Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-10 00:00:00

У квітні 2019 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про реєстрацію на житлову площу. В обґрунтування якого зазначив, що згідно ордеру №4 від 22.01.1984 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Жданівської міської ради народних депутатів №20 від 20.01.1982 року, квартира [ADDRESS] житловою площею 32,2 кв.м, загальною 44,65 кв.м, надана [PERSON] та її членам родини: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . По досягненню [PERSON] повноліття зареєструвався за адресою: [ADDRESS] , а 28.11.2000 року був знятий з реєстраційного обліку, іншої житлової площі в м. Маріуполі він не має до теперішнього часу. Зазначив, що відповідачі не є власниками вказаної квартири, а лише наймачами. На неодноразові прохання позивача до відповідачів про його реєстрацію відповідають відмовою. На підставі викладеного, просить зобов`язати Центр надання адміністративних послуг зареєструвати [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідачами подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому просять відмовити повністю в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю. Зазначивши, що квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Крім того, [PERSON] з 28.11.2000 року у спірній квартирі не проживає, оскільки проживав за іншою адресою та останньому на підставі свідоцтва про право на спадщину від 22.12.1992 року належить 1/3 частина житлового будинку [ADDRESS] . Представником третьої особи Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради подано письмові заперечення на позовну заяву, в яких просить відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не надано жодного доказу на підтвердження права на проживання в житлі, згода власника також відсутня. Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28.01.2020 року в якості співввідповідача Центр надання адміністративних послуг Маріупольської міської ради. Представником відповідача Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради подано письмові заперечення, в яких просить відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позовна заява є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Питання порушене позивачем [PERSON] не входить до компетенції Департаменту адміністративних послуг та підлягає розгляду за належністю у Маріупольському міському управлінні юстиції. Представником третьої особи Виконавчого комітету Маріупольської міської ради подано письмовий відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки позивачем обрано невірний спосіб захисту його прав. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Представник позивача [PERSON] , яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Кривич О.В. в судовому засіданні в задоволенні позовних вимог просили відмовити з підстав, викладених у відзиві. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Представник відповідача Департаменту адміністративних послуг Труба І.А., який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях. Представник третьої особи Виконавчого комітету Маріупольської міської ради в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, допитавши сторін, їх представників, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що 22 січня 1982 року головою виконавчого комітету Жданівської міської ради народних депутатів видано ордер №4 серії КО на ім`я [PERSON] на право зайняття квартири [ADDRESS] разом із родиною: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . З копії паспорту серії [NUMBER] , виданого 17 лютого 1998 року Іллічівським РВ Маріупольського МУУМВС України в Донецькій області, [PERSON] , [INFO] , в період з 10.12.1999 року по 28.11.2000 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 13.02.2001 року по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.03.2019 року відсутня інформація про власників нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . Однак, зі свідоцтва про право власності на житло від 25.12.2015 року, виданого Департаментом міського майна Маріупольської ради вбачається, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] , що також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18.02.2016 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:852521714123. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. За змістом статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. При цьому власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України). Згідно із статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV, відповідно до Конституції України регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження (далі - Закон). Відповідно до статті 2 Закону 1382-ІV громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно зі статтею 6 Закону 1382-ІV громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Реєстрація за своїм змістом згідно зі статті 3 Закону 1382-ІV визначається як внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації; тобто реєстрація є офіційним фіксуванням місця проживання певної особи, яка має право користування або право власності на зазначене житло (постанова Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі №916/3156/17). Відповідно до підпункту 4 пункту 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 2 березня 2016 року, Для реєстрації місця проживання особа або її представник подає: документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників). Отже, підставою для реєстрації місця проживання особи, яка не є власником житла, де має намір зареєструватися, є документи, які засвідчують право даної особи на проживання у цьому житлі або документально оформлена згода на реєстрацію, надана власниками даного житла. Оскільки відповідачі, будучи співвласниками спірної квартири [ADDRESS] , заперечують проти реєстрації позивача, який не є її власником, у вказаній квартирі, а позивачем в свою чергу не надано документів, які підтверджують його право на проживання у квартирі, суд приходить до висновку, позовні вимоги позивача є не обґрунтованими і не підлягають задоволенню. Інших аргументованих доводів і доказів, які б спростовували заперечення відповідача та підтверджували обґрунтованість вимог позивача і наявність підстав для вчинення відповідачем дій, про які він просить суд, позивач не навів, а судом таких підстав не встановлено.

Outcome: dismissed