Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

У липні 2017 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], відповідач) про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS]Позов обґрунтований такими обставинами. На підставі договору дарування від 28.03.2017 позивач набула у власність квартиру [ADDRESS]. У вказаній квартирі з 2004 р. зареєстрований її колишній чоловік - відповідач [PERSON], шлюб з яким розірвано 19.03.2013. З того часу відповідач не являється членом сім'ї позивача, вони не пов'язані спільним побутом та взаємними правами. Фактично відповідач у квартирі не проживає більше року. Реєстрація [PERSON] у квартирі перешкоджає позивачу як власнику в повній мірі реалізовувати свої права на володіння, користування та розпорядження своєю власністю, також позивач змушена сплачувати завищені комунальні послуги. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої вимоги підтримала пославшись на викладені у позовній заяві обставини. Пояснила, що ще у жовтні 2016 р. її колишній чоловік зібрав речі і виселився з квартири. Після того він у квартиру не повертався, вселитись не намагався, де фактично він проживає, їй не відомо. Відповідач [PERSON] викликався в суд в порядку, встановленому ч. 5, 9 ст. 74 ЦПК України (в редакції Закону України від 18.03.2004 № 1618-IV), - шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем його проживання та через оголошення у пресі, проте в судове засідання він не з'явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позов не подав. Враховуючи повторну неявку відповідача в судове засідання, суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши позивача, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. На підставі договору дарування квартири від 28.03.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М., номер в реєстрі № 1657, [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS] (а. с. 8-9). Згідно даних довідки від 07.02.2014 № 4, виданої об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Лада» (далі - ОСББ «Лада»), у вищевказаній квартирі перебувають на реєстраційному обліку позивач [PERSON], її колишній чоловік - відповідач [PERSON] та їх діти [PERSON] та [PERSON]. Відповідач вселився у спірну квартиру та зареєстрував своє місце проживання у ній у 2004 р. за згодою її тодішнього власника - батька його дружини [PERSON] В 2013 р. шлюб між сторонами розірвано, що засвідчується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 19.03.2013 серії [NUMBER] (а.с. 7). Судом встановлено, що відповідач [PERSON], перебуваючи на реєстраційному обліку у спірній квартирі, понад рік не проживає у ній без поважних причин. Вказані обставини підтверджуються даними актів від 11.11.2016, 14.12.2016, 01.02.2017, 22.03.2017, 15.05.2017, 11.10.2017, 14.12.2017, 22.01.2018, складених комісією ОСББ «Лада», та показаннями свідків. Свідок [PERSON] пояснила в суді, що проживає по сусідству з позивачем, у квартирі № 133, і періодично, приблизно раз на тиждень, буває у спірній квартирі. Останній рік відповідача вона взагалі не бачила, його речі у квартирі відсутні, а до того між колишнім подружжям були постійні скандали, які часто закінчувались викликом поліції. Де на даний час проживає відповідач, їй невідомо. З показань [PERSON] вбачається, що вона працює консьєржем у будинку, в якому розташована спірна квартира. Як пояснила свідок, раніше позивач часто викликала поліцію через скандали у сім'ї, але вже більше року як вони разом не проживають, впродовж цього часу вона відповідача жодного разу не бачила. Вирішуючи даний спір, суд керується положеннями цивільного законодавства, які визначають зміст права власності, основні способи його захисту, сервітутне право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом та підстави та умови, за яких член сім'ї власника втрачає право на користування житлом. Так, за приписом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 ЦК України, яка встановлює визначальні принципи здійснення права власності, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Сервітутне право членів сім'ї власника житла на користування житлом, а також підстави та умови, за яких член сім'ї власника втрачає право на користування житлом, врегульовані нормами статті 405 ЦК України та статті 156 Житлового кодексу УРСР, за змістом яких члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство (стаття 64 Житлового кодексу УРСР), мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина 2 статті 405 ЦК України). Судом встановлено, що на момент набуття позивачем [PERSON] права власності на спірну квартиру відповідач членом її сім'ї вже не був, у спірній квартирі він не проживає без поважних причин понад 1 рік, його майно у житлі відсутнє, впродовж цього часу він житловою площею не цікавився і комунальних послуг не сплачував, угод щодо певного порядку користування спірною квартирою та інших умов припинення права користування житлом сторони не укладали. Отже зважаючи на встановлені обставини, вищенаведені положення матеріального законута ураховуючи, що перебування відповідача на реєстраційному обліку у квартирі, яка належить позивачу, перешкоджає останньому у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, суд дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність вимог позову про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України присуджує позивачу з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved