Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

У липні 2019 року до суду звернувся позивач [PERSON] в інтересах неповнолітнього онука [PERSON] , [INFO] , як законний представник відповідно до положень ст.258 СК України, із зазначеною позовною заявою, у якій просить визнати право спільної сумісної власності за [PERSON] на виділені приміщення в громадській будівлі за адресою: [ADDRESS] : в мансарді приміщення: коридор 60 площею 6,6 м.кв., санвузол 61 площею 5,0 м.кв., офіс 62 площею 16,2 м.кв., офіс 63 площею 18,0 м.кв., сходи 64 площею 25,4 м.кв. Площа мансарди за внутрішнім обміром складає: 71,2 м.кв.; зобов`язати реєстраційну службу Головного управління юстиції у Полтавській області зареєструвати за [PERSON] право спільної сумісної власності на нежитлове приміщення, розташоване в [ADDRESS] . Позов обгрунтовує тим, що батьки дитини не визнають права спільної сумісної власності [PERSON] , [INFO] , на майно, що набуте за рахунок коштів його батьків та коштів цієї дитини. Зазначає, що нежитлова будівля (приватний клуб), що знаходиться за адресою: м.Полтава, просп.Першотравневий, №17 «б» загальною площею 928,4 кв.м. будувався за рахунок спільних коштів подружжя та коштів дитини в сумі 50000 грн., які йому були передані бабусею - [PERSON] Однак титульним власником вказаного об`єкту нерухомого майна був зазначений лише [PERSON] , який в подальшому був визнаний недієздатним. Посилається на те, що згідно з рішенням по справі №2-3110/09 відповідачу [PERSON] виділялась частка нерухомого майна із спільної сумісної власності подружжя з урахуванням проживання з нею спільної дитини - [PERSON] , але відповідач жодного разу не повідомляла ні суд, ні орган опіки та піклування про той факт, що для будівництва об`єкту спільної сумісної власності були використані особисті кошти дитини в розмірі 50000 грн. Факт набуття онуком позивача права спільної сумісної власності батьків і дитини на об`єкт нерухомого майна за спільні кошти, на думку позивача, підтверджується спільним проживанням сім`ї, у той час як суб`єктивне право малолітнього онука виникло 26.12.2006 року, тобто, в день оформлення свідоцтва про народження, коли бабусею [PERSON] під час сімейного застілля через батьків дитини було здійснено дарунок шляхом передачі у його власність готівкових коштів в розмірі 50000 грн., за згодою свого чоловіка [PERSON] , з метою використання їх для завершення будівництва об`єкту нерухомого майна по [ADDRESS] , який сім`я мала б можливість використовувати для поліпшення житлових умов малолітньої дитини. На підставі викладеного, з урахуванням викладених доводів, просив задовольнити позовну заяву. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 01.08.2019 року вказану позовну заяву залишено без руху (а.с.25-27). 15.08.2019 року ухвалою суду відкрито провадження в даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.71). 10.09.2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті (а.с.94). Відповідач [PERSON] надала на адресу суду відзив на позовну заяву, у якому підтвердила, що за рішеннями Октябрського районного суду м.Полтави в 2009 році, із врахуванням того, що малолітній син [PERSON] проживав із нею, було визнано за [PERSON] право власності на 3/5 ідеальних частин об`єкту нерухомого майна, що склала 571,0 м.кв., але при цьому суд не визначив статус дитини [PERSON] як співвласника 3/5 ідеальних частин об`єкту нерухомого майна. Вважає, що спірний об`єкт нерухомого майна будувався як за рахунок коштів подружжя, так і за рахунок коштів дитини [PERSON] , які надавались його бабусею та дідусем через його батьків за умови витрачання їх для будівництва об`єкту нерухомого майна, внаслідок чого виникло право спільної сумісної власності батьків і дитини на нього. З огляду на викладене, визнає позов [PERSON] в інтересах своєї дитини в повному обсязі (а.с.83-84). Від представника третьої особи по справі - органу опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради надійшли письмові пояснення щодо позову, в яких просив ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення, яке відповідатиме інтересам малолітнього, при вирішенні справи поклався на розсуд суду (а.с.91). Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, у відзиві на позовну заяву просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги визнає повністю (а.с.84). Третьою особою свого представника в судове засідання не направлено, у письмових поясненнях просили про розгляд справи за відсутності представника (а.с.91). Заслухавши пояснення позивача, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Як вбачається, згідно з актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту - «Приватний клуб після реконструкції з надбудовою власної будівлі по [ADDRESS] », затвердженого рішенням виконкому Полтавської міської ради №55 від 07.03.2007 року, прийнято в експлуатацію нежитлову будівлю (приватний клуб), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 928,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 585241153101 (а.с.14-17). Позивач у позові стверджує, що вказаний вище об`єкт нерухомого майна будувався за рахунок спільних коштів подружжя та коштів його онука [PERSON] в сумі 50000,00 грн., подарованих йому [PERSON] . Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 13.04.2009 року, додаткового рішення від 15.09.2009 року та додаткового рішення від 01.02.2010 року по справі №2-3110/09 задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про виділ частки нерухомого майна та визнання права власності, а саме в частині виділення приміщень в громадській будівлі, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.9, 10, 11). Зокрема, згідно з додатковим рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 01.02.2010 року за [PERSON] визнано право власності на виділену частину в громадській будівлі по [ADDRESS] та приміщення загальною площею частини громадської будівлі, що виділяється [PERSON] складає 571,0 м.кв., що становить 3/5 частини будівлі (а.с.11). Право власності на вказане майно зареєстровано за відповідачем за №21199801 від 14.04.2010 року, що підтверджується відповідним витягом з реєстру (а.с.12). Згідно зі статтею 3 Сімейного Кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сторонами не заперечувалось та підтверджено поясненнями свідків і вказаною довідкою сільської ради, що сторони проживають разом та мають спільний побут, тому відповідно до положень СК України є сім`єю. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.173 СК України батьки і діти, зокрема ті, які спільно проживають, можуть бути самостійними власниками майна. При вирішенні спору між батьками та малолітніми, неповнолітніми дітьми, які спільно проживають, щодо належності їм майна вважається, що воно є власністю батьків, якщо інше не встановлено судом. Відповідно до ч.1 ст.175 СК України, майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.4 ст.368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У позові позивач посилається на те, що 26.12.2006 року, в день оформлення свідоцтва про народження його онука - [PERSON] (а.с.13), в останнього виникло суб`єктивне право на спільну сумісну власність батьків і дітей, а саме на виділені приміщення у вказаній громадській будівлі, оскільки на його ім`я подаровано грошові кошти в розмірі 50000 грн. При цьому зазначає, що метою подарованих коштів було їх використання для завершення будівництва вказаного об`єкту нерухомого майна - для поліпшення житлових умов малолітньої дитини. У зв`язку з цим вважає, що за спільні кошти батьків і дитини набуто право спільної власності на виділені приміщення в громадській будівлі (приватному клубі після реконструкції з надбудовою власної будівлі) за адресою: [ADDRESS] , а саме: в мансарді приміщення: коридор 60 площею 6,6 м.кв., санвузол 61 площею 5,0 м.кв., офіс 62 площею 16,2 м.кв., офіс 63 площею 18,0 м.кв., сходи 64 площею 25,4 м.кв., загальною площею 71,2 м.кв., яке й просить визнати за [PERSON] . В той же час, у цій справі суд звертає увагу на відсутність жодного доказу зі сторони позивача щодо створення (перетворення) спірного майна в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти, джерел їх походження, а саме: висновків експерта, оцінки, договорів на здійснення капітального чи іншого ремонту, розписок, інших правочинів тощо. З огляду на це, обставини, на які посилається позивач як на підставу набуття такого права, не обґрунтовані належними і допустимими доказами, які можливо визнати достатніми для встановлення передумов для виникнення прав власника. Так, суду не надано будь-яких відомостей для можливості з`ясування майнового стану сторін у період придбання спірного майна, та якими доказами це підтверджується; факту дарування коштів у сумі 50000 грн. та належного підтвердження спрямованості цих коштів саме на завершення будівництва об`єкту нерухомого майна, так само як і подальшого фактичного витрачання зазначених грошових коштів, як власності дитини, на будівництво (реконструкцію, надбудову тощо) спірного об`єкту у відповідний період. Отже, позивачем не надано жодного документального підтвердження розміру витрат членів сім`ї, як спільних коштів батьків і дитини, щодо створення об`єкта спільної сумісної власності, а також долі власності дитини у вказаному майні, що відповідало б заявленим вимогам позову. Крім того, як на підставу своїх вимог не було надано жодного доказу, щодо будівельних робіт та пов`язаних із цим витрат, немає жодної квитанції, чеку, накладної за вказаними обставинами. Наданий позивачем звіт про оцінку спірного нерухомого майна від 08.08.2019 року, вартість якого за підрахунками експерта-оцінювача становить 128400,00 грн. (а.с.36-70), не є доказом таких витрат, оскільки не містить відомостей про розмір спільних коштів батьків і дитини, а тому зазначені в позові мотиви не є підставою вважати, що приміщення були добудовані за вказані вище кошти для реалізації заявленої мети, на що посилається позивач. Також ніяк не підтверджує внеску в будівництво зазначених коштів у розмірі 50000 грн. долучена до позову копія акту прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом спірного об`єкту нерухомості (а.с.14). Інші надані позивачем документи жодним чином не доводять те, що за вказані кошти щось побудовано чи набуто, а лише констатують факт виділу частки нерухомого майна та визнання права власності за кожним із подружжя (а.с.9-11), однак не підтверджують обставин, на які посилається сторона позивача. Позивачем не надано суду доказів, що виділені приміщення в громадській будівлі за адресою: [ADDRESS] , як і в цілому вказаний об`єкт, були побудовані чи його частина була побудована саме з урахуванням 50000 грн. як спільних коштів батьків і дитини. Крім того, посилання позивача на події, що мали місце з нагоди народження дитини, щодо дарування [PERSON] за згодою [PERSON] батькам дитини 50000 грн. у присутності інших свідків, суд не може визнати переконливими, так як вказані особи не допитувались у судовому засіданні як свідки, незрозумілі джерела обізнаності осіб щодо цих обставин, до того ж, позивачем питання про допит свідків протягом розгляду цієї справи не ставилось. Таким чином, суд вважає що позивачем не доведено наявність передумов, передбачених СК України та ч.4 ст.368 ЦК України, щодо правового режиму спірного майна як спільної сумісної власності, набутої в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, відносно [PERSON] , [INFO] , та не підтверджено зазначених ним обставин у належний спосіб. Тому вимоги даного позову про визнання права спільної сумісної власності на нежитлове приміщення, і так само похідна вимога щодо зобов`язання провести реєстраційні дії щодо такого права задоволенню не підлягають з вищенаведених підстав. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Так, згідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст.5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Крім того, посилання позивача [PERSON] на положення ст.258 СК України щодо права на самозахист його онука та звернення на цій підставі до суду із вимогою майнового характеру не відповідає способу захисту прав дитини в розумінні даної норми, оскільки вказана стаття знаходиться в Розділі V Сімейного кодексу України, а саме Главі 21 «Особисті немайнові права та обов`язки інших членів сім`ї та родичів», а відповідно регулює питання особистих немайнових прав фізичної особи, які тісно пов`язані з нею та не мають економічного змісту. Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони та їх позиції, оцінивши наявні докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, оскільки судом у позові відмовлено, то сплачений судовий збір з відповідача не стягується та покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed