Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-28 00:00:00

У липні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та встановлення факту належності майна на праві спільної сумісної власності. В обґрунтування позовних вимог позивач, посилаючись на положення статей 60, 74 СК України, зазначив, що з 1995 року по 2015 рік проживав разом з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою: [ADDRESS] , де вони вели спільне господарство, у них був спільний бюджет. Оскільки квартира була в незадовільному стані, без ремонту, то він за свої кошти зробив капітальний ремонт підлоги, стін, заміну вікон, утеплення квартири. Спільних дітей сторони не мають. Після смерті батьків відповідача позивач купив за свої кошти нові меблі, а також апаратуру до квартири. Таким чином, за час спільного життя сторонами нажито майно, яке після припинення спільного проживання привласнено відповідачем, крім того, мирним шляхом спір вирішити неможливо, а тому звернувся за судовим захистом. 22 липня 2016 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави позовну заяву залишено без руху (а.с.9 т.1). 27 липня 2016 року ухвалою суду відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.20 т.1). 26 вересня 2016 року ухвалою суду задоволено заяву відповідача за первісним позовом та накладено арешт із забороною вчинення дій по відчуженню рухомого майна, а саме спірного легкового автомобіля марки ВАЗ-2107 (а.с.70 т.1). 21 лютого 2017 року ухвалою залишено без руху заяву представника позивача про забезпечення позову у виді накладення арешту на майно (а.с.130 т.1). 23 лютого 2017 року ухвалою суду призначено по справі судову будівельно-технічну та оціночно-будівельну експертизу з визначення ринкової вартості поліпшень, здійснених в квартирі за адресою: [ADDRESS] (а.с.137-138 т.1). 27 червня 2017 року ухвалою суду провадження по справі відновлено та призначено до судового розгляду (а.с.194 т.1). 03 жовтня 2018 року ухвалою суду відмовлено в задоволення заяви представника позивача про забезпечення позову (а.с.5 т.2). На підставі розпорядження керівника апарату Октябрського районного суду м.Полтави №2726 від 21.11.2018 року вказану цивільну справу №554/5879/16-ц у зв`язку із закінченням повноважень судді Шевської О.І. за наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та відповідно до протоколу від 21.11.2018 року передано для подальшого розгляду судді Андрієнко Г.В. (а.с.19, 20 т.2). 22 листопада 2018 року ухвалою суду прийнято справу до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні (а.с.21-22 т.2). 20 грудня 2018 року ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача; призначено по справі оцінку ринкової вартості майна, яку доручено суб`єкту оціночної діяльності - [PERSON] (а.с.39-40 т.2). 20 лютого 2019 року ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача; призначено по справі оцінку ринкової вартості спірного рухомого майна, яку доручено суб`єкту оціночної діяльності - [PERSON] (а.с.57-58 т.2). Відповідачем до суду подано зустрічну позовну заяву, яка мотивована тим, що вона, [PERSON] , та [PERSON] дійсно проживали як одна сім`я без реєстрації шлюбу з березня 1995 року по червень 2013 року. Вказує, що вони вели спільне господарство і мали спільний сімейний бюджет, а також проживали разом з її донькою - [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , яку 03.03.1978 року на підставі ордеру було виділено їй, колишньому чоловікові та дочці замість знесеного приватного будинку, який належав її батькам. Дана квартира була приватизована, а тому інші особи, зокрема, позивач [PERSON] жодних прав на вказану квартиру не має. Зазначає, що в період проживання за спільні кошти з позивачем вони придбали у спільну сумісну власність будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS] . Крім того, за спільні кошти придбали 03.07.2001 року легковий автомобіль марка/модель ВАЗ-2107, 1987 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який за спільною згодою зареєстрували на [PERSON] . Вказує, що ринкова вартість даного автомобіля становить 34834,60 грн. На підставі наведеного, просить визнати легковий автомобіль марка/модель ВАЗ-2107, 1987 року випуску, кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований на [PERSON] відповідно до свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] , виданого Полтавським МРЕВ 03.07.2001 року, спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] ; визнати право власності за [PERSON] на 1/2 частку вищезазначеного легкового автомобіля (а.с.47-49 т.1). Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 25 жовтня 2016 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання спільної сумісної власності на майно, придбане в період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 1/2 частку спільного сумісного майна об`єднано в одне провадження із первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю (а.с.76 т.1). Позивач за первісним позовом вимоги зустрічної позовної заяви визнав частково, із зустрічним позовом щодо окремих обставин не погодився, надавши через свого представника письмові заперечення, у яких зазначив, що доводи [PERSON] щодо їх спільного проживання з 1995 року по червень 2013 року частково не відповідають дійсності, оскільки фактично вони проживали разом до січня 2015 року. Крім того, він за спільні кошти протягом багатьох років робив ремонт у квартирі та придбаному будинку в с.Кунцеве. Також зазначив, що для вирішення питань щодо спірного автомобіля належить враховувати не ринкову вартість, а саме вартість конкретного автомобіля (а.с.79-81 т.1). Крім того, під час розгляду справи позивачем за первісним позовом неодноразово доповнювались та уточнювались позовні вимоги і в остаточній редакції позову позивач [PERSON] просить суд: встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка [PERSON] та жінки [PERSON] без реєстрації шлюбу з 1995 року по 2015 рік; визнати легковий автомобіль марка/модель ВАЗ-2107, 1987 року випуску, кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] зареєстрований на [PERSON] відповідно до свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] , виданого Полтавським МРЕВ 03.07.2001 року власністю [PERSON] ; стягнути з [PERSON] компенсацію за автомобіль на користь [PERSON] кошти в сумі 13077,98 грн.; визначити ринкову вартість ремонтно-будівельних робіт з урахуванням вартості матеріалів, використаних під час їх проведення, робіт по утепленню зовнішньої сторони стіни кв. [ADDRESS] , спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] на суму 102655,00 грн., тобто по 51327,50 грн. кожному; стягнути з [PERSON] компенсацію в сумі 51327,50 грн. на користь [PERSON] ; визнати спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] вартість побутової техніки та меблів в кількості 22 позиції на суму 35731,00 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] кошти (компенсацію) в сумі 17865,50 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частину коштів в сумі 413,45 грн., які останній сплачував за комунальні послуги з дня покупки житлового будинку; судові витрати покласти на відповідача (а.с.90-94 т.1, а.с.110-114, 115 т.2). Відповідно до поданого [PERSON] письмового відзиву на первісний позов (зі зменшеними позовними вимогами) остання з позовні вимоги не визнала з огляду на таке. Наголошує на тому, що утеплення зовнішньої стіни квартири виконувалось їй як особу, яка має інвалідність 2-ї групи згідно соціальної програми Уряду, сторони по справі при цьому ніяких витрат не понесли, а тому це не повинно враховуватись до загальної вартості ремонтно-будівельних робіт. Посилається на дані висновку експертизи №370/371 від 20.06.2017 року без урахування робіт по утепленню зовнішньої сторони квартири, згідно з яким загальна вартість понесених витрат становить 92819 грн., а 1/2 частина цієї вартості складає 46409,50 грн. По-друге, на думку відповідача не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення 17865,50 грн. як 1/2 частини вартості придбаних сторонами за період спільного проживання меблів та побутової техніки, оскільки в загальну вартість віднесені предмети, у тому числі й подаровані особисто їй, а також придбані ще до 1995 року. Крім того, не погоджується із вимогою позивача щодо спірного автомобіля, претендує на 1/2 частку, грошових коштів за нього не вимагає. Також не погоджується з вимогою про сплату комунальних послуг, оскільки така вимога є новою, не була у встановленому порядку заявлена позивачем до розгляду по суті. На підставі викладеного, просить врахувати відзив при вирішенні справи по суті (а.с.116-118 т.2). Позивач [PERSON] (відповідач за зустрічним позовом) та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, з урахуванням уточнених позовних вимог та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові, та надані докази. Зустрічну позовну заяву просили задовольнити частково. Відповідач [PERSON] (позивач за зустрічним позовом) у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, не заперечувала щодо вимоги про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, надала суду пояснення, аналогічні викладеним в зустрічному позові, а також письмових запереченнях та відзиві на позов, а в іншій частині уточнених позовних вимог первісного позову просила відмовити, задовольнивши зустрічний позов. Представник відповідача підтримав надані відповідачем пояснення, просив суд відмовити у задоволенні первісного позову через його необґрунтованість, за винятком вимоги, що визнається стороною відповідача, наполягав на задоволенні вимог зустрічної позовної заяви у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги за первісним та зустрічним позовом, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] (а.с.5 т.1) та [PERSON] (а.с.51 т.1) спільно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1995 року по 2015 рік, мали спільний побут, спільний бюджет, яким спільно розпоряджались. Адресою їх проживання була: [ADDRESS] . [PERSON] вважає, що спільне проживання відбувалося до 2013 року. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 06.01.1999 року, виданого згідно з розпорядженням (наказом) виконавчого органу Полтавської міської ради №5177, квартира за вищевказаною адресою належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] та члену її сім`ї - дочці [PERSON] (а.с.54, 192-193 т.1). Крім того, згідно з копіями довідок №11-497, №11-498 від 30.03.1995 року вбачається, що зазначено житло було виділене в 1978 році автотранспортним підприємством 15354 на сім`ю [PERSON] з трьох осіб замість знесеного по [ADDRESS] (а.с.53 т.1). Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого Полтавським МРЕР 03.07.2001 року, [PERSON] зареєстрований власником автомобіля марки ВАЗ модель 2107, 1987 року випуску, колір червоний, номер кузову [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , який знаходиться у його користуванні (а.с.55, 66, 68 т.1). Як пояснила [PERSON] у судовому засіданні, зазначеним рухомим майном - автомобілем вона не користується. Сторони визнають, що зазначений транспортний засіб придбано у 2000 році під час їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та за спільні кошти, вони разом ним користувалися, а тому дані обставини не підлягають доказуванню відповідно до вимог ст.82 ЦПК України. Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження №010916, складеного 14.09.2016 року судовим експертом Конопльовим С.К. на замовлення [PERSON] , середня ринкова вартість автомобіля ідентичного ВАЗ 2107, 1987 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] на дату оцінки складає 34834,60 грн. Дана оцінка проводилася експертом без огляду автомобіля (а.с.56-58, 59 т.1). Разом із тим, згідно з висновком №24-10 експертного автотоварознавчого дослідження з оцінки транспортного засобу, складеного 21.10.2016 року судовим експертом Поляницею І.В. на замовлення [PERSON] ринкова вартість автомобіля ВАЗ-2107 реєстраційний номер [NUMBER] станом на дату оцінки 21.10.2016 року складає 26155,96 грн. Під час дослідження даний автомобіль був безпосередньо оглянутий експертом (а.с.102-111 т.1). Крім того, за час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] спільно придбали житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку площею 0,1056 за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 31.07.2007 року, посвідченого нотаріусом Новосанжарської державної нотаріальної контори, зареєстрованим в реєстрі за №11978, та зазначене майно по 1/2 частки належить сторонам, а тому спір щодо цього майна між сторонами відсутній, та в подальшому позивач [PERSON] не наполягав на розгляді вимоги щодо спільної сумісної власності в цій частині (а.с.6 т.1). Відповідно до ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Поняття сім`ї, сформульоване в статті 3 СК України, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що і є ознаками сім`ї. Європейський суд з прав людини зауважив, що відносини де - факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатись сімейним життям. У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом. Як встановлено у судовому засіданні, між сторонами з 1995 року склались усталені відносини, які притаманні подружжю, у будь-якому іншому шлюбі за вказаний вище період часу сторони не перебували, вони мали спільний сімейний бюджет, яким розпоряджались спільно, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки. Водночас, суд вважає непереконливими аргументи сторони відповідача про те, що [PERSON] не проживав за адресою: [ADDRESS] до січня 2015 року, що ґрунтуються лише на відомостях акту від 19.09.2016 року, складеного сусідами (а.с.52 т.1), який не можна вважати безумовним доказом цих обставин, оскільки складений через значний проміжок часу та вони не підтверджуються іншими достатніми доказами у їх сукупності за спірний період. Крім того, надані щодо цього пояснення [PERSON] мають суперечливий характер та не спростовують доводів позивача про спільне проживання, зокрема, у червні 2014 року, які підтверджені фото доказом, на якому зображені [PERSON] разом з [PERSON] у присутності інших осіб під час святкування, а також документами щодо сплати ним комунальних послуг тощо (а.с.12-19 т.1). Належних та допустимих доказів протилежного стороною відповідача відповідно до вимог ст.81 ЦПК України суду не надано. Також суд бере до уваги, що відповідач визнає позовні вимоги позивача в частині проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з березня 1995 року по червень 2013 року (а.с.47 т.1). Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ч.3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета позову на власний розсуд. Пунктом 1 ч.2 ст.49 ЦПК України передбачено, що відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії судового процесу. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд дійшов до висновку про задоволення даної позовної вимоги [PERSON] та встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 1995 до 2015 року. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Такі ж положення містить і стаття 368 ЦК України. За правилами ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно з ч.4 ст.368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, і це є її процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України). Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018р. у справі №61-2446св18). На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 СК України (ч.2 ст.74). За приписами ч.1 ст.69, ч.1 ст.70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, визначено ст.71 СК України. Так, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. З огляду на факт визнання сторонами обставин проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у зазначений період, тобто факт налагоджених відносин із взаємними правами та обов`язками, спільним веденням господарства та побутом, наявністю спільного бюджету відсутність у суду сумніву щодо їх достовірності та добровільності їх визнання, вони доказуванню не підлягають. Відповідно, суд приходить до висновку про те, що легковий автомобіль ВАЗ-2107 є спільною сумісною власністю сторін, оскільки останній придбаний за час їх спільного проживання, за спільні кошти та для потреб сім`ї. В уточненій редакції позову вимоги [PERSON] зводяться до визнання за ним права власності на вказаний автомобіль. Розглядаючи зазначені позовні вимоги та зустрічні позовні вимоги про визнання автомобіля ВАЗ-2107 об`єктом спільної сумісної власності сторін та його розподіл, суд виходить з того, що у судовому засіданні факт придбання зазначеного автомобіля під час спільного проживання сторін однією сім`єю за спільні кошти визнається сторонами. Будь-які докази, що б свідчили про те, що транспортний засіб придбано хоча й у період спільного проживання, але за особисті кошти однієї із сторін, в матеріалах справи відсутні. Таким чином, суд вважає, що відповідач за первісним позовом має право на 1/2 частку спірного транспортного засобу незалежно від того, що правовстановлюючий документ оформлено на ім`я позивача. У даному випадку суд враховує, що поділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч.1, 2 ст.71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК України). Відповідно до ст.70 СК України розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя у разі його поділу визнаються рівними. Так, позивач за первісним позовом, серед іншого, просить стягнути на користь [PERSON] грошову компенсацію у розмірі 13077,98 грн. замість 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на легковий автомобіль ВАЗ-2107, 1987 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , що, на думку суду, є обґрунтованим і в даному випадку відповідатиме інтересам сторін. На підставі наданих доказів, з урахуванням того, що сторони не дійшли згоди про поділ транспортного засобу у добровільному порядку, спірний автомобіль знаходиться у користуванні [PERSON] , суд вважає обґрунтованими доводи позивача щодо поділу зазначеного спільного сумісного майна - легкового автомобілю шляхом стягнення з нього на користь [PERSON] грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобілю. При цьому, визначаючи розмір грошової компенсації вартості частки автомобілю, яку необхідно стягнути на користь [PERSON] , суд враховує висновок експертного автотоварознавчого дослідження з оцінки транспортного засобу №24-10 від 21.10.2016 року, згідно з яким ринкова вартість вказаного транспортного засобу ВАЗ-2107, реєстраційний номер [NUMBER] , складає 26155,96 грн. (а.с.102-107 т.1). Крім того, висновок експертного автотоварознавчого дослідження №010916 від 14.09.2016 року суд оцінює критично, оскільки визначена середня ринкова ціна автомобіля ідентичної моделі, яка склалася на ринку, а також з його змісту слідує, що огляд спірного автомобіля не проводився, інформація про його технічний стан та пробіг була відсутня. Таким чином, суд вважає задовольнити вимоги первісного позову в цій частині, а також вимоги зустрічного позову, визнавши автомобіль спільною сумісною власністю сторін та, враховуючи неподільність даного майна, визнати в порядку поділу майна право власності [PERSON] на автомобіль з компенсацією відповідачу 1/2 частки його вартості. З підстав, викладених в мотивувальній частині рішення, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2 частки автомобіля задоволенню не підлягає. Розглядаючи уточнені позовні вимоги [PERSON] про визнання іншого майна таким, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності та його розподіл, а саме: стягнення 1/2 частини ринкової вартості ремонтно-будівельних робіт з урахуванням вартості матеріалів, використаних під час їх проведення, робіт по утепленню зовнішньої сторони стіни квартири [ADDRESS] у розмірі 51327,50 грн., суд виходить з того, що вказані ремонтні роботи та поліпшення проводились за час спільного проживання сторін у фактичних шлюбних відносинах та за спільні кошти, а відтак є спільним сумісним майном сторін. За положеннями статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. Як встановлено судом, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] (а.с.54 т.1). Позивач [PERSON] у позові просить стягнути на його користь 1/2 частку вартості ремонтно-будівельних робіт та матеріалів. Як вбачається з матеріалів справи, проведені ремонтно-будівельні роботи, використані при цьому матеріали, а також роботи з утеплення зовнішньої сторони стіни квартири відбувалися протягом часу, коли сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, за їх спільні кошти, що збільшило ринкову вартість квартири та її якісні характеристики. Посилання відповідача [PERSON] на ті обставини, що утеплення зовнішньої стіни її квартири було здійснено безкоштовно на підставі відповідної програми Уряду як особі, яка має передбачені законом пільги, документально не підтверджені, а також відсутні будь-які докази щодо оплати та виконання таких робіт не за кошти спільного сімейного бюджету. У випадку невизнання судом спільною сумісною власністю квартири один з подружжя має право на відшкодування частини вартості ремонту, проведеного в квартирі. Стороною позивача під час розгляду справи надано належні і допустимі докази щодо збільшення вартості майна та істотності такого збільшення, порівняння вартості таких поліпшень щодо квартири [ADDRESS] до та після їх здійснення, що комплекс проведених у квартирі робіт був спрямований на покращення її фізичного (технічного) стану та якісних характеристик, а також неможливості їх відокремлення, оскільки воно призведе до зменшення ринкової вартості відповідного майна. Так, згідно з висновком судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи №370/371 від 20.06.2017 року, складеного судовим експертом Полатвського відділення Харківського НДІСЕ імені Заслуженого проф. М.С.Бокаріуса Громовою Л.М., вбачається, що ринкова вартість ремонтно-будівельних робіт та матеріалів, витрачених на невід`ємні поліпшення квартири за адресою: [ADDRESS] , що підлягають натурно-інструментальному обстеженню, які призвели до збільшення ринкової вартості квартири складає: з урахуванням робіт по утепленню зовнішньої сторони стіни квартири - 84500 грн.; без врахування робіт п утепленню зовнішньої сторони стіни квартири - 78313 грн.; зазначені ремонтно-будівельні роботи та матеріали, які підлягають натурно-інструментальному обстеженню, крім шаф для речей, наявні в переліку елементів будинку і відносяться до інженерного обладнання та опорядження зазначеної квартири, тобто є невід`ємними поліпшеннями. Відокремлення зазначених поліпшень від квартири призведе до зменшення її ринкової вартості. Ринкова вартість ремонтно-будівельних робіт з урахуванням вартості матеріалів, використаних під час їх проведення, з урахуванням робіт по утепленню зовнішньої сторони стіни квартири складає - 102655 грн., без врахування робіт по утепленню зовнішньої сторони стіни квартири - 92819 грн. (а.с.141-190 т.1). Беручи до уваги викладене, вказана вимога є обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню, а тому суд вважає можливим стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частки ринкової вартості ремонтно-будівельних робіт та матеріалів, витрачених на невід`ємні поліпшення квартири [ADDRESS] у розмірі 51327,50 грн. Також позивач просить стягнути з [PERSON] на його користь компенсацію за спільно придбане майно - побутову техніку та меблі в сумі 17865,50 грн. Враховуючи вказані вище положення законодавства, з метою з`ясування юридичної природи набутого сторонами по справі під час їх спільного проживання майна, та його належності до спільної сумісної власності приватної власності сторін чи особистої приватної власності сторін, суд вважає за необхідне визначити джерела отримання доходу (грошових коштів) сторонами у справі. На підтвердження того факту, що під час перебування сторін по справі у фактичних шлюбних відносинах позивач працював та отримував заробітну плату, ним подано до суду наступні письмові докази: копію трудової книжки від 15.02.1968 року (а.с.96-101 т.1); копії виписок про доходи та довідок про нарахування пенсійних виплат (а.с.30-46 т.1). Як вбачається з даних трудової книжки [PERSON] , він працював на різних посадах з 23.11.1992 року у науково-виробничому підприємстві «Нафтогазтехнологія», з 01.12.1998 року за переведенням у ЗАТ «Пласт» на контрактній основі; 16.04.2009 року звільнений з роботи за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП; з 17.04.2009 року працював на умовах строкового трудового договору, ЗАТ «Пласт»; з 25.03.2011 року прийнятий на роботу на підприємство, яке перетворене на ПрАТ «Пласт». Разом з тим, в якості підтвердження одержання відповідачем доходу під час перебування у фактичних шлюбних відносинах відповідних довідок не надано. [PERSON] є інвалідом 2 групи за загальним захворюванням безстроково, що підтверджується копією довідки МСЕК серії МСЕ- №0343325 (а.с.69 т.1). Із наведеного вбачається, що позивач під час перебування у шлюбних відносинах отримував самостійний заробіток (дохід), який значно перевищував дохід відповідача. При цьому, відповідно до приписів ч.2 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. У зв`язку з цим є підстави вважати, що вказані вище щомісячні перерахування коштів [PERSON] (доходи від трудової діяльності, пенсія) були використані позивачем на забезпечення потреб сім`ї, у тому числі на придбання спільного майна, чого не було спростовано у судовому засіданні. Судом встановлено, що під час спільного проживання сторонами придбано таке майно: газова плита Gorenje К774Е, серійний №35130078; вітальня «Орбіта», гірка - з м, виробник фірма «НОВА»; душова кабіна Dolphi Premium +E (30481-01-06N) 100х80х170 см, піддон акріловий Korfu E лівий (4Е81400-03NL) 100х80х40 см; телевізор Samsung UE 32ES5530W, серійний №24243LLC4001441; дитяча стінка «Юніор», виробник фірма «НОВА», морозильна камера LG GR-204SQA; кутовий диван «Рефлекс»-1 «7», виробник «Romira»; диван розкладний саморобний, розмір 200х105х80 см; правльна машина Bosch WFC1262OE/05, заводський №801034; кухня модульна: шафа верхня 100х60х30 см - 3 шт., шафа верхня 100х55х30 - 1шт., тумба нижня 80х40х55 см - 1 шт., тумба нижня 80х55х45 см - 1 шт., тумба нижня з мийкою - 80х90х60 см - 1 шт.; пилосос Philips FC8611, стінка у передпокої саморобна, розмір 174х35х260 см; витяжка Gorenje DF 6116Е, серійний №94833182; стіл обідній розкладний; холодильник Ariston MBA2200, серійний №105501135184; диван кухонний. Відомості щодо місцезнаходження наступного майна, а саме: килима в залі 2х3 м, ноутбука з принтером, в`язальної машини «Veritas», телевізора «LG», установки очищення води, а також столу сторонами не надані, не були предметом дослідження та оцінки, а тому їх вартість не включена до суми компенсації вартості такого майна. Таким чином, згідно з висновком звіту про оцінку майна - побутової техніки та меблів в кількості 22 поз. (фактично 16 поз.), що знаходяться у володінні [PERSON] та розташовані за адресою: [ADDRESS] , складеного суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем [PERSON] 28.03.2019 року, ринкова вартість об`єкту оцінки складає (з урахуванням ПДВ) 35731 грн. (а.с.67-91 т.2). Відповідно 1/2 частина від загальної ринкової вартості зазначеного майна, що належить кожній із сторін, становить 17865,50 грн. Вирішуючи питання щодо зазначеного переліку спільного майна, компенсацію вартості якого необхідно здійснити, суд виходить з того, що у власності [PERSON] є квартира, тому речі, призначені для її обслуговування та забезпечення належної експлуатації, а також речі, що в ній установлені, не можуть бути демонтовані без втрати їх вартості та цільового призначення, а тому необхідно залишити [PERSON] . Разом із цим, відповідач [PERSON] у письмовому відзиві на позов зі зменшеними позовними вимогами фактично згодна на компенсацію на користь позивача з огляду на відсутність доказів того, що побутова техніка та меблі належать саме їй (а.с.117 т.2). Доводи ж сторони відповідача про те, що із вказаного переліку майна підлягають виключенню окремі предмети домашнього побуту як такі, що були придбані [PERSON] до 1995 року і ті, що подаровані їй особисто дочкою, зокрема, дитяча стінка «Юніор», виробник фірма «Нова», що придбана у 1993 році, стіл саморобний у передпокої розміром 174х35х260 см, виготовлений у 1993 році, меблі у виді гірка «Орбіта» - 3 м., виробник фірма «Нова», оскільки подаровані дочкою і це не заперечує позивач, належними та допустимими доказами не підтверджуються, а заперечення щодо використання їх спільних коштів у придбання деяких речей ґрунтуються на припущеннях та є непереконливими. Позивачем же надано до суду належні докази в обґрунтування своїх вимог, на які він посилається в позовній заяві щодо компенсації вартості спірного майна, а тому суд дійшов до висновку про те, що наявні достатні правові підстави для задоволення вказаної позовної вимоги позивача щодо стягнення грошової компенсації 1/2 частки вартості спільно придбаного майна - побутової техніки та меблів, у розмірі 17865,50 грн. Щодо вимоги уточненого позову про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частини коштів в сумі 413,45 грн. за сплату комунальних послуг на утримання житлового будинку, то ця вимога задоволенню не підлягає, оскільки є новою, такою, що не була предметом позову, не була прийнята судом до розгляду відповідно до ст.49 ЦПК України, а також сторонами щодо цієї вимоги пояснення не надавались. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Згідно з ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст.79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно з ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, дослідивши наявні докази в матеріалах справи, проаналізувавши їх в сукупності і взаємному зв`язку, суд вважає, що первісна позовна заява, з урахуванням уточнених позовних вимог, та зустрічна позовна заява підлягають частковому задоволенню, інші вимоги сторін у справі суд вважає необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають. Згідно з п.9. ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Судом встановлено, що [PERSON] є інвалідом 2-ї групи, що підтверджується копією довідки МСЕК №0343325 (а.с.69 т.1), а тому судові витрати по справі з неї не стягуються. На підставі викладеного,

Outcome: partial