Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

У липні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору оренди (найму) недійсним, виселення без надання іншого житлового приміщення, який в ході судового розгляду справи був уточнений. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 11.07.2009 року між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний запис про реєстрацію шлюбу у міській раді Фоллоніка № акту 00014 р. 12009 u.01. За час перебування в шлюбі вони придбали двокімнатну квартиру [ADDRESS], право власності на яку, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького МНО [PERSON] 17.03.2011 року, було зареєстровано за [PERSON]. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 12.10.2012 року шлюб укладений між позивачем та [PERSON] розірвано. Питання щодо поділу майна, судом не вирішувалось. Після припинення фактичних шлюбних відносин, позивач переїхала на постійне місце проживання до [ADDRESS], де і мешкає на даний час. На початку квітня 2014 року позивач звернулась до відповідача - [PERSON] та запропонувала продати квартиру [ADDRESS], яка є їх спільною сумісною власністю та сплатити вартість частки позивача у спільному майні. Після чого, останній повідомив її, що 20.02.2013 року між ним та [PERSON] було укладено договір оренди (найму) жилого приміщення вищезазначеної квартири, строком дії на два роки. Зазначає, що вказаний договір було укладено без її відома, своєї згоди на укладення цього договору вона не надавала. На даний час у неї виникла необхідність оселитись у спірній квартирі, однак [PERSON] перешкоджає їй у цьому, посилаючись на договір оренди квартири. 07.06.2014 року позивачем направлено повідомлення [PERSON] про її виселення із спірної квартири, яке остання отримала 18.06.2014 року, але відповіді позивачу так і не надала. Посилаючись на те, що вказаний договір було укладено без її відома, згоди на його укладання вона не надавала, вважає, що її права, як співвласника квартири були порушені, у зв'язку з чим просила суд визнати договір найму (оренди) нерухомого майна від 20.02.2013 року, а саме квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], недійсним, та на підставі ст. ст. 826, 653 ЦК України виселити [PERSON] із вказаної квартири, без надання іншого житлового приміщення. В судове засідання позивач та її представник не з'явились. Про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом у встановленому законом порядку. Від позивача надійшла заява, в якій вона просить розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з'явився, направив до суду заяву, в якій просив справу розглядати у його відсутність, у зв'язку з неможливістю з'явитися в судове засідання, позовні вимоги підтримує та наполягає на задоволенні позову у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представники в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом у встановленому законом порядку, від представників [PERSON] надійшла заява, в якій вони просять розглядати справу у їх відсутність, проти позовних вимог заперечують у повному обсязі та просять суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.07.2009 року, який зареєстровано Відділом у справах громадянства міської ради міста Фоллоніка, провінції Гросетто, Італія, про що зроблено відповідний запис про реєстрацію шлюбу у міській раді Фоллоніка, №00014 р. 12009 u.01, що підтверджується витягом із свідоцтва про одруження. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 12.10.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 17 березня 2011 року, під час перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, за договором купівлі-продажу, укладеним між [PERSON] та [PERSON], було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 41,18 кв. м., житловою площею 27,23 кв. м., яка була зареєстрована за [PERSON]. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно зі ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. 20.02.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір найму (оренди) нерухомого майна, відповідно до якого [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла у строкове безоплатне користування об'єкт нерухомого майна - квартири [ADDRESS], загальною площею 41,18 кв. м., житловою площею 27,23 кв.м. Строк дії договору визначено до 15 березня 2015 року. Як зазначено у договорі, нерухоме майно, що передається за вказаним договором належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, реєстровий № 670. Відповідно до ч. 1 ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно зі ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Статтею 203 ЦК України встановленi загальнi вимоги, додержання яких є необхiдним для чинностi правочину, а саме: 1) змiст правочину не може суперечити цьому Кодексу, iншим актам цивiльного законодавства, а також інтepecaм держави i суспiльства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхiдний обсяг цивiльної дiєздатностi; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вiльним відповідати його внутрішній волi; 4) правочин має вчинятися у формi, встановлений законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслiдкiв, що обумовленi ним. У вiдповiдностi до ст. 215 ЦК України, підставою недiйсностi правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, якi встановленi частинами першою, другою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Враховуючи те, що спірна квартира була придбана [PERSON] та [PERSON] у період перебування їх у шлюбі, і законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, а також виходячи з того, що передання в оренду іншій особі на певний строк нерухомого майна, є одним із способів розпорядження ним, суд приходить до висновку, що під час укладення договору оренди між [PERSON] та [PERSON], необхідна була згода [PERSON] на укладення зазначеного договору. Судом встановлено, що згоди укладення договору найму (оренди) [PERSON] не навала, у зв'язку з позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди підлягають задоволенню Доводи заперечень відповідача [PERSON] про те, що під час підписання договору оренди [PERSON] надавав їй нотаріально посвідчену заяву [PERSON] про надання права на розпорядження спільним майном, зокрема квартирою [ADDRESS], спростовуються витребуваною судом від приватного нотаріуса Томаківського районного нотаріального округу [PERSON] інформацією, в якій зазначено, що ним, як нотаріусом, було засвідчено підпис [PERSON] на заявах про надання згоди своєму колишньому чоловікові [PERSON] на укладення договорів міни та купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Суду не надано доказів на підтвердження того, що позивач у справі надавала згоду на передачу квартири в оренду. Разом з тим, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог про виселення [PERSON] з квартири без надання іншого жилого приміщення, виходячи з наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. З огляду на зазначені обставини саме позивачу належить право визначати підстави та предмет позовних вимог. Звертаючись до суду з позовними вимогами про виселення [PERSON] із квартири, яка передана в оренду за оспорюваним правочином, [PERSON] в особі свого представника [PERSON], посилалась на положення ст. 826 ЦК України, якою передбачено, що у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду без надання їм іншого житла. Проте, [PERSON] з позовними вимогами про розірвання договору оренди квартири не зверталася, строк його дії не закінчився, а тому підстав для застосування в даному випадку положень ст. 826 ЦК України немає. Інших підстав для виселення відповідача із квартири, позивачем не заявлялось, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають залишенню без задоволення. Враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України з відповідачів в рівних частках підлягають стягненню на користь позивача судові витрати підтверджені відповідними доказами.

Outcome: partial