Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

У листопаді 2013 року до суду Жовтневого району міста Харкова звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] та просила, після уточнення позовних вимог ухвалити рішення, яким визнати земельну ділянку, цільове призначення якої: обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0811 га, розташовану за адресою: м. Харків, [ADDRESS] (кадастровий номер 6310137900:13:016:0003) об'єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача; визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки, цільове призначення якої: обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0811 га, розташовану за адресою: м. Харків, [ADDRESS] (кадастровий номер 6310137900:13:016:0003). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем з 03.06.1995 року було зареєстровано шлюб. Шлюб було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 23.11.2010 року. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.12.2011 року по справі №2-600/11 було розділено майно подружжя, у тому числі будинок з надвірними будівлями [ADDRESS], у м. Харкові. За нею було визнано право власності на ? частину будинку. Однак земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, нею не було включено до списку майна, що підлягає розподілу. Розподілити зазначену земельну ділянку у добровільному порядку відповідач відмовляється. Домовленості про визначення права власності на майно у разі розділу майна між нею та відповідачем не було, шлюбний договір не укладався. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, надавши вищевказані пояснення . Представник відповідача проти позову заперечував, надав суду письмові заперечення, в яких посилався на те, що земельна ділянка цільове призначення якої: обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0811 га, розташовану за адресою: м. Харків, [ADDRESS] (кадастровий номер 6310137900:13:016:0003) є приватною власністю відповідача на підставі рішення ХХХ сесії IV скликання Харківської міської ради від 20 грудня 2004 року №231/04 та Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №206546, зареєстрованого 17 березня 2005 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю на право постійного користування землею, договорів оренди за №79189. Житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS], у м. Харкові було розділено рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.12.2011 року по справі №2-600/11 по ? частині позивачу та відповідачу. Однак в натурі ? частина житлового будинку не виділена, позивачка фактично в будинку не мешкає. Вважає позов передчасним, тому що до виділення ? частини житлового будинку в натурі позивачу, немає підстав для поділу земельної ділянки. Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Так судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] з 03.06.1995 року було зареєстровано шлюб. Шлюб було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 23.11.2010 року ( а.с.6). Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.12.2011 року по справі №2-600/11, частково зміненого рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 13 березня 2012 року було розділено майно подружжя, у тому числі будинок з надвірними будівлями [ADDRESS], у м. Харкові. За [PERSON] та [PERSON] було визнано право власності на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями за кожним ( а.с. 7-12,13-16,17). ? частина житлового будинку в натурі позивачу не визначена. [PERSON] в житловому будинку не проживає. Земельна ділянка, цільове призначення якої: обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0811 га, розташовану за адресою: м. Харків, [ADDRESS] (кадастровий номер 6310137900:13:016:0003) зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] на підставі на підставі рішення ХХХ сесії IV скликання Харківської міської ради від 20 грудня 2004 року №231/04 та Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №206546, зареєстрованого 17 березня 2005 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю на право постійного користування землею, договорів оренди за №79189 ( а. с. 18-19). Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатом своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 р. №475/97-ВР передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно п.18-2 постанови Пленуму Верховного суду України №8 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами Земельного законодавства при розгляді цивільних справ» відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Законом України №4766-УІ від 17.05.2012 року «Про внесення зміни до статті 57 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», статтю 57 СК України доповнено пунктом п'ятим ч.1, якою визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Згідно із ч.1 та 2 ст.5 ЦК України , акти цивільного законодавства регулюють відносини , які виникли з дна набрання чинності відповідними актами; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часи, крім випадків , коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність. Враховуючи, що зміни внесені до ст.57 Сімейного Кодексу України не стосуються питань цивільної відповідальності, а тому підстав для поширення цієї дії на правові відносини 2004 року відсутні. Така позиція була викладена у Постанові судової палати у цивільних справах Верховного суду України у справі №6-175цс12 від 6 лютого 2013 року, яка є обов'язковою для судів першої інстанції. Отже, спірна земельна ділянка, яка одержана відповідачем у грудні 2004 року, не є спільною сумісною власністю подружжя. Тому суд у цієї частині не може задовольнити позов [PERSON], оскільки ці правовідносини виникли до набрання чинності вказаного вище Закону. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині визнання за позивачем права власності на ? частку земельної ділянки, цільове призначення якої: обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0811 га, розташованої за адресою м. Харків, [ADDRESS] (кадастровий номер 6310137900:13:016:0003), суд виходив з наступного. На підставі ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. На підставі статті 364 Цивільного кодексу України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Як було встановлено у судовому засіданні та проти чого не заперечували сторони, житловий будинок з надвірними будівлями належить позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності. За положеннями ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України (далі ЗК України), ч. 2 ст. 377 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з урахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо. Клопотання про проведення експертизи від сторін не надходило. Але, в судовому засіданні достовірно встановлено, що частки позивача та відповідача у житловому будинку з надвірними будівлями [ADDRESS], у м. Харкові не були виділені в натурі. Тому підстав для задоволення вимог позивача не мається. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed