Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

У липні 2018 року [PERSON] в інтересах малолітньої [PERSON] звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON], згідно якої просила визнати дійсним договір купівлі-продажу № Н/99-01318 від 22.03.1999 р. Позивач до суду надав заяву,якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та не заперечував щодо заочного розгляду справи Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, дату та місці проведення судового засідання повідомлявся належним чином, надав до суду заяву згідно якої позовні вимоги визнав в повному обсязі та просив розглядати справу за його відсутності. Відповідно до ч. 4ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, згідно ч.1 ст. 223 ЦПК України, Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 22 березня 1999 року на Регіональній універсальній біржі «Александр-Н» між продавцем [PERSON], яка діяла від свого імені та в інтересах [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] - з іншої сторони був укладений Договір купівлі-продажу нерухомого майна № Н/99-01318, відповідно до якого [PERSON], яка діяла від свого імені та в інтересах [PERSON] продав, а позивач купив квартиру [ADDRESS]. Після смерті [PERSON], [INFO] р., відкрилась спадщина. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.04.2018 року встановлено факт спільного проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] [INFO], як єдина спадкоємиця звернулась до держаного нотаріуса із заявою про отримання майно у спадщину - квартиру [ADDRESS]. 24.04.2017 року нотаріус другої Одеської державної нотаріальної контори Арабаджи К.Г. надала лист, згідно якого рекомендує [PERSON] звернутись до суду за захистом своїх прав, у зв'язку, з тим, що спадкодавець [PERSON] уклала з [PERSON], договір купівлі-продажу квартири № Н/99-01318 від 22.03.1999 р., який був зареєстрований на Регіональній універсальній біржі «Александр -Н». 23 вересня 1999 року право приватної власності на вказану квартиру у встановленому порядку було зареєстровано за позивачем у ОМБТІ, реєстровий запис за №817 пр.стр.101 р.237. З позову та вказаного договору вбачається, що умови вказаного договору Позивач виконав у повному обсязі та передав на користь Відповідача грошові кошти за вказану квартиру у розмірі 4992 грн. Відповідач також виконав умови зазначеного договору. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.ст.. 8, 9, 15 Закону України № 1956-XII від 10.12.1991 року «Про товарну біржу» членами товарної біржі є прийняті до її складу, згідно зі статутом біржі вітчизняні та іноземні юридичні та фізичні особи. Членами товарної біржі має право здійснювати біржові операції на біржі. Біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продаж товарів, допущених до обліку та товарній біржі. Отже, за вказаним договором Позивач набув права власності на вказану квартиру. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Як встановлено судом, на даний час Позивач не може розпорядитися своєю квартирою та реалізувати свої майнові права, оскільки у діючих на час укладання зазначеного договору у 1995 році та діючих правових нормах на даний час, є протиріччя щодо необхідності нотаріального посвідчення вказаного договору. Частиною 2 ст. 47 ЦК України та ст.ст.. 224, 227 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), які діяли на час укладення договору, передбачено: - якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення суд може визнати такий договір дійсним. Згідно ч.2 ст. 220 ЦК України (у редакції 2014 року), якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. З матеріалів справи вбачається, що сторони повністю виконали умови зазначеного договору, але не посвідчили його нотаріально. Ця обставина перешкоджає Позивачу у здійсненні права власності та розпорядження його майном, яке передбачене ч.1 ст. 319 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 41 Конституції України, п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України та ч.1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та Законом. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. На підставі вищезазначеного суд вважає можливим захистити права Позивача та визнати зазначений договір купівлі-продажу дійсним. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо повного задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved