Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про визнання права власності в порядку спадкування, в якому просила суд визнати за нею право власності на будинок № 66 по вул. Чкалова у с. Богданівка Павлоградського району Дніпропетровської області з господарськими спорудами, який розташований на земельній ділянці площею 0,15 га, в порядку спадкування за законом після смерті брата [PERSON], який помер 23 січня 2017 року. В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що у 1964 році її батьком [PERSON] було закінчено будівництво будинку № 66 по вул. Чкалова у с. Богданівка Павлоградського району Дніпропетровської області на земельній ділянці площею 0,15 га. Забудова ділянки дозволена рішенням виконкому [PERSON] сільської Ради народних депутатів трудящих від 17.08.1977 року №50 за типовим проектом будівлі № 130-45. Місце розташування житлового будинку погоджено з [PERSON] сільською радою, про що видано Схематичний план за формою №1 затвердженою НКХ УРСР від 15.12.1977 року. Про забудову зазначеного будинку видано свідоцтво № 687 [PERSON] районною Радою депутатів трудящих від 15.12.1977 року. 13 листопада 2007 року її батько [PERSON] помер. Право власності на будинок не зареєстрував. Спадкоємцями першої черги після смерті батька були його дружина [PERSON], діти донька [PERSON] та син [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] фактично прийняли спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживали на момент смерті батька з ним та продовжували проживати після його смерті в його будинку. Але за час життя не встигли оформити спадкове майно, а саме спірний будинок. 15 червня 2015 року померла мати [PERSON]. Спадкоємцями після її смерті залишилися діти [PERSON] та син [PERSON]. В порядку та строки встановлені ст. ст. 1269, 1270 ЦК України, вона спадщину після смерті своєї матері не прийняла, заяви до нотаріуса не подавала, на момент смерті матері з нею не проживала. ЇЇ брат, [PERSON], фактично прийняв спадщину, оскільки постійно проживав з матірю, та продовжував проживати після її смерті в спірному будинку. Право власності на будинок не оформлював. 23 січня 2017 року її брат [PERSON] помер. Єдиним спадкоємцем після його смерті залишилася вона. Після смерті брата вона звернулася у встановлений законом строк до Другої [PERSON] державної нотаріальної контори Дніпропетровської області із заявою про прийняття спадщини. 23 жовтня 2017 року державним нотаріусом Другої [PERSON] державної нотаріальної контори було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на будинок №66 по вул. Чкалова в с. Богданівка Павлоградського району Дніпропетровької області, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на вищезазначене спадкове майно. Тому вона вимушена звернутися до суду із вказаним позовом. У судове засідання позивач не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає повністю та не заперечує проти задоволення позову. Представники третьої особи Другої [PERSON] державної нотаріальної контори Дніпропетровської області в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, при ухваленні рішення покладається на розсуд суду. Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити позов з наступних підстав. Згідно з вимогами\~ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.\~ Статтею 1220 ЦК України\~передбачено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи. Статтею 1218 ЦК\~встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. За\~ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно\~ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Постановою Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»\~роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Вирішуючи питання про право власності на нерухомість, суд повинен застосовувати законодавство, яке діє на час придбання (побудови) житлового будинку, а питання спадкування\~на час відкриття спадщини. Зі свідоцтва №687 про забудову садиби в населених пунктах Української РСР вбачається, що рішенням виконкому [PERSON] сільської Ради депутатів трудящих від 17 серпня 1977 року № 50 [PERSON] була дозволена забудова ділянки за типовим проектом будівлі № 130-45. У 1977 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Враховуючи, що будівництво житлового будинку здійснено [PERSON] під час дії вказаних норм матеріального права, слід дійти висновку, що право власності на спірний будинок виникло у нього з моменту збудування цього будинку і не може бути втрачене у зв'язку з не проведенням його реєстрації в подальшому, а тому такий будинок є об'єктом права власності та підлягає спадкуванню. 13 листопада 2007 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після його смерті залишилися спадкоємці дружина [PERSON] та діти [PERSON], [PERSON], яка після реєстрації шлюбу змінила своє прізвище на [PERSON]. Спадкоємці [PERSON] та [PERSON] до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини не зверталися, так як на момент смерті [PERSON] вони фактично проживали з ним та фактично прийняли спадщину. [PERSON] до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не зверталася, на момент смерті [PERSON] з ним не проживала. 15 червня 2015 року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть. 23 січня 2017 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть. 23 жовтня 2017 року позивач звернулася до Другої [PERSON] державної нотаріальної контори Дніпропетровської області із заявою про прийняття спадщини після померлого брата, однак державним нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було відмовлено, у звязку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно. Згідно п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право власності на спадок видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадок в порядку встановленим цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадок особа може звернутись в суд за правилами позовного провадження. У зв'язку з тим, що в судовому засіданні встановлено, що позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом після померлого брата [PERSON], якому належав будинок № 66 по вул. Чкалова у с. Богданівка Павлоградського району Дніпропетровської області, тому суд вважає, що позовні вимоги позивача доведені матеріалами справи, обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved