 2013 року (т.1 а.с.19) і що суд вважає належним повідомленням відповідача - боржника [PERSON] про вимогу банку достроково виконати зобов`язання за кредитом в повному обсязі, банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, у зв`язку з чим строк дії кредитного договору з урахуванням отримання вимоги 24 грудня 2013 року закінчився 24 січня 2014 року, після чого право кредитора нараховувати передбачені договором проценти, та неустойку припинилося і кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Судом встановлено, що за розрахунком позивача, який відповідачами не спростований і визнаний в судовому засіданні, станом на 19 квітня 2016 року за кредитним договором від 13 серпня 2012 року утворилась заборгованість за основним зобов`язанням 52478,43 грн., і по процентам залишилась поточна заборгованість в розмірі 387,47 грн., у зв`язку з тим, що з часу звернення з позовом відповідачі постійно сплачували кредит, що стало підставою для неодноразового зменшення позивачем своїх вимог в частині розміру основного боргу та процентів. Згідно виписки по особовим рахункам [PERSON] , наданим позивачем за період з 14 січня 2015 року по 13 листопада 2018 року, відомості про що перебували в розпорядженні ПАТ «ВБР» до відчуження права вимоги 11 березня 2020 року Товариству з обмеженою відповідальністю «Квант Фінанс», платежі відповідача [PERSON] за кредитним зобов`язаннями (т.2 а.с.140-150) здійснювалися наступним чином: -на рахунки № [NUMBER] та № [NUMBER] - зараховувалися платежі за основним боргом, загальний розмір яких після 18 квітня 2016 року за період з 19 квітня 2016 року по 13 листопада 2018 року склав 53932,87 грн., а саме: 45251,51 грн. на рахунок № [NUMBER] : 15.07.2016 - 267,96 грн.,10.08.2016 - 1806,35 грн.,14.09.2016 - 829,19 грн., 10.10.2016 - 1283,78 грн., 10.11.2016 - 1102,56 грн., 10.01.2017 - 1040,56 грн., 10.02.2017 - 1062,51 грн., 10.03.2017 - 1268,54 грн., 07.04.2017 - 1346,,25 грн., 112.06.2017 - 436,01 грн., 10.07.2017 - 1287,97 грн., 09.08.2017 - 1315,86 грн., 18.09.2017 - 970,65 грн., 10.10.2017 - 1905,62 грн., 13.11.2017 - 1317,78 грн., 12.12.2017 - 944,62 грн., 27.12.2017 - 13746,60 грн., 10.01.2018 - 1658,08 грн., 12.02.2018 - 1360,06 грн., 16.03.2018 - 1594,90 грн., 13.04.2018 - 1588,21 грн., 14.05.2018 - 1622,36 грн., 23.06.2018 - 2119,05 грн., 11.07.2018 - 198,56 грн.,11.09.2018 - 1534,33 грн., 13.11.2018 - 1589,15 грн.; 8681,36 грн. на рахунок № [NUMBER] : 10.05.2016 - 1029,88 грн., 27.12.2017 - 2128,78 грн., 12.02.2018 - 37,46 грн., 11.07.2018 - 1496,97 грн., 13.08.2018 - 1812,32 грн., 11.09.2018 - 202,00 грн., 11.10.2018 - 1771,95 грн., 13.11.2018 - 202,00 грн. -на рахунки № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] - зараховувалися платежі за відсотками (нарахованими та простроченими), загальний розмір яких за період з 05 жовтня 2013 року по 13 листопада 2018 року склав 62531,74 грн., а саме: 23050,50 грн. на рахунок № [NUMBER] - 02.04.2015 - 23049,51 грн., 12 .06.2017 - 0,99 грн.; 3290,76 грн. на рахунок № [NUMBER] - 02.04.2015 - 1369,61 грн., 14.09.2016 - 603,80 грн., 10.01.2017 - 74,04 грн., 12.06.2017 - 673,34 грн., 18.09.2017 - 563,33 грн., 23.06.2018 - 6,44 грн.; 18378,72 грн. на рахунок № [NUMBER] - 02.04.2015 - 1339,37 грн., 11.08.2015 - 933,14 грн., 15.07.2016 - 155,47 грн., 10.08.2016 - 45,72 грн., 14.09.2016 - 767,01 грн., 10.10.2016 - 32,50 грн., 10.11.2016 - 43,83 грн., 10.01.2017 - 730,72 грн., 10.02.2017 - 737,49 грн., 10.03.2017 - 711,46 грн., 07.04.2017 - 633,75 грн., 12.06.2017 - 694,98 грн., 10.07.2017 - 692,03 грн., 09.08.2017 - 664,14 грн., 18.09.2017 - 666,02 грн., 10.10.2017 - 94,38 грн., 13.11.2017 - 613,22 грн., 12.12.2017 - 1044,38 грн., 27.12.2017 - 4106,57 грн., 10.01.2018 - 46,74 грн., 12.02.2018 - 185,00 грн., 16.03.2018 - 405,10 грн., 13.04.2018 - 411,79 грн., 14.05.2018 - 377,64 грн., 23.06.2018 - 374,31 грн., 11.07.2018 - 3,44 грн., 11.09.2018 - 263,67 грн., 13.11.2018 - 208,85 грн.; 17811,76 грн. на рахунок № [NUMBER] - 02.04.2015 - 987,75 грн., 08.05.2015 - 940,21 грн., 09.06.2015 - 961,11 грн., 09.07.2015 - 918,09 грн., 09.09.2015 - 919,07 грн., 09.10.2015 - 873,31 грн., 09.11.2015 - 887,71 грн., 09.12.2015 - 843,70 грн., 11.01.2016 - 854,42 грн., 11.02.2016 - 840,28 грн., 10.03.2016 - 772,89 грн., 11.04.2016 - 810,23 грн., 10.05.2016 - 770,12 грн., 10.08.2016 - 147,93 грн., 10.10.2016 - 683,72 грн., 10.11.2016 - 653,61 грн., 27.12.2017 - 3713,37 грн., 10.01.2018 - 295,18 грн., 12.02.2018 - 417,48 грн., 11.07.2018 - 301,03 грн., 13.08.2018 - 287,68 грн., 11.10.2018 - 228,05 грн. Таким чином, станом щонайменше на 13 листопада 2018 року відповідачі виплатили 53932,87 грн. основного боргу за кредитним договором від 13 серпня 2012 року, розмір якого позивачем заявлявся у сумі 52478,43 грн., тобто відповідачі виплатити більшу суму ніж сума основного боргу на 1454,44 грн., підстав для зарахування якої після погашення основного боргу на суму 52478,43 грн. у позивача вже не було. Крім того, не зважаючи на те, що починаючи з 24 січня 2014 року у зв`язку з закінченням строку дії договору у позивача не було підстав нараховувати проценти за користування кредитом, передбачені договором, а сума боргу за процентами, частина яких 25 січня 2014 року нарахована поза межами строку дії договору, складала станом на 18 квітня 2016 року лише 387,47 грн., позивач зарахував на рахунки для оплати процентів за користування кредитом за період з 19 квітня 2016 року по 13 листопада 2018 року сплачені відповідачем [PERSON] , кошти загальним розміром 62531,74 грн., тобто у значно більшому розмірі ніж заявлено, і ніж становило станом на 24 січня 2014 року. Відповідно, суд приходить до висновку, що станом на 18 серпня 2018 року (день останнього платежу на рахунки ПАТ «ВБР») відповідач [PERSON] повністю виконав зобов`язання за кредитним договором зі сплати основного боргу та відсотків за користування кредитом, у зв`язку з чим підстави для стягнення вказаної заборгованості в солідарному порядку з відповідачів відсутні, що є підставою для відмови у позові в цій частині. Крім того, розв`язуючи позовні вимоги про стягнення з відповідачів пені в розмірі 38750,15 грн. та штрафу від розмір 28088,86 грн., суд виходить з того, що після 24 січня 2014 року у позивача припинилося право нараховувати неустойку (пеню та штраф), а тому за даними розрахунку позивача (т.1. а.с.205-214) пеня та штраф станом на 24 січня 2014 року становили 29200,07 грн., з урахуванням того, що 23 січня 2014 року на погашення штрафу у розмірі, передбаченому п.6.8 кредитного договору - 25920,60 грн. відповідачем сплачена, а позивачем зарахована така сума, а саме - 25920,60 грн. Разом з тим, статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Відповідно до частини другої статті 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Порушення зобов`язання за відсутності вини називається випадком. Для того, щоб довести наявність випадку, особа має довести відсутність своєї вини. Вина не є неодмінною умовою відповідальності за порушення зобов`язання: договором або законом може встановлюватися відповідальність боржника незалежно від його вини. Але, якщо інше не передбачене договором або законом, відповідальність за порушення зобов`язання настає за наявності вини порушника. Особа вважається невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відповідно до частини третьої статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Виходячи з цих засад має встановлюватися і наявність або відсутність вини: особа має визнаватися невинуватою, якщо вона вжила всіх заходів для належного виконання зобов`язання при тому ступені турботливості й обачності, що вимагалася від неї за характером зобов`язання й умовами обороту. Разом з тим, суд зважає на те, що відповідач [PERSON] у період з 09 серпня 2013 року до травня 2014 року перебував під вартою, у зв`язку з чим не мав об`єктивної можливості працювати, щоб здійснювати погашення кредиту, а так само не мав можливості погасити кредит за рахунок заставного майна - автомобіля Міцубіші Лансер, оскільки таке було арештоване за ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 08 серпня 2013 року (т.2 а.с.128-129), як і не мав іншого майна у власності з метою отримання коштів від реалізації такого майна з метою виконання кредитних зобов`язань, а відповідач [PERSON] , як поручитель відповідача [PERSON] , не мала змоги працювати у зв`язку з доглядом за малолітньою дитиною позивача, як і не мала інших засобів до існування, як і не була повідомлена банком про заявлену до неї вимогу виконання кредитних зобов`язань, що знайшло підтвердження у судовому засіданні, а тому, встановивши вказані обставини у їх сукупності, оцінивши надані докази кожний окремо, та у їх сукупності і логічному взаємозв`язку, суд приходить до висновку про наявність підстав за статтею 617 ЦК України для звільнення [PERSON] від відповідальності за порушення зобов`язань у вигляді пені та штрафу. Крім того, з огляду на істотну переплату відповідачем [PERSON] станом на 13 листопада 2018 року розміру нарахованих поза межами дії кредитного договору відсотків, тобто після 24 січня 2014 року, навіть за наявності підстав для стягнення пені за п.6.3 кредитного договору та штрафів згідно п.6.4, п. 6.5 кредитного договору така сума повністю виплачена відповідачем, а тому позовні вимоги про стягнення пені та штрафу задоволенню не підлягають. За встановлених обставин відсутності підстав для стягнення заборгованості з боржника [PERSON] відсутні і підстави для задоволення вимог до його поручителя [PERSON] у зв`язку з чим і в цій частині вимог належить відмовити. Судові витрати відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України відносяться на рахунок позивача.

Outcome: dismissed