Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач звернулась до суду із позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування своїх вимог позивач вказала, що перебуває у шлюбі з відповідачем, мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Сімейні відносини з відповідачем не склались, оскільки мають різні погляди на сімейне життя та обовязки, що призводило до постійних сварок, в результаті були втрачені почуття любові та поваги один до одного. З вересня 2015 року подружжя мешкають окремо, спільне господарство не ведуть. Відповідач, як батько дитини, участі у матеріальному забезпеченні сина не приймає, чим ставить позивача в скрутне становище. Просить шлюбу розірвати та стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частині його заробітної плати (доходів) щомісячно, до повноліття дитини на її користь. У судове засідання позивач надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач до суду не зявився, про причину не явки не повідомив. 25 січня 2016 року судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності всі досліджені у справі докази, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню. До такого висновку суд приходить на підставі наступного. Матеріалами справи встановлено та підтверджено, [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, який зареєстровано 03 червня 2011 року Жовтневим відділом ДРАЦС Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблено відповідний актовий запис № 297. Від шлюбу, подружжя мають одну неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. Вказане стверджується копіями свідоцтв про шлюб та про народження (а.с. 5-6). Як вбачається з матеріалів справи, у вересні 2015 року сторони припинили шлюбні відносини, з вказаного часу разом не проживають, спільне господарство не ведуть. Причиною розпаду сімї стало те, що подружжя мають різні погляди на сімейне життя, що призводило до сварок, в результаті було втрачено почуття любові та поваги один до одного. За час окремого проживання, шлюб зберегти не вдалося, сім`я розпалася остаточно. Після розірвання шлюбу дитина залишиться проживати з позивачем. Враховуючи обставину, що сторони довгий час подружні стосунки не підтримували і підтримувати їх у подальшому намірів не мають, а відносини між ними фактично стали недружелюбними, суд приходить до висновку, що вимога в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню у повному обсязі. У відповідності до ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Матеріалами справи встановлено, після припинення шлюбних відносин, дитина залишилась проживати з матірю, позивачкою по справі та перебуває на її повному матеріальному утриманні. Відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання та забезпечення сина не надає, чим ставить позивача в скрутне матеріальне становище, на спростування зазначеного відповідачем доказів не надано. Відповідач аліментних стягнень на користь третіх осіб не має. У відповідності до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Так, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, перевіривши та дослідивши матеріали справи, з урахуванням наданих доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд керується ч. 3 ст. 88 ЦПК України, відповідно до якої, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому, з відповідача на користь держави підлягає стягнення судовий збір.

Outcome: approved