Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-04 00:00:00

У липні 2018 року [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просить визнати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивує тим, що він є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. У вказаному будинку зареєстровані члени сім'ї: [PERSON] (син), [PERSON] (невістка) та [PERSON] (онука), однак з 11.06.2017 року вони не проживають за зареєстрованою адресою, оскільки виїхали за межі України. Позивач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, щодо винесення заочного рішення не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, тому суд вважає за необхідне провести по справі заочний розгляд відповідно до ст. 280 ЦПК України. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 17.08.2012 року /а.с. 10/. З довідки про місце проживання та склад сім'ї №3688 від 27.06.2018 року вбачається, що у вказаному приміщенні зареєстровані позивач [PERSON], а також [PERSON], [PERSON] та [PERSON] З доводів позивача та актів №275/1 від 15.11.2017 року, №94 від 20.06.2018 року про фактично проживаючих осіб, акту №179/4 від 22.09.2017 року вбачається, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] з 11.06.2017 року не проживають за зареєстрованою адресою, так як виїхали за межі України - Іспанію, м. Севілья. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені в ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника користовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Виходячи з наведеного, при доведеності непроживання без поважних причин відповідача більше року у будинку він може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, на підставі цієї статті. Згідно ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї власника права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідачам чиняться будь-які перешкоди у проживанні в спірному будинку. Крім того, відсутні дані про наявність будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом, а також докази на підтвердження поважності причин відсутності у будинку понад встановлений строк, тому вимоги позовної заяви щодо визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved