Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», після перейменування - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - Банк, АТ КБ «Приватбанк») звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 26.05.2011 року, яка станом на 31 травня 2016 року складає 11 284 грн. 71 коп. Позов Банку мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 26.05.2011 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 5000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, однак вимоги договору не виконує та кошти не повертає. Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по кредитному договору б/н від 26.05.2011 року станом на 31 травня 2016 року у сумі 11 284 грн. 71 коп., яка складається з наступного: 4843 грн. 43 коп. - заборгованість за кредитом; 5427 грн. 72 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина), 513 грн. 56 коп. - штраф (процентна складова). У вересні 2016 року [PERSON] звернулася в суд з зустрічним позовом до Банку, уточнивши який у березні 2017 року, просила суд визнати кредитний договір б/н від 26.05.2011 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] не виконаним (том 1, а.с. 51-52, 141-152) В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що згідно до підписаної анкети-заяви б/н від 26.05.2011 року Банк зобов`язався видати їй кредит, шляхом надання кредитного ліміту 5000 грн. 00 коп., з базовою процентною ставкою 36,00% річних, однак порушуючи умови укладеного кредитного договору, Банк жодним чином не видав вказаної суми в межах ліміту, як це передбачалося кредитним договором. Вважаючи, що грошових коштів за кредитним договором б/н від 26.05.2011 року не отримала, [PERSON] просила суд визнати кредитний договір б/н від 26.05.2011 року не виконаним. Ухвалою судді від 12.08.2016 року у справі відкрито провадження. Ухвалою суду від 15.09.2016 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до банку. Ухвалою суду від 31.05.2017 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним залишено без розгляду в частині визнання кредитного договору № б/н від 26.05.2011 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» недійсним. Провадження у справі зупинено ухвалою суду від 31.05.2020 року до набрання законної сили рішенням у цивільній справі № 524/1527/17 за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним. Ухвалою суду від 20.11.2020 року провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 01.06.2020 року задоволено клопотання представника банку, розгляд справи постановлено проводити в порядку відеоконференції. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, суд встановив такі фактичні обставини справи: 26.05.2011 [PERSON] звернулась до Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» з анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку та прохала надати їй кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом в анкеті-заяві [PERSON] засвідчила, що вона згодна з тим, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також те, що вона ознайомилась і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та Правила розміщені на офіційному сайті Приватбанку www.privatbank.ua. та вона зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг і регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті ПриватБанку. 26.05.2011 року [PERSON] була підписна довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна». Дана довідка містить інформацію стосовно базової відсоткової ставки за користування кредитом 3,0% на місяць (36,00% на рік), що нараховується на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році; розміру щомісячних платежів, строк внесення щомісячних платежів, розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів, пеня за несвоєчасність погашення заборгованості та штраф 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, із урахуванням нарахованих та прострочених процентів та комісій, тощо. (том 1, а.с. 7) Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» (том 1, а.с. 66, 121) розмір встановленого кредитного ліміту по кредитному договору від 26.05.2011 року становив: - 26.05.2011 року встановлено кредитний ліміт 300 грн. 00 коп., - 26.05.2011 року збільшено кредитний ліміт до 1 200 грн. 00 коп., - 22.07.2011 року збільшено кредитний ліміт до 1 400 грн. 00 коп., - 21.08.2011 року збільшено кредитний ліміт до 1 600 грн. 00 коп., - 03.10.2012 року збільшено кредитний ліміт до 5 000 грн. 00 коп. На підставі укладеного договору [PERSON] отримала кредитні картки (том 1, а.с. 66, 121): [NUMBER] зі строком дії до 02/15; [NUMBER] зі строком дії до 03/16; [NUMBER] зі строком дії до 09/16. Факт отримання та користування вищевказаними кредитними картками підтверджується банківською випискою по картковим рахункам (том 1, а.с. 68-79) Надана банківська виписка містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку - баланс станом на проведення фінансової транзакції, всі операції за картковим рахунком (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після поведеної операції). Так, із банківської виписки по картковим рахункам вбачається, що починаючи з 16.06.2011 р. [PERSON] активно користувалась кредитними картками, які їй видавалися, а саме проводилила розрахунки за придбання продуктів харчування та інших товарів в магазинах та аптеках, здійснювала зняття готівки в банкоматах, поповнення готівкою в терміналі самообслуговування, користувалася послугою «Оплата частинами», погашала заборгованість з рахунку тощо. У банківській виписці відображено, що [PERSON] , здійснюючи розрахункові операції, використовувала кредитні кошти в межах кредитного ліміту, однак не здійснила погашення боргу в повному обсязі, про що свідчать відомості в графі виписки «залишок після операції». Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій). Згідно з наданим Банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за кредитним договором б/н від 26.05.2011 року, станом на 31 травня 2016 року становить 11 284 грн. 71 коп. і складається із: - заборгованості за кредитом (тіло) - 4 843 грн. 43 коп., - заборгованості по процентам за користування кредитом - 5 427 грн. 72 коп., - штраф (фіксована частина) - 500 грн. 07 коп., - штраф (процентна складова) - 513 грн. 56 коп. Розмір заборгованості за наданим розрахунком відповідає відомостям, відображеним у виписці по картковому рахунку, що в свою чергу є підтвердженням отримання кредитних коштів позичальником в межах встановленого кредитного ліміту. Вирішуючи спір стосовно укладення і виконання договору б/н від 26.05.2011 року суд виходить із наступного. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У підписаній [PERSON] довідці про умови кредитування від 26.05.2011 року процентна ставка зазначена 3%, а також визначений розмір штрафних санкцій становить 250 грн. 00 коп. + 5% від суми заборгованості. Банк, заявлючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по процентам за користування кредитними коштами та штраф. [PERSON] не було спростовано розрахунків банку щодо наявності непогашеної суми боргу, в тому числі за відсотками та штрафами, які передбачені у підписаній довідці про умови кредитування, що було її процесуальним обов`язком відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України. 20 листопада 2020 року представником [PERSON] було надано до суду висновок експерта № 2 від 12.02.2020 року, складеного судовим експертом з економічних питань Ліхтіною Л.Р . Згідно висновку експерта, дані розрахунку заборгованості за договором б/н від 26.05.2011 року за період з 26.05.2011 року по 31.05.2016 року не відповідають даним виписки по картковим рахункам, так як операції за картками, в тому числі нарахування відсотків за користування кредитом, нарахування пені, переказ між картками для погашення заборгованості проводилися без укладення кредитного договору та договору про відкриття карткового рахунку. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 року, № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що згідно зі ст. 67 КПК чи ст. 62 ЦПК висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності. Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (ст. 110 ЦПК України). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд не бере до уваги Висновок експерта № 2 від 12.02.2020 року, оскільки даний висновок не узгоджується з обставинами справи та іншими доказами, які містяться в матеріалах справи. Експертом не досліджувалась наявна в матеріалах справи довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», що підписана [PERSON] , де сторони погодили розмір відсоткової ставки та штрафи, тому експертним висновком не спростовано розрахунків Банку щодо розміру заборгованості по тілу кредиту, відсоткам та штрафам. Також даним висновком експерта не встановлено підстав для визнання кредитного договору б/н від 26.05.2011 року невиконаним. У вересні 2016 року [PERSON] було подано до суду заяву про застосування строку позовної давності (том 1, а.с. 47). На обґрунтування даної заяви відповідач за первісним позовом зазначила, що термін дії банківської картки, виданої банком на підставі спірного кредитного договору, один рік, який закінчився у квітні 2012 року. Так як дія картки закінчилась у квітні 2012 рок, а з позовом до суду Банк звернувся лише у липні 2016 року, [PERSON] вважає що Банком пропущено строк позовної давності згідно до ст. 257 ЦПК України. Суд не погоджується з тим, що банк пропустив строк позовної давності і критично оцінює твердження відповідача за первісним позовом, стосовно отримання нею тільки однієї картки, строк дії якої закінчився у квітні 2012 року. Так як, згідно довідки банку (том 1, а.с. 66, 121) на підставі укладеного договору [PERSON] отримала кредитні картки [NUMBER] зі строком дії до 02/15, [NUMBER] зі строком дії до 03/16, та [NUMBER] зі строком дії до 09/16. Факт отримання та користування вищевказаними кредитними картками підтверджується й банківською випискою по картковим рахункам (том 1, а.с. 68-79). Отже, суд встановив, що картка неодноразово перевипускалась. Під перевипуском картки розуміється випуск та приєднання картки з новим строком дії до раніше відкритого клієнту рахунку. Картка може бути видана при звернення клієнта до установи банку, якщо термін її дії сплив, або її було загублено, або клас картки було підвищено у зв`язку з певними обставинами. Перевипуск картки не являється укладенням нового кредитного договору, у заповненні додаткових документів для перевипуску не має необхідності. Активація перевипущеної картки здійснюється за допомогою контактного телефону клієнта шляхом відправки коду авторизації на телефон клієнта. Слід зауважити, що [PERSON] у період з 26.05.2011 року по 31.05.2016 року користувалась кредитними картками (перевипущеними картками), а саме проводилися розрахунки за придбання продуктів харчування та інших товарів в магазинах та аптеках, зняття готівки в банкоматах, поповнення готівкою в терміналі самообслуговування, користування послугою «Оплата частинами», погашення заборгованості з рахунку тощо (том № 1, а.с. 68-79). Суд звертає увагу, що за увесь час користування картками відповідач за первісним позовом також частково сплачувала заборгованість за кредитним договором, що підтверджується наданими банком роздруківками виписок (том № 1, а.с. 68-79). Останні погашення по кредиту відбувались 20.06.2015 року у сумі 247,00 грн. шляхом поповнення готівкою карти в терміналі самообслуговування за адресою [ADDRESS] , відділення банку - зона 24/7. Позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся в суд з позовною заявою 25.07.2016 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Отже, на підставі вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що строк позовної давності позивачем за первісним позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не пропущено. Банк, обґрунтовуючи право вимоги, розмір заборгованості і порядок нарахування боргу, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 26 травня 2011 року, посилався на заяву-анкету [PERSON] про отримання кредиту від 26 травня 2011 року, Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємну частину спірного договору та довідку про умови кредитування від 26 травня 2011 року, надав розрахунок заборгованості станом на 31.05.2016 року та банківську виписку по рахунку. При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку. Роздруківка із сайту позивача про умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом , тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені, надані банком Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника та довідці про умови кредитування, що безпосередньо підписано [PERSON] і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Крім того, згідно до постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року по справі № 524/1527/17 за позовом [PERSON] до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсним договору про надання фінансових, Верховний Суд дійшов висновку, що оспорюваний кредитний договір складається з двох частин - анкети-заяви на якій [PERSON] поставила свій підпис і Умов та Правил, які згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) не можуть вважатися складовою кредитного договору. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів, що були надані сторонами по справі на підтвердження заявлених позовних вимог та заперечень, суд дійшов висновку про те, що АТ КБ «ПриватБанк» виконав умови укладеного між ним та [PERSON] договору б/н 26.05.2011 року, надав кредитні картки та встановив розмір кредитного ліміту з урахуванням побажань позичальника, викладених у анкеті-заяві. [PERSON] , користуючись послугами ПриватБанку, використовувала отримані кредитні картки та витрачала кредитні кошти на власні потреби в рамках встановленого кредитного ліміту, а тому немає підстав для задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання невиконаним кредитного договору б/н від 26.05.2011року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] . На підставі досліджених обставин справи та зібраних доказів, судом встановлено, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті. Враховуючи вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд приходить до висновку, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Окрім того, враховуючи те, що у підписаній [PERSON] довідці про умови кредитування від 26.05.2011 року відповідачу за первісним позовом була повідомлена про процентна ставка за користування кредитом 3% на місяць (36% на рік), а також розмір штрафних санкцій 250 грн. 00 коп. + 5% від суми заборгованості, суд також стягує з відповідача за первісним позовом заборгованість по процентам за користування кредитними коштами, штраф (фіксована частина) та штраф (процентна складова). Таким чином, з боржника [PERSON] слід стягнути в примусовому порядку заборгованість за кредитним договором № б/н від 26.05.2011 року, яка станом на 31.05.2016 року становить 11 284 грн. 71 коп., з яких: -4 843 грн. 43 коп. - заборгованість за кредитом; -5 427 грн. 72 коп. - заборгованість за нарахованими відсотками за користування кредитом; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: -500 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина); -513 грн. 56 коп. - штраф (процентна складова). Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1 378 грн. 00 коп. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд -

Outcome: approved