Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-01 00:00:00

у липні 2014 року позивач звернувся в Голосіївський районний суд м.Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту № 10-29/2740 від 15 грудня 2006 року в розмірі 9 373 007,23 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 15 грудня 2006 року між банком та [PERSON] був укладений договір кредиту № 10-29/2740, відповідно до умов якого банк надав останньому у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 267 321,00 Євро зі сплатою 12 % річних за користування кредитом строком до 14 грудня 2021 року. 04 квітня 2007 року та 12 березня 2009 року до вказаного договору кредиту були внесені зміни, п. п. 1.1.1., 1.1.2., 1.3.1. викладені в новій редакції, за якою максимальний ліміт заборгованості встановлений в сумі 375 860,00 Євро, та змінено режим кредитної лінії й встановлено новий графік погашення заборгованості за кредитом відповідно. Відповідно до умов укладеного кредитного відповідач зобов'язався погашати заборгованість за кредитним договором в установлені в ньому терміни і порядку та сплачувати банку нараховані проценти та комісію в розмірах, визначених у договорі. Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором, надавши [PERSON] обумовлену в останньому суму кредиту, однак, [PERSON], в свою чергу, зобов'язань за договором не виконує, тому банк відповідно до умов договору має право вимагати від нього погашення виниклої заборгованості. Станом на 01 липня 2014 року у відповідача наявна заборгованість в сумі 9 373 007,23 грн. Просив суд стягнути з відповідача суму заборгованості за договором кредиту у розмірі 9 373 007,23 грн. та судовий збір в сумі 3 654,00 грн. В судовому засіданні представник позивача обґрунтування позову та позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Зазначив, що заявлені банком вимоги є доведеними та обґрунтованими, що підтверджується також рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 вересня 2012 року, яким задоволено вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення заборгованості за договором кредиту. Представник відповідача в судовому засіданні проти пред'явленого до її довірителя позову заперечила, просила суд відмовити в його задоволенні, посилаючись на його безпідставність та недоведеність. Зазначила про те, що пені банком розрахована в супереч положення договору кредиту, і заявлена позивачем її сума значно перевищує її реальний розмір. Крім того, просила суд, про що подала відповідну заяву, застосувати наслідки пропуску строку позовної давності, оскільки банк мав право на звернення з зазначеним позовом до 25 серпня 2012 року. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Так, судом встановлено та не заперечено сторонами, що 15 грудня 2006 року між банком та [PERSON] був укладений договір кредиту № 10-29/2740, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати останньому у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 267 321,00 Євро зі сплатою 12 % річних за користування кредитом строком до 14 грудня 2021 року (а.с. 12-16). 04 квітня 2007 року до вказаного договору кредиту додатковою угодою № 1 були внесені зміни, п. п. 1.1.1., 1.1.2., 1.3.1. викладені в новій редакції, за якою максимальний ліміт заборгованості встановлений в сумі 375 860,00 Євро (а.с. 18). 12 березня 2009 року до договору кредиту № 10-29/2740 від 15 грудня 2006 року сторонами були внесені зміни, відповідно до яких було змінено режим кредитної лінії та встановлено новий графік погашення заборгованості за кредитом (а.с. 66-67). Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов'язання за кредитним договором, надавши відповідачу зазначені вище кошти (а.с. 41-65). Згідно з умовами договору кредиту [PERSON] зобов'язався повертати кредит та сплачувати проценти за користування ним у встановленому договором порядку, однак, як встановлено в ході розгляду справи, всупереч договірним зобов'язанням, належним чином не виконує їх, у встановлені графіком терміни не погашає кредит та проценти за користування ним. В зв'язку з порушенням позичальником кредитних зобов'язань банк направляв на ім'я відповідача претензію від 02 липня 2014 року, що містила вимогу кредитора сплатити заборгованість по кредитному договору, але відповіді на вказану вимогу кредитор не отримав (а.с. 70-71). Відповідачем викладені в повідомленні вимоги банку проігноровані, заборгованість останнім не погашена і станом на 01 липня 2014 року загальна сума останньої склала 9 373 007,23 грн. (а.с. 5-11). В ході розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] порушені умови договору в частині неповернення кредиту і несплати відсотків за його користування та не виконані взяті на себе зобов'язання, що, до речі, не було заперечено й його представником. Отже, на думку суду, [PERSON], не сплачуючи у вказаний договорі строк кредит, порушив вимоги ст. 530 ЦК України, відповідно до якої, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк, тобто згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Тому, суд приходить до висновку про те, що вимога позивача щодо стягнення з [PERSON] суми заборгованості за кредитним договором є обґрунтованою та доведеною в ході розгляду справи. При цьому суд, виходячи з положень ст. ст. 57-60 ЦПК України, не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що розрахунок пені, проведений банком, є невірним. У судовому засіданні судом роз'яснювалися права заявляти клопотання, в тому числі і про витребування відповідних доказів, однак останньою клопотань заявлено не було, визначеними цивільно-процесуальним законодавством правами та порядком витребування доказів вона не скористалась та не витребувала у встановленому законом порядку доказів, необхідних для обґрунтування своєї позиції. Не скористалась остання й правом, передбаченим ст. 143 ЦПК України, на заявлення клопотання про призначення експертизи по справі. При цьому також суд вважає таким, що не заслуговує на увагу, також посилання сторони відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності. До вказаного висновку суд приходить, виходячи з наступного. Так, звернувшись до суду із зазначеною заявою, сторона відповідача посилалась на те, що оскільки договором кредиту № 10-29/2740 від 15 грудня 2006 року повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом було визначено періодичними платежами, а [PERSON] припинив сплачувати кредит з 25 травня 2009 року, то й загальні строки позовної давності для банку закінчились 25 серпня 2012 року. Так, дійсно, як визначив Верховний Суд України у своїй постанові від 19 листопада 2014 року, на яку посилається сторона відповідача, за змістом ч.3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в ст. ст. 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що у травні 2012 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення заборгованості за договором кредиту Рішенням суду від 17 вересня 2012 року позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанка» були задоволені, в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту № 10-29/2740 від 15 грудня 2006 року звернуто стягнення на квартиру [PERSON] та стягнуто з [PERSON] заборгованості за договором кредиту № 10-29/2539 від 11 жовтня 2012 року (а.с. 37-40). Вказане судове рішення набрало законної сили. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що, до речі, і не було заперечено сторонами, зокрема, стороною відповідача, що вказане судове рішення на момент розгляду даної справи не виконано. Зі змісту рішення суду від 17 вересня 20212 року вбачається, через що в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню, що представником відповідачів позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів заборгованості за договором кредиту від 15 грудня 2006 року були визнані в повному обсязі (а.с. 38). Згідно п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Тому, з огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, через що останні підлягають задоволенню. Згідно з ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у справі, понесені ним при зверненні до суду. На підставі викладеного, ст. ст. 11, 252-257, 261, 264, 526, 530, 610, 611, 625, 1054 ЦК України,

Outcome: approved