Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-21 00:00:00

У липні 2014 року позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтавахліб-3» про зміну формулювання підстав звільнення та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на те, що вона відповідно до наказу № 30-П прийнята на посаду фельдшера ТОВ «Полтавахліб-3» на період хвороби [PERSON] 04.04.2014 року вона направила листом письмову заяву про звільнення з проханням звільнити її з посади фельдшера з 04.04.2014 р. за угодою сторін. Разом з тим відповідач виніс наказ № 17 - П від 28.04.2014 про звільнення її за власним бажанням згідно із ст. 38 Кодексу законів про працю України та направив листа з проханням з'явитися для ознайомлення з наказом про звільнення, отримання трудової книжки і остаточного розрахунку. 28.05.2014 року відповідач направив позивачці листа з проханням з'явитися для отримання трудової книжки та проведення остаточного розрахунку в частині виплати лікарняних. 29.05.2014 року проведено остаточний розрахунок та видано трудову книжку. Позивачка вважає своє звільнення за власним бажанням незаконним та просила суд визнати незаконним її звільнення згідно з наказом № 17 - П від 28.03.2014 за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України; визнати недійсним запис до трудової книжки [PERSON] № 36 від 28.04.2014 про звільнення за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України; зобов»язати відповідача змінити формулювання підстав звільнення на звільнення за угодою сторін відповідно до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України та внести відповідний запис до трудової книжки; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 822,91 грн. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник відповідача Пічкур Н.В. позовні вимоги не визнала, оскільки позивача було звільнено правомірно. Суд, заслухавши сторони, вивчивши та дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно наказу ТОВ «Полтавахліб-3» № 37-П від 01.08.2013 року [PERSON] прийнято на посаду фельдшера з 01.08.2013 року з заробітною платою згідно штатного розпису на період хвороби [PERSON] 14.04.2014 року ТОВ «Полтавахліб-3» отримало заяву [PERSON] про звільнення її з посади фельдшера з 04.04.2014 року за згодою сторін. Зміст заяви про звільнення вказує на конкретну підставу припинення трудового договору, а саме на підставу вказану в п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Разом з тим вказану заяву адміністрацією ТОВ «Полтавахліб-3» не розглянуто. Проте наказом ТОВ «Полтавахліб-3» від 28 квітня 2014 року [PERSON] звільнено з посади фельдшера за власним бажанням ст.. 38 КЗпП України з 28.04.2014 року. Підставою звільнення зазначена заява [PERSON], що зареєстрована 14.04.2014 року. Як було встановлено в судовому засіданні, що вказаної заяви позивачка не писала. Згідно ч. 1 ст. 36 КЗпП України окремими підставами припинення трудового договору є припинення трудового договору за угодою сторін (п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України) та припинення трудового договору шляхом розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39) (п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України). Відповідно до ст.. 39 КЗпП України передбачено, строковий трудовий договір ст.. 23 цього кодексу, підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності,які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю,колективного або трудового договору та у випадках,передбачених ч. 1 ст. 38 цього кодексу. Спори про дострокове розірвання трудового договору вирішуються в загальному порядку, встановленому для розгляду трудових спорів. Оскільки вищевказана заява позивачки, про звільнення за угодою сторін, не була розглянута адміністрацією ТОВ «Полтавахліб-3» належним чином, що потягло за собою неправомірне винесення наказу про її звільнення за власним бажанням, то позовні вимоги в частині визнання незаконним звільнення [PERSON] та визнання недійним наказу № 17-П від 28.04.2014 року про звільнення [PERSON] за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України підлягають до задоволення. Так як скасовано наказ на підставі якого були внесено запис до трудової книжки, то відповідно підлягають до задоволення позовні вимоги в частині визнання недійним запису у трудовій книжці [PERSON] № 36 від 28.04.2014 року про звільнення за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Враховуючи, що заява позивача про звільнення за угодою сторін залишилася нерозглянутою, то відповідач зобов'язаний її вирішити належним чином. Як вбачається із листа Територіальної державної інспекції з питань праці №16-П 478/01-31 від 16.06.2014 року, трудова книжка позивачкою отримана, про що свідчить підпис в книзі обліку руху трудових книжок працівників, проте дата видачі не зазначена. Нарахована заробітна плата - 124, 55 грн., лікарняні за березень 2014 року - 486, 40 грн., грошова компенсація за 16 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки при звільненні - 691, 68 грн., а всього 1165, 34 грн. 07.05.2014 року проведено остаточний розрахунок в сумі 962, 75 грн., про що свідчить платіжна відомість. Лікарняні в сумі 202, 59 грн. виплачено 29.05.2014 року. Нормами ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи організації, провадяться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці та ст. 117 КЗпП України, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи організації суми вдень звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимоги про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. до висновку про часткове задоволення позову. Оскільки на час звільнення з позивачкою не убло проведено розрахунку,а грошові кошти їй остаточно були виплачені 29.05.2014 року, що становить 21 день затримки розрахунку, то відповідно підлягає стягненню 822 грн. 91 коп. ( 39.19х21) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Також відповідно до ст.. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судовий збір в сумі 243,60 грн..

Outcome: partial