Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] звернулась до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] та Товариства з обмеженою відповідальністю «Преображенське», треті особи - Гуляйпільська державна нотаріальна контора Запорізької області, Реєстраційна служба виконавчого комітету Залізничної селищної ради Гуляйпільського району Запорізької області, в якому просила визнати недійсною довіреність, видану 07.11.2008 року від її імені на ім'я [PERSON], застосувати наслідки недійсності правочину та визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 01.03.2014 року, що укладений [PERSON] від імені позивача на підставі довіреності, та ТОВ «Преображенське», в особі директора [PERSON], що зареєстрований в реєстрі речових прав 19.07.2016 року, стосовно оренди земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] на території Новоселівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, яка належить позивачу на праві приватної власності. Після декількох уточнень своїх вимог позивач остаточно просила визнати недійсною довіреність, видану 07.11.2008 року від її імені на ім'я [PERSON], визнати недійсним Договір оренди землі від 11.03.2014 року, укладений між [PERSON] в особі [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Преображенське» в особі [PERSON], на підставі якого державним реєстратором виконавчого комітету Залізничної селищної ради Гуляйпільського району Запорізької області за ТОВ «Преображенське» було зареєстровано право оренди на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] на території Новоселівської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, а також застосувати наслідки недійсності цього правочину. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що довіреність від 07.11.2008 року, якою позивач надала відповідачу [PERSON] повноваження вчиняти від її імені певні юридичні дії, в тому числі укладати правочини та отримувати платежі за ними, і яка була посвідчена державним нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрована в реєстрі за № 5571, була видана позивачем під впливом тяжких життєвих обставин, без розуміння позивачем через похилий вік справжнього юридичного значення цієї довіреності, та з умовою про її безвідкличність, що суперечило вимогам чинного законодавства. Також, оскільки на підставі вказаної довіреності відповідач [PERSON] уклав від імені позивача з ТОВ «Преображенське» Договір оренди землі від 11.03.2014 року, за яким передав цьому підприємству в оренду на 49 років належну позивачу на праві власності земельну ділянку за кадастровим номером [NUMBER], цей договір, на думку позивача, підлягає визнанню недійсним як укладений на підставі недійсної довіреності. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої вимоги підтримала та пояснила, що дійсно ще з 2005 року мала договірні відносини з ТОВ «Преображенське» в особі [PERSON], та передавала йому в оренду свою земельну ділянку на п'ять років. Відповідний договір припинився у зв'язку із спливом строку, на який він був укладений, а його дія не продовжувалась. У 2008 році позивач досягла домовленості з [PERSON] на передачу своєї земельної ділянки ще на десять років в оренду ТОВ «Преображенське», та отримала оренду плату наперед у розмірі 15000,00 грн. Для оформлення цих відносин вона їздила до Гуляйпільскої нотаріальної контори, де підписала три документи, із змістом яких не знайомилась, оскільки довіряла особисто [PERSON] Жодної домовленості про безвідкличну довіреність на 30 років та оренду земельної ділянки на 49 років у позивача з [PERSON] не було. Про існування оспорюваної довіреності та Договору оренди землі позивач дізналась лише у 2016 році, коли звернулась за черговою орендною платою. При цьому позивач зазначила, що спірний Договір оренди землі від 11.03.2014 року не відповідає її внутрішній волі саме щодо умови про строк дії договору - 49 років. Якби сторони досягли відповідних домовленостей з цього питання, то позивач не зверталась би з позовом про визнання договору оренди землі. Представник позивача адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав, пославшись на факти та норми права, викладені в позовній заяві, та підкреслив, що позивач під час складання та посвідчення оспорюваної довіреності не знала та не розуміла повного змісту цієї довіреності, зокрема, умови про її безвідкличність, і в неї не було наміру передавати свої земельні ділянки в оренду на 49 років. Крім того, при укладенні спірного Договору оренди землі відповідачами були порушені вимоги ст. 238 ЦК України щодо недопустимості укладення правочину представником від імені довірителя в своїх інтересах. Представник відповідачів [PERSON] позовні вимоги не визнала та в заперечення проти них пояснила, що спірна довіреність від 07.11.2008 року була укладена з повним дотриманням вимог чинного законодавства, з роз'ясненням позивачу юридичного значення її змісту та наслідків. Умова про її безвідкличність жодним чином не порушувала прав та законних інтересів позивача, яка мала право в будь-який час її скасувати. Спірний договір оренди землі бу укладені також у повній відповідності з вимогами чинного на той час законодавства, зареєстрований у встановленому порядку, а тому підстав для визнання його недійсним немає. Позивач як на час видачі довіреності, так і на час укладання договору оренди землі, знала та розуміла значення своїх дій, сама звернулась у 2008 році за наданням їй орендної плати наперед. Починаючи з 2018 року ТОВ «Преображенське» має намір продовжувати виплачувати позивачу орендну плату відповідно до умов спірних договорів. Гуляйпільська державна нотаріальна контора Запорізької області явку представника не забезпечила, просила розглянути справу без її участі, надала письмові пояснення про те, що нотаріус [PERSON] вже не працює, а тому пояснень щодо обставин посвідчення спірної довіреності контора надати не може. Реєстраційна служба Оріхівського районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції Запорізької області просила розглянути справу без участі її представника. Виконавчий комітет Залізничної селищної ради Гуляйпільського району Запорізької області явку представника не забезпечив, надавши письмові пояснення по суті позову, в якому заперечував наявність будь-яких порушень при реєстрації спірного договору. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані ними докази, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні відносин, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 27.10.2004 року належить на праві власності земельна ділянка на території Новоселівського районної ради Оріхівського району Запорізької області площею 5,4464 га з кадастровим номером [NUMBER], з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва». На підставі Договору оренди землі від 14.07.2005 року, укладеного між позивачем та ТОВ «Преображенське», зареєстрованого у Оріхівському районному відділі ЗРФ «Центр Державного земельного кадастру» 01.06.2007 року за № 040727500007, вказана земельна ділянка була на п'ять років передана в оренду вказаному підприємству. Після закінчення строку дії цього договору спірна земельна ділянка продовжила перебувати у фактичному володінні та користуванні у ТОВ «Преображенське». Позивач не вчиняла жодних дій щодо повернення своєї земельної ділянки, відповідних вимог до орендаря не пред'являла. 07.11.2008 року від імені позивача була видана довіреність директору ТОВ «Преображенське» [PERSON], якою він був уповноважений здавати в оренду належну їй на праві власності земельну ділянку, визначати на власний розсуд умови, ціну та строк договору оренди, отримувати належну їй орендну плату у грошовій, натуральній чи відробітковій формах у будь-яких розмірах чи сумах, передбачених договором оренди земельних ділянок. Ця довіреність була видана строком на 30 років як безвідклична, з правом передоручення, та також включала надання [PERSON] повноважень на представництво позивача в судових установах та інших компетентних органах та установах. Вказана довіреність була посвідчена державним нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори [PERSON], та зареєстрована в реєстрі за № 5571. Факт отримання позивачем від ТОВ «Преображенське» грошової суми в розмірі 15000,00 грн. у 2008 році документально сторонами не підтверджений, але позивачем не заперечується, а тому не підлягає доказуванню. Діючи на підставі вказаної довіреності, [PERSON] спочатку від імені позивача уклав з ТОВ «Преображенське» Договір оренди землі від 31.10.2013 року, зареєстрований в Реєстраційній службі Оріхівського районного управління юстиції в Запорізькій області, про що в Державному реєстрі речових прав було вчинено запис від 11.02.2014 року за № 4632251. За умовами цього договору ТОВ «Преображенське» отримало в оренду належну позивачу земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] строком на 49 років. При цьому вказаний договір був з обох сторін підписаний [PERSON] - і як представником орендодавця (позивача), і як директором ТОВ «Преображенське». 10.03.2014 року [PERSON], діючи від імені позивача на підставі оспорюваної довіреності, уклав з ТОВ «Преображенське» Угоду про розірвання Договору оренди землі від 31.10.2013 року. Наступного дня, 11.03.2014 року [PERSON], діючи від імені позивача на підставі оспорюваної довіреності, уклав з ТОВ «Преображенське» оспорюваний Договір оренди землі, за яким ТОВ «Преображенське» знову отримало в оренду належну позивачу земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] строком на 49 років. В обох випадках від імені ТОВ «Преображенське» діяла [PERSON] на підставі довіреності від 19.03.2011 року № 869. На підставі згаданих правочинів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені реєстраційні записи про припинення права оренди на спірну земельну ділянку на підставі Договору оренди землі від 31.10.2013 року, а також про реєстрацію права оренди на цю ж земельну ділянку на 49 років за ТОВ «Преображенське» на підставі Договору оренди землі від 11.03.2014 року. При цьому обидва реєстраційні записи були вчинені в один день - 19.07.2016 року. 05.10.2016 року позивач скасувала довіреність від 07.11.2008 року, що підтверджується витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей № 32280122. Оцінюючи доводи сторони позивача щодо недійсності довіреності від 07.11.2008 року, суд виходить з того, що за змістом ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю , яка є письмовим документом, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відтак, видача довіреності є одностороннім правочином, на який розповсюджуються загальні правила щодо укладання правочинів, визнання їх недійсними та наслідків цього. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, тобто невідповідність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, відсутність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсяг цивільної дієздатності, відсутність вільного волевиявлення учасника правочину і невідповідність його внутрішній волі, неспрямованість на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, суперечність правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей осіб, які укладають правочин. При цьому статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Позивач та її представник як на підстави визнання спірної довіреності недійсною посилались на умову про її безвідкличність, тобто на невідповідність вимогам актам цивільного законодавства, а також на те, що позивач в момент видачі довіреності не розуміла правові наслідки цього правочину через похилий вік. Відповідно до ч. 1 ст. 247 ЦК України строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії. За змістом ч. 4 ст. 249 ЦК України, законом може бути встановлено право особи видавати безвідкличні довіреності на певний час. Цю норму слід тлумачити таким чином, що безвідклична довіреність може бути видана виключно у випадках, прямо передбачених законом. Суд погоджується з доводами позивача та її представника щодо того, що станом на 07.11.2008 року єдиним законом, який прямо передбачав можливість видачі безвідкличної довіреності, був Закон України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю». Як наслідок, умова спірної довіреності про її безвідкличність не відповідала вимогам ЦК України та підлягає визнанню недійсною. Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Як свідчать встановлені судом факти, спірна довіреність була вчинена за ініціативою [PERSON] та з явною метою створення умов, що дозволяли б йому на власний розсуд та без жодного контролю з боку довірителя вирішувати юридичну долю спірної земельної ділянки (окрім права розпорядження) на свою користь (прямо чи опосередковано) та максимально відсторонити позивача від прийняття відповідних рішень. На це вказує, зокрема, ті обставини, що в суді була підтверджена абсолютна необізнаність позивача про зміст та юридичне значення довіреності, що позивач не мав копії відповідної довіреності, яка була витребувана судом з нотаріального архіву. Крім того, суд зауважує, що видача довіреності на дуже тривалий строк - тридцять років, це дуже відповідальне юридичне рішення, в основі якого мають бути відповідні довірливі відносини між сторонами, а дійсна направленість волі особи, яка видає таку довіреність, щодо саме такого тривалого строку, має бути підтверджена неспростовними доказами, які б виключали будь-який сумнів у розумінні юридичних наслідків такого кроку. Матеріали справи не дають підстав для обґрунтованого висновку, що видача позивачем довіреності на право вирішення юридичної долі земельної ділянки строком на тридцять років відповідала її дійсним намірам. З огляду на це, довіреність підлягає визнанню недійсною в цілому на підставі ч. 3 ст. 203 ЦК України, оскільки волевиявлення позивача явно не відповідало її внутрішній волі. Вирішуючи по суті вимоги про визнання недійсним спірного договору оренди землі та застосування наслідків його недійсності, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Як свідчать встановлені судом обставини, спірний Договір оренди землі від 11.03.2014 року був укладений шляхом підписання його з боку орендодавця [PERSON] як його представником на підставі спірної довіреності, а з боку орендаря ТОВ «Преображенське» - також представником [PERSON] на підставі довіреності. При цьому суд бере до уваги, що [PERSON] одночасно є директором, єдиним власником та кінцевим бенефіціаром ТОВ «Преображенське». Відтак, будь-який правочин, стороною в якому виступає це підприємство, опосередковано створює інтерес для [PERSON] особисто, оскільки впливає на майновий стан підприємства, створеного за рахунок його власності. З огляду на це, укладаючи від імені позивача спірний Договір оренди від 11.03.2014 року, [PERSON] фактично вчинив правочин від імені позивача опосередковано у власних інтересах, тобто прямо порушив заборону, встановлену у ч. 3 ст. 238 ЦК України. При цьому самостійного юридичного значення не має навіть те, що фактичним підписантом спірного Договору від імені ТОВ «Преображенське» був не [PERSON], а інша особа на підставі довіреності. Ця довіреність суду так і не була надана суду відповідачем, однак, виходячи із загальнодоступних відомостей ЄДРПОУ про осіб, уповноважених представляти ТОВ «Преображенське» у відносинах з третіми особами, та його керівника, вона також була підписана [PERSON] як директором. Суд звертає також увагу на те, що попередній Договір оренди землі від 31.10.2013 року був підписаний [PERSON] як представником обох сторін, а подальше розірвання цього договору та укладення в наступний день нового договору з аналогічним змістом, але іншими підписантами, вказує на явну штучність таких юридичних дій, які були спрямовані на приховування порушень вимог ст. 238 ЦК України. У зв'язку з цим суд відхиляє всі доводи представника відповідачів в обґрунтування заперечень проти позову, оскільки вони не спростовують наведеного вище факту. Суд виходить також з того, що укладення спірного договору на строк, що явно перевищує навіть найоптимістичніші уявлення про ймовірну тривалість життя позивача (на момент укладення договору їй виповнилось 69 років, а на кінець строку дії цього договору їй має виповниться 118 років), також вимагає, щоб відповідне волевиявлення позивача не викликало б обґрунтованих сумнівів у відповідності такого волевиявлення справжній волі позивача. Як наслідок, Договір оренди землі від 11.03.2014 року підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 та ч. 3 ст. 203 ЦК України, оскільки був укладений з прямим порушенням ст. 238 ЦК України та не відповідав внутрішній волі позивача. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відтак, задоволенню підлягає й вимога позивача про застосування наслідків недійсності правочину, оскільки спірна земельна ділянка в силу ст. 216 ЦК України підлягає поверненню позивачу в натурі. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 203, 215, 216, 217, 238, 241, 247, 249 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved