Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] звернулась до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та додаткових витрат на утримання дитини. В обґрунтування позову зазначила, що з 24 листопада 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 16 жовтня 2012 року був розірваний. Від вищезазначеного шлюбу сторони мають сина [PERSON] Юр'євича, [INFO]. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом із позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач мешкає окремо, матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Позивач та дитина знаходяться у фінансовому утрудненні, у звязку із чим, враховуючи, що відповідач у добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, просить стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня предявлення позову до суду до досягнення дитиною повноліття. Крім того у позові зазначає, що дитина важко пережила розлучення сторін, у звязку із чим в нього розвинулось і діагностовано нервове захворювання та з січня 2013 року він знаходиться на медичному обліку у лікаря-невропатолога з діагнозом: гіпертензіонно-лікворний синдром; астенно-вегетативний синдром. У звязку із зазначеними нервовим хворобами, у сина сторін погіршився зір та за березня 2017 року він знаходиться на обліку також у лікаря-офтальмолога з діагнозом помилкова короткозорість, спазм акомодації. Дитина потребує лікування, в тому числі постійного, щомісячного медикаментозного лікування. На придбання медикаментів для лікування сина, позивач постійно витрачає 1000 грн. на місяць. На підставі викладеного, просить суд також стягувати з відповідача на користь позивача додаткові витрати, повязані з лікуванням сина у розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з дня предявлення даного позову до суду до досягнення сином повного одужання та зняття медичних діагнозів захворювань. В останнє судове засідання позивач не зьявилась, про час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. Через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи без її участі, в якій позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач в останнє судове засідання не зьявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки в судове засідання не повідомив. В матеріалах справи є відзив на позов, в якому відповідач позовні вимоги визнає частково, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на їх неповнолітнього сина в розмір 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В частині стягнення додаткових витрат надитину просить відмовити. В обгрунтування заперечень зазначив, що на теперешній час відповідач є безробітним та відсутні будь-які джерела доходу. З листопада 2012 року по січень 2018 року відповідач на банківську картку позивача перераховував аліменти на сина. Загальна сума перерахованих коштів за вищезазначений період склала 38900 грн. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що з 24 листопада 2007 року [PERSON] та демідко Ю.В. перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 16 жовтня 2012 року був розірваний. Від вищезазначеного шлюбу сторони мають дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-КИ №194835, виданого Індустріальним ВРАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 10 вересня 2008 року. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом із позивачем та знаходиться на її утриманні, що неоспорюється відповідачем. Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На даний час позивачка несе витрати по утриманню та вихованню дитини. Доказів участі відповідача у матеріальному утриманні дитини з січня 2018 року в судовому засіданні надано не було. Відповідно до закону батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. В судовому засіданні встановлено, що відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Договори про сплату аліментів та про припинення права на аліменти у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно між сторонами не укладалися, стягнень по іншим аліментним зобов'язанням відповідач немає. Іншого в судовому засіданні доведено не було. Оскільки відповідач є батьком неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачкою, знаходиться на її утриманні, домовленості (договору) щодо сплати аліментів на утримання дитини між сторонами досягнуто не було, суд вважає, що позивач має право на отримання від відповідача аліментів на утримання їх неповнолітньої дитини. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. Враховуючи, що відповідач зобов'язаний утримувати свою дитину, є працездатним, може надавати допомогу, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 24 листопада 2017 року. В силу п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Щодо позовних вимог в частині стягнення додаткових витрат на дитину, суд зазначає наступне. За змістом ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Звертаючись до суду із позовом про стягнення додаткових витрат на дитину, позивачка просить стягнути витрати лікування неповнолітнього сина сторін. Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронним и доказами; висновками експертів; показаннями свідків. З матеріалів справи убачається, що неповнолітній [PERSON], [INFO], знаходиться на медичному обліку у лікаря-невропатолога з діагнозом: гіпертензіонно-лікворний синдром; астенно-вегетативний синдром. З березня 2017 року він знаходиться на обліку також у лікаря-офтальмолога з діагнозом помилкова короткозорість, спазм акомодації. Однак, жодних належних та допустимих доказів сплати коштів на лікування [PERSON], [INFO], в судовому засіданні позивачем надані не були. Як і не були надані докази розміру витрат, які необхідно зробити в майбутньому для лікування дитини. Слід зазначити, що вищезазначені діагнози, на який як на підставу позовних вимог в частині стягнення додаткових витрат посилається позивач, встановлює лише діагноз дитини та не містить відомостей про вартість такого лікування. Суд не приймає копію фіскального чеку від 18 жовтня 2017 року як належний доказ понесених позивачем додаткових витрат на лікування дитини, оскільки в матеріалах справи відсутній рецепт лікаря, який би підтверджував необхідність купування ліків, зазначених у вищезазначеному фіскальному чеку. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Оскільки в силу ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» за подання позовів про стягнення аліментів позивачі звільняються від сплати судового збору, відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial