Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-08 00:00:00

У липні\~2015\~року позивач\~звернувся до\~суду з\~позовом до\~[PERSON],\~де треті\~особи \~приватний нотаріус\~Дніпропетровського міського\~нотаріального округу\~[PERSON],\~приватний нотаріус\~Дніпропетровського міського\~нотаріального округу\~[PERSON],\~про визнання\~заповіту частково\~недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 27 червня 2014 року помер його батько [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді грошових вкладів в банках та квартири [ADDRESS]. Після смерті батька, позивач у встановлений законом строк, як спадкоємець першої черги, подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. \~ \~ \~ \~ Крім того, 29.01.2015 померла мати позивача [PERSON], після смерті якої позивач також звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Батьки позивача - [PERSON] та [PERSON] з 16.10.1965 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 03.03.1995. Як стало відомо позивачу, [PERSON] склав заповіт, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за яким [PERSON] заповів відповідачу [PERSON] все своє майно, в тому числі і квартиру [ADDRESS] Проте, позивач вважає, що його батько [PERSON] був власником лише ? частини квартири у спільній сумісній власності, а інша ? частина квартири належала матері позивача [PERSON], як така, що придбана у шлюбі батьків за спільні кошти, тому позивач вважає, що [PERSON] не мав правових підстав заповідати всю квартиру відповідачу, а отже складений 20.03.2010 [PERSON] заповіт частково не відповідає вимогам чинного законодавства. На підставі зазначеного, позивач просить визнати частково недійсним заповіт [PERSON], складений 20.03.2010 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] в частині заповідання [PERSON] ? частки квартири [ADDRESS] (а.с.2-5 т.1). Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2016 року у задоволенні позову було відмовлено (а.с.141-144 т.1). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2016 року змінено в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог (а.с.187-188 т.1). Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2016 року та рішення колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.227-229 т.1). Ухвалою судді від 04 грудня 2017 року цивільна справа прийнята до провадження та призначено до розгляду на 26 грудня 2017 року (а.с.232 т.1). 09 липня 2018 року справу розглянуто по суті та ухвалено рішення суду. Статтею 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади. Так, справа по суті розглянута поза строки встановлені ЦПК України у звязку із складністю справи, а саме обсягом доказів по справі, кількістю свідків допитаних судом. У судовому засіданні позивач [PERSON], представник позивача [PERSON] надали пояснення аналогічні змісту позовних вимог, на задоволенні позову наполягали. Зокрема, представник позивача пояснив, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана батьками позивача [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти, а отже вважається спільним майном подружжя, тому кожному з подружжя належить по ? частці. Таким чином, заповіт складений [PERSON] на всю зазначену квартиру є таким, що не відповідає законодавству і порушує права [PERSON], як спадкоємця першої черги після смерті [PERSON] та [PERSON], тому заповіт слід визнати частково недійсним. У судовому засіданні відповідач [PERSON] проти позову заперечувала, підтримавши наданий на позов відзив, пояснивши, що спірна квартира була придбана [PERSON] за особисті кошти та для власного проживання після прийняття рішення про розлучення з [PERSON], а тому є особистою власністю [PERSON] і саме тому заповіт є законним (а.с.13-17 т.2). Представник відповідача адвокат [PERSON] проти позову заперечував, підтримавши наданий суду відзив на позов, та просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що батьки позивача [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого [PERSON] по ордеру отримав житло для своєї родини по пр. Правди в м. Дніпропетровськ. Після прийняття рішення про розлучення між подружжям відбувся добровільний поділ спільного майна, що слідує з того, що [PERSON] пішов з квартири, знявся з реєстрації, а тому не брав участі у приватизації житла, отриманого ним по ордеру на себе та свою родину. Спірну квартиру [PERSON] придбав особисто для себе за свої особисті кошти. Крім того, за своє життя [PERSON] витрати по утриманню квартири [ADDRESS] не несла, претензій щодо розподілу цього майна не за життя [PERSON], не після його смерті не заявляла, жодного дня в спірній квартирі не проживала, своїх речей в ній не мала. Представник відповідача адвокат [PERSON] проти позову заперечував, підтримавши наданий суду відзив на позов, та просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Зокрема пояснив, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Після подання заяви про розірвання шлюбу, [PERSON] придбав для себе за свої кошти квартиру. Крім того, протягом тривалого часу жодних претензій з боку [PERSON] щодо спірної квартири не було. Оскільки спірна квартира придбана після фактичного припинення шлюбних стосунків, що знайшло своє відображення у поданні спільної заяви подружжям [PERSON] до РАГСу про розірвання шлюбу, то вона є особистим майном [PERSON], а тому позов задоволенню не підлягає. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень\~ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Суд, вислухавши сторони, представників сторін, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 27 червня 2014 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №4606 (а.с.12 т.1). Після смерті\~[PERSON]\~відкрилася спадщина\~на належне\~йому майно,\~в тому\~числі і\~на квартиру [ADDRESS]. За своє життя, 20 березня 2010 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1091, яким заповів відповідачу [PERSON] квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] та все майно, що в ній знаходиться (а.с.38 т.1). Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем і посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. ст.1251 -1252 цього Кодексу. Правовий аналіз правовідносин між сторонами, вказує, що предметом спору є права [PERSON] та [PERSON], як колишнього подружжя, на частину у спірній квартирі [ADDRESS] (м. Дніпропетровськ) у майні, як спільній сумісній власності, і як наслідок права позивача по справі [PERSON] в порядку спадкування, як спадкоємця першої черги після смерті батьків. Так як спірне майно у вигляді квартири [ADDRESS] (м. Дніпропетровськ) було придбано у 1995 році, в період шлюбу з 16 жовтня 1965 року по 03 березня 1995 року, тобто до набрання чинності 01 січня 2004 року Сімейним Кодексом України, то до правовідносин з приводу придбання майна слід застосувати положення КпШС України. Відповідно до положень ч.1 ст.22\~КпШС України майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно ч.2 ст.28 КпШС суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Як розяснив пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про застосування судами деяких норм КпШС» від 12 червня 1998 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому, належить виходити з того, що відповідно до статтей 22,25,27-1\~КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути обєктом права приватної власності (крім майна нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 жовтня 1965 року. 03 лютого 1995 року до Індустріального відділу РАГСу було надано спільну заяву [PERSON] та [PERSON] про розірвання шлюбу, яку було зареєстровано під №21 (а.с.46 т.2). Пунктом 86 розділу V «Реєстрація розірвання шлюбу» Інструкці ї № 22/5 від 29.12.1984 затвердженою Міністром юстиції України 29 грудня 1984 року №22/5 «Про порядок реєстрації актів громадянського стану в Україні» (зі змінами і доповненнями, внесеними Міністерством юстиції України 19 квітня 1994 року №15/5) (інструкція втратила чинність на підставі Наказу Міністерства юстиції №52/5 від 18.10.2000, проте діяла на час подання заяви про розірвання шлюбу подружжям [PERSON]) реєстрація розірвання шлюбу за взаємною згодою подружжя у випадках, передбачених статтею 41 Кодексу про шлюб та сімю України, провадиться на підставі їх заяви, в якій повинно бути зазначено про відсутність у подружжя неповнолітніх дітей. У цих випадках оформлення розлучення і видача подружжю свідоцтва про розірвання шлюбу провадиться після закінчення одного місяця з дня подачі подружжям заяви про розлучення. Згідно ст.41 КпШС при взаємній згоді на розірвання шлюбу подружжя, яке не має неповнолітніх дітей, розірвання шлюбу провадиться в органах реєстрації актів громадянського стану. Якщо між подружжям, що розлучається, виник спір про майно, яке є їх спільною сумісною власністю, або про аліменти на користь того з них, хто є непрацездатним, розірвання шлюбу може бути здійснене в суді за заявою подружжя або одного з них. Статтею 44 КпШС передбачено, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. 03 березня 1995 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували розірвання шлюбу, що підтверджується Записом акта про розірвання шлюбу №134 від 03.03.1995 (а.с.46 т.2) Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладено 08 лютого 1995 року (а.с.112 т.1) Подаючи спільну заяву про розірвання шлюбу 03.02.1995 подружжя [PERSON] та [PERSON] фактично припинили шлюбні стосунки. Даних про те, що останні складали сімю і продовжували вести спільне господарство та проживали як подружжя, суду не надано. Сам по собі факт проживання в одній квартирі [PERSON] та [PERSON] після подання заяви про розлучення, про що пояснили свідки [PERSON] та [PERSON], не є підтвердженням бажання подружжя [PERSON] зберегти шлюб, ведення спільного господарства, а оскільки шлюб було розірвано через органи РАГСу, то дата припинення фактичних шлюбних стосунків не підлягала встановленню. Також про відсутність інтересу та претензій до спадкового майна свідчить та обставина, що [PERSON], починаючи з часу розірвання шлюбу 03.03.1995 до смерті [PERSON] 27 червня 2014 року (майже 19 років), а також після його смерті питання про своє право на частку квартири [ADDRESS] не заявляла. Крім того, доказів того, що [PERSON] утримувала спірну квартиру, мала в ній свої речі, проживала в ній, що свідчило б про її інтерес до цієї квартири як спільного майна подружжя, суду не надано. Доказів того, що квартира [ADDRESS] придбана за спільні кошти подружжя [PERSON] та [PERSON] суду також не надано, а сам по собі факт формального перебування у шлюбі не свідчить про придбання спірної квартири у спільну сумісну власність, тоді як придбання квартири [PERSON], проживання в ній, утримання цього майна, відсутність претензій до майна придбаного за час шлюбу з боку [PERSON], відсутність претензій до спірної квартири та інтересу до неї протягом тривалого часу з боку [PERSON], свідчать саме про придбання квартири за особисті кошти, для свого проживання [PERSON] Посилання позивача як на підтвердження того, що спірна квартира є спільним майном його батьків, як подружжя, на бажання скласти заповіт на спільних дітей, про що підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON], не є підтвердженням придбання квартири у спільну сумісну власність подружжя за спільні кошти. У поданому відзиві на позов, представник відповідача [PERSON] зазначає про пропуск строку позовної давності, проте суд не може погодитися з таким твердженням, оскільки позов подано на відновлення прав позивача, як спадкоємця. Водночас суд зазначає, що ЄСПЛ неодноразово вказував на призначення позовної давності, повязуючи його із необхідністю забезпечити правову визначеність. Як зазначає ЄСПЛ, строки позовної давності слугують декільком важливим цілям, зокрема вони забезпечують правову визначеність і остаточність, захищають потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти і запобігають несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними зі спливом часу (Stubbings та ін. проти Сполученого Королівства). При розгляді цієї справи, суд звертає увагу на сплив тривалого проміжку часу з моменту придбанням спірної квартири, на ту обставину, що [PERSON] та [PERSON] померли і за своє життя протягом тривалого часу після розірвання шлюбу питання належності квартири [ADDRESS] не вирішували. З огляду на вищезазначене, виходячи з правових підстав заявленого позову, встановлених обставин по справі та наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ принцип належного здійснення правосуддя передбачає, що у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позиції сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 1 липня 2003 року, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, п. 30). З урахуванням результату розгляду справи відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed