Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив (т. 1 а.с.172-173) до Держави України в особі Державної судової адміністрації України, Державної казначейської служби України та просив стягнути на його користь з державного бюджету України через Державну казначейську службу України у відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 04.05.2015 року автомобільний патруль з чотирма співробітниками полку міліції громадської безпеки особливого призначення Головного управління МВС України в м. Києві, серед яких був позивач, переслідував автомобіль, в якому перебували підозрювані особи. Останні, використовуючи автоматичну вогнепальну зброю, здійснили обстріл патрульного автомобіля міліції. У результаті цього обстрілу позивач отримав сім проникаючих вогнепальних поранень. 14.08.2015 року Головним слідчим управлінням МВС завершене досудове розслідування, зокрема за фактом поранення позивача. 19.08.2015 року обвинувальний акт передано до Дніпровського районного суду м. Києва, зареєстрована кримінальна справа № 755/15795/15-к. 27.08.2015 року у зазначеній кримінальній справі позивач звернувся з цивільним позовом до обвинувачених про стягнення моральної шкоди в солідарному порядку. Позивач зазначає, що з серпня 2015 року у нього виникли законні очікування на розгляд судом справи у розумний строк та законні очікування на стягнення моральної шкоди з обвинувачених у справедливому розмірі у разі визнання їх винними. Водночас, на час подання цього позову справа не призначена до розгляду і в розумний строк не розглянута. При цьому, позивачем не оскаржуються дії та діяльність суддів, та предмет позову не є втручанням в правосуддя у кримінальній справі № 755/15795/15-к. Вважає, що саме держава, яка відповідальна за діяльність органів судової влади, не створила правового механізму для захисту від порушень права на розгляд справи судом у розумний строк, передбаченого частиною першої статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Неспроможність захистити своє порушене права на розгляд справи судом у розумний строк викликає у позивача почуття приниженості, моральні страждання, у зв`язку з чим на підставі ст. 8, 9, 55 Конституції України просив задовольнити позов. Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11.12.2017 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Держави України в особі Державної судової адміністрації України, Державної казначейської служби України відмовлено (т. 1 а.с. 250), яке постановою Апеляційного суду міста Києва від 27.02.2018 року залишено без змін (т. 2 а.с. 33-34). Постановою Верховного Суду від 20.05.2020 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 11.12.2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 27.02.2018 року скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 2 а.с. 80-85). На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано для розгляду судді Батрин О.В. Ухвалою суду від 19.06.2020 року справу прийнято до провадження у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, копії якої направлені учасникам справи (т. 2 а.с. 88). 07.10.2020 року на адресу суду від позивача надійшла заява про залучення належного відповідача Міністерства юстиції України замість неналежного Державної судової адміністрації України (т. 2 а.с. 93). Ухвалою суду від 09.11.2020 року замінено неналежного відповідача Державну судову адміністрацію України на неналежного Міністерство юстиції України ( т. 2 а.с. 97). 25.02.2021 року на адресу суду від представника відповідача 2 - Костюк М.Д. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими, оскільки суди є незалежними від будь-якого впливу та у даному випадку суд не може оцінювати дії судів в межах розгляду даної справи, а отже і визнавати їх дії протиправними, що в свою чергу є необхідним для застосування такої міри відповідальності як відшкодування шкоди. Водночас, зазначив, що Міністерство юстиції України є неналежним відповідачем у справі, та не є тим суб`єктом, який порушив права та інтереси позивача, оскільки не вчинило жодних дій, спрямованих на завдання збитків позивачу та не має жодного відношення до даного спору, а тому просить суд відмовити у задоволенні позову (т. 2 ст. 100-106). Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 04.05.2015 року автомобільний патруль з чотирма співробітниками полку міліції громадської безпеки особливого призначення Головного управління МВС в м. Києві, серед яких був позивач [PERSON] , переслідував автомобіль, в якому перебували підозрювані особи. Останні, використовуючи автоматичну вогнепальну зброю, здійснили обстріл патрульного автомобіля міліції. У результаті цього обстрілу позивач отримав сім проникаючих вогнепальних поранень. 14.08.2015 року Головним слідчим управлінням МВС України завершене досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015100040006385, зокрема за фактом поранення позивача [PERSON] 19.08.2015 року обвинувальний акт передано до Дніпровського районного суду м. Києва, зареєстрована кримінальна справа № 755/15795/15-к. 27.08.2015 року у зазначеній кримінальній справі позивач звернувся з цивільним позовом до обвинувачених про стягнення моральної шкоди в солідарному порядку (т. 1 а.с. 14-17). На час подання цього позову справа не розглянута. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, Верховною Радою України надано згоду на обов`язковість Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та, зокрема, Першого протоколу від 1952 року до цієї Конвенції, шляхом ратифікації цієї Конвенції та Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до цієї Конвенції. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - право на справедливий суд - декларує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Також, відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 4 Цивільного кодексу України встановлено, зокрема, що основу цивільного законодавства України становить Конституція України, основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України, та що актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Згідно з ч. ст. 10 ЦК України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. У такий спосіб Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. Вирішуючи спір по суті, суд керується вимогами Конвенції, інших актів національного законодавства та задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення якого виду конвенційних обов`язків позивач вимагає від держави компенсацію моральної шкоди, і чи обґрунтованим відповідно до цього порушення є її розмір. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 квітня 2018 року (справа № 11-138заі18) висловила позицію, згідно з якою «протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи. Самі по собі строки поза зв`язком із конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набути) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк». Для встановлення розумності строку розгляду конкретної справи Європейський суд з прав людини (наприклад, рішення від 27 червня 2000 року у справі «Фрідлендер проти Франції») виробив у своїй практиці кілька критеріїв, а саме: складність справи; поведінка скаржника; поведінка судових та інших державних органів; важливість предмету розгляду для заявника. Суд у своїй практиці неодноразово відзначав, що такий критерій є суб`єктивним і має трактуватись у кожному випадку, залежно він певних обставин. Таким чином, розумність строку повинна оцінюватись через призму наведених критеріїв на предмет можливості розгляду справи протягом більш або менш тривалого строку. Тому, навіть значна тривалість розгляду справи може бути визнана розумною, з урахуванням певних індивідуальних обставин. Тут слід приділити особливу увагу тому, які саме причини сприяли більш тривалому розгляду справи та пропуску строків, встановлених законодавством. Аналогічного висновку дійшла колегія суддів Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 вересня 2019 року у справі № 9901/120/19. Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» він роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин. У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження. Поняття розумних строків розгляду справи в контексті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків в національних системах права. Право Європейського Суду з прав людини є «автономним» і його тлумачення Судом Конвенції не пов`язане з тлумаченням права національними судами. У пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилався на те, що держава Україна не створила правового механізму для захисту від порушень права на розгляд справи судом у розумний строк, передбачений ч. 1 статті 6 Конвенції та неспроможність захистити своє порушене право на розгляд справи судом у розумний строк викликає у нього почуття приниженості, моральні страждання, які він оцінює у 50 000 грн. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 1 статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 1 ст.1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Загальною підставою відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди. Протиправна поведінка може виявлятися у прийнятті особою неправомірного рішення або у неправомірній поведінці. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Відповідальність настає лише за вини заподіювача шкоди. Тобто, відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє особу від відповідальності. У той же час, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Утім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: - неправомірні дії цього органу, - наявність шкоди, - причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою При чому, довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). Згідно з практикою Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Так, рішенням від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» Європейський суд з прав людини звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду, будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції повинна містити перелік претензій та має бути подана письмово разом з відповідними підтверджуючими документами чи свідоцтвами, без наявності яких [Суд] може відхилити вимогу повністю або частково. Тож без встановлення фактичних обставин справи та оцінки наданих сторонами доказів неможливо зробити висновок з приводу додержання/недодержання державою Україною вимог пункту першого статті 6 Конвенції щодо забезпечення/незабезпечення права всіх учасників справи на справедливий судовий розгляд упродовж розумного строку. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем належних та допустимих доказів обставин, викладених в позовній заяві, зокрема, щодо безпідставного, невиправданого затягування, невжиття необхідних заходів щодо розгляду Дніпровським районним судом м. Києва кримінальної справи № 755/15795/15-к та якими діями чи бездіяльністю саме відповідачів завдано позивачу моральну шкоду суду не надано. Крім того, позивач у своєму позові не навів, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, в чому вона проявилась. Позивачем не аргументовано у чому проявилися його моральні страждання, приниження честі і гідності, чим проявилася глибока неповага суду до його прав, якої, на його переконання, він зазнав. При цьому, суд звертає увагу, що вирок або інше судове рішення у кримінальній справі № 755/15795/15-к не ухвалено, тому вимоги позовної заяви можуть бути розтлумачені як спроба тиску та втручання у діяльність головуючого судді у вказаній справі, що забороняється законом. Крім того, суд вважає за належне зазначити, що згідно з положеннями статей 62, 126, 129 Конституції України, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог, матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом. Зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом. У зв`язку із викладеним, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено. При цьому, як вбачається зі змісту позовних вимог, позивачем не оскаржуються дії та діяльність суддів та предмет позову не є втручанням в правосуддя у кримінальній справі № 755/15795/15-к. Таким чином, за відсутності належних та допустимих доказів наявності порушеного відповідачами права позивача, яке підлягає захисту в судовому порядку, позов [PERSON] про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed