Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

У листопаді 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання укладеного між ним та [PERSON] 4 жовтня 2013 року спадкового договору, вказуючи на те, що відповідач не виконувала умов вказаного договору, не здійснювала за ним належний догляд та вимагала грошові кошти у сумі з якою він не погоджувався, а також на момент підписання оспрюваного правочину, він вважав, що між ним та відповідачем укладається договір довічного утримання, а не спадковий договір. В подальшому, оскільки [INFO] року [PERSON] помер, до участі в справі залучено його правонаступника [PERSON], яка ураховуючи те, що згідно вимог ст. 1308 ЦК України спадковий договір може бути розірвано на вимогу відчужувача або набувача та за змістом цього правила інші особи, у тому числі спадкоємці відчужувача, не можуть пред'являти вимоги про розірвання спадкового договору, звернулася до суду із позов, в якому просила визнати недійсним спадковий договір від 04.10.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Давньою О.І., реєстровий номер 2250, а також визнати за нею право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру [ADDRESS], яка складається з однієї житлової кімнати, загальною площею 36,20 кв.м., в тому числі житловою площею 18,70 кв.м. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] вказувала на те, що її покійний батько був змушений вчинити оспорюваний правочин на невигідних для нього умовах, оскільки на території України у нього не було родичів та близьких осіб, він проживав один, був інвалідом І групи та хворів на ряд тяжких хвороб, а також боявся залишитись самотнім, а тому погодився на пропозицію відповідачки укласти вказаний договір. Крім того, уклавши спірний договір він обмежив себе у праві вільно розпоряджатись належною йому квартирою, яка за умовами договору мала перейти у власність відповідача, оскільки за наслідками укладення оспорюваного правочину на квартиру накладено заборону відчуження. При цьому зазначала, що на момент укладення вказаного спадкового договору, [PERSON] отримував допомогу Чернівецького комунального центру соціального обслуговування «Турбота», а тому догляду відповідача не потребував. Крім того, також вважає, що вказаний спадковий договір слід визнати не дійсним у зв'язку із тим, що волевиявлення її батька на його укладення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, оскільки [PERSON] вважав, що він укладає договір довічного утримання, а не спадковий договір, крім того у нього були проблеми із зором, а тому він не міг розуміти який саме правочин підписує. Посилаючись на вказане, просила визнати спірний спадковий договір недійсним з підстав ст. 233 ЦК України та ст. 203 ЦК України, а також ураховуючи те, що вона є єдиною спадкоємицею за заповітом після смерті батька, просила визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені нею позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити. При цьому, будучи допитаною в якості свідка, суду показала, що вона проживає в Республіці Молдова, де постійно здійснює догляд за хворим чоловіком, який паралізований та матір'ю, яка повністю втратила зір, а тому не могла приїхати до батька, проте постійно дзвонила на його номер телефону, але слухавку ніхто не піднімав. Останній раз бачила батька у 2013 році, при цьому зі слів сусідів та знайомих їй відомо, що батько не харчувався їжею, яку готувала [PERSON] та догляд за ним здійснювала Світлана із соціального центру «Турбота». Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з підстав викладених у ньому, вказавши на те, що наявні усі підстави для визнання спадкового договору недійсним, як такого, що укладений [PERSON] на невигідних для нього умовах та через збіг тяжких обставин, а також укладаючи оспорюваний договір він не розумів дійсної природи даного правочину й відповідно його волевиявлення не було вільним. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що вона здійснювала належний догляд за покійним [PERSON], оскільки добре до нього відносилась. Спочатку він проживав у неї вдома на протязі пів року, а потім виявив бажання жити у місті та переїхав у свою квартиру, при цьому вона провідувала його кожного дня, готувала їжу, прала, купувала ліки, ходила з ним у лікарню. Раз у пів року [PERSON] лікувався у офтальмологічному відділенні, оскільки мав проблеми із зором та користувався окулярами. При укладенні оспрюваного договору, у нотаріуса була присутня вона, її чоловік, покійний [PERSON], а також ще якась жінка. Нотаріус роз'яснювала зміст договору, його умови, при цьому [PERSON] виявив бажання, щоб договір був укладений саме з нею, а не з її чоловіком. Волевиявлення [PERSON] на укладення саме спадкового договору було вільним, оскільки він уклав той договір, який сам хотів, йому ніхто нічого не радив, при цьому він вказав, що для нього головне щоб за ним здійснювали належний догляд та хотів щоб це було зафіксовано у договорі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі з підстав викладених ним у письмових запереченнях, в яких зокрема зазначав, що укладенню оспрюваного правочину передувала тривале знайомство [PERSON] та [PERSON], які були у хороших дружніх стосунках. Йому відомо, що певний період часу [PERSON] проживав у своїх доньок в Молдові, проте вони до нього погано відносились, а тому він повернувся в Україну. У серпні 2013 року до нього приїжджав онук з [PERSON] та вимагав, щоб дід переписав свою квартиру на нього, а коли останній відмовився, онук побив його. Після побиття онуком [PERSON] за допомогою звернувся до родини [PERSON] та лікувався у терапевтичному відділенні, а після одужання боявся повертатись додому і проживав у відповідача та її чоловіка. Вказував на те, що відповідачем належно виконувались умови укладеного між нею та покійним договору, вона здійснювала належний догляд за ним. Після його смерті похованням займалась саме відповідач. Вказував також на те, що після укладення оспорюваного правочину надання послуг по догляду соціальним центром «Турбота» припинилось. Крім того, вказав на те, що спірним договором права позивача порушеними не були, оскільки вона не прийняла спадщину. Просив в задоволенні позову відмовити. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що з покійним [PERSON] вони знайомі з моменту проживання останнього в м.Чернівці, вони разом працювали та товаришували тривалий час. [PERSON] розповідав, що поїхав з Молдови, оскільки мав погані стосунки зі своєю дружиною, часто жалівся на своїх дітей. Одного разу був випадок, що його побив онук, який хотів, щоб той переписав свою квартиру на нього, після чого [PERSON] тривалий час лікувався в лікарні, а потім проживав разом з ними, оскільки боявся повертатись у свою квартири. Вони до нього ставились як до члена своєї родини, доглядали за ним. Спірний договір вирішили укласти саме з [PERSON], оскільки вона медичний працівник. Після смерті [PERSON] усі клопоти по його похованню взяла на себе [PERSON] та він, сповістили родичів, які під час церемонії поховання не пішли на цвинтар та поминки. Укласти спадковий договір покійному порадив нотаріус на що останній погодився, оскільки для нього основною умовою був саме належний догляд за ним. Грошових коштів за догляд від покійного ні він ні дружина не вимагали, лише одного разу [PERSON] отримала 1000 грн., усі свої гроші покійний клав на депозит. Під час укладення спірного договору, [PERSON] усвідомлював свої дії, був дієздатним, самостійно ходив, договір прочитав та власноручно підписав. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що покійного знала особисто, оскільки працювала у соціальному центрі «Турбота», який певний період час надавав послуги по догляду за [PERSON] на підставі відповідного договору, який був підписаний між центром та [PERSON] особисто. В подальшому покійний повідомив Центр, що має намір укласти договір довічного утримання, а тому послуг центру не потребує, у зв'язку з тим, що він мав проблеми із зором, працівники центру допомогли йому скласти відповідну заяву про відмову від отримання послуг по догляду. Під час обслуговування [PERSON] він вказував анкетні дані своїх дочок, як близьких осіб та його донька дзвонила і питалась про самопочуття свого батька. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона перебуває у родинних стосунках з відповідачем, оскільки є її невісткою. З покійним знайома з того часу, як переїхала проживати в район «Роша», може охарактеризувати його як контактну комунікабельну особу, спілкувався російсько-українським суржиком, оскільки його рідною мовою була молдавська, мав міцне здоров'я до того часу поки його не побив онук. Після побиття [PERSON] проживав у її свекрухи та тестя, які здійснювали за ним належний догляд, при цьому він міг самостійно ходити та вживати їжу без сторонньої допомоги. При цьому, щодо обставин укладення спірного договору, то їй нічого не відомо та у нотаріуса вона не була присутня. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона проживала по сусідству з покійним [PERSON] з 1970 року. Їй відомо, що її сусід потребував допомоги та догляду, певний період часу за ним доглядали працівники соціального центру «Турбота», потім була ще одна жінка, яка приходила готувати йому їжу, проте він виглядав погано, вона навіть бачила його біля смітників. [PERSON] їй говорив, що подарує свою квартиру тому, хто буде за ним доглядати. Після того, як він переїхав проживати до родини [PERSON], став виглядати краще, вона не бачила щоб він носив окуляри. Після його смерті, похованням займались відповідач та її чоловік. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він знайомий з відповідачем, проживає з нею по сусідству та кілька разів бачив як вона допомагала [PERSON], вела його під руку на зупинку та пояснювала, що це друг її чоловіка та вона за ним доглядає. Самостійно рухатись старенькому було важко, проте у дворі він стояв без сторонньої допомоги, в окулярах його ніколи не бачив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що покійного знав з дитинства, оскільки він товаришував з його батьками. Коли його побив онук, він забирав його з лікарні та відвозив до своїх батьків, де він проживав певний час. Повернувся до своєї квартири [PERSON] тому, що у помешканні його батьків немає зручностей, туалет на вулиці, а особі його віку було важко пристосуватись до таких умов. Він був присутнім при розмові, коли [PERSON] запропонував подарувати свою квартиру його матері і батьку в обмін на те, щоб вони здійснювали за ним догляд. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, третьої особи, покази свідків, а також дослідивши матеріали справи вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Зі змісту ст.ст. 55,124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод убачається, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. При цьому, положеннями ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно з вимогами ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а/с 8 Том 1). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Так, згідно ч. 1 ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Крім того, відповідно до вимог ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Як встановлено судом, 09 березня 2012 року [PERSON] склав заповіт, за умовами якого належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] заповів своїй доньці [PERSON] (а/с 50 Том 1). Також судом встановлено, що після смерті [PERSON], позивачка як його спадкоємиця звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується її заявою, яка міститься у матеріалах спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] (а.с. 43, 42-56). Разом з тим, як встановлено судом, 04 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено спадковий договір, за умовами якого відповідачка зобов'язувалась виконувати розпорядження [PERSON], встановлені цим договором, зокрема: забезпечувати його ліками згідно рецептів лікарів, незалежно від їх вартості, після смерті поховати його на кладовищі в м. Чернівці, забезпечувати продовольчими та промисловими товарами, а також належними умовами проживання. При цьому, [PERSON] в свою чергу, за умовами даного договору, зобов'язувався зберігати належну йому квартиру в належному стані, попереджати про її недоліки та права третіх осіб на вказане нерухоме майно. Кім того, у п. 1.1 вказаного договору визначено, що [PERSON] як набувач, у разі смерті [PERSON] (відчужувача) набуває право власності на нерухоме майно, що є предметом даного договору, а саме квартиру [ADDRESS] (а/с 184 Том 1). Вказаний договір у визначеному законом порядку посвідчено нотаріально та зареєстровано у відповідному реєстрі. Так, позивач [PERSON], як спадкоємець померлого, звертаючись до суду із вказаним позовом та вважаючи, що даним договором порушені її права, а саме право на отримання у спадщину згідно складеного її батьком заповіту квартири, просила визнати його недійсним з підстав укладення його [PERSON] на невигідних умовах та при тяжких обставинах, а також у зв'язку із тим, що укладений договір не відповідав вільному волевиявленню її батька, а тому він також підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 ЦК України та ст. 215 ЦК України. Зокрема, чч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 1302 ЦК України, за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача. Згідно ст. 1304 ЦК України, спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Крім того, як визначено у ч. 1 ст. 1307 ЦК України, на майно, визначене у спадковому договорі, нотаріус, який посвідчив цей договір, накладає заборону відчуження. При цьому, слід зазначити, що згідно ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору. Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Таким чином, чинне законодавство, зокрема приписи ст. ст. 3, 6 ЦК України, закріплюють принцип свободи договору, який полягає у свободі особи вільно вступати у договірні відносини та самостійно визначати вид договірних зв'язків. Крім того, відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст. 204 ЦК України визначає презумпцію правочину. Так, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Разом з тим, положеннями ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Крім того, згідно роз'яснень, які містяться у п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», спадковий договір може бути визнано недійсним із підстав, визначених нормами глави 16 ЦК. Вимогу про визнання недійсним спадкового договору може бути заявлено як відчужувачем та набувачем, так і іншою заінтересованою особою. У разі пред'явлення позову особою, яка не є стороною спадкового договору, необхідно перевіряти, які права та охоронювані законом інтереси цієї особи порушено (ст. 3 ЦПК України). Таким чином, на спадковий договір, як і на будь-який інший правочин, поширюються загальні вимоги щодо їх дійсності, додержання яких є необхідною умовою його чинності. При цьому, як встановлено судом в ході розгляду справи, позивач [PERSON] як одну із підстав недійсності оспорюваного правочину вказувала на вчинення його [PERSON] під впливом тяжких для нього обставин та на невигідних умовах й відповідно просила визнати його недійсним з підстав ст. 233 ЦК України. Так, відповідно до вимог ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Судом встановлено, що покійний [PERSON] дійсно був особою похилого віку та самотнім, оскільки його родина проживала в Республіці Молдова, при цьому він не був позбавлений піклування, що підтверджується листом Чернівецького комунального територіального центру соціального обслуговування «Турбота» від 15 грудня 2015 року №406, згідно якого [PERSON] надавались соціальні послуги з 10 червня 2002 року по 28 лютого 2011 року та з 14 жовтня 2011 року по 01 листопада 2013 року в обсягах визначених державними стандартами, а саме: доставка продуктів, вологе прибирання житла, генеральне прибирання житла, допомога в приготуванні їжі, доставка білизни в пральню, доставка медикаментів з аптеки (а.с 167). Такі послуги центром соціального обслуговування «Турбота» надавались покійному по 01 листопада 2013 року, а осопорюваний правочин був укладений 04 жовтня 2013 року, а тому відсутні підстави вважати, що відчужував був позбавлений піклування, що зумовило укладення ним спадкового договору на користь відповідача. Також судом на спростування доводів позивача про те, що її батько був змушений укласти такий договір, оскілки потребував сторонньої допомоги та піклування, а відтак цей договір був ним укладений під впливом тяжких для нього обставин і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася, приймається до уваги й надані в судовому засіданні пояснення свідка [PERSON] - працівника соціального центрі «Турбота», яка суду вказала на те, що [PERSON] з власної ініціативи розірвав укладений між ним та Центром договір, повідомивши про свій намір укласти договір довічного утримання й відповідно послуг центру не потребує. До того ж відмовляючись від отримання послуг центру «Турбота» та подаючи відповідну заяву, покійному роз'яснювалися правові наслідки розірвання договору. Відмовляючись від послуг центру [PERSON] діяв добровільно, усвідомлював свої дії та на нього тиски не чинився. Крім того, як убачається з наданої на дослідження в судовому засіданні медичної картки амбулаторного хворого, остання не містить записів про хвороби відчужувача внаслідок яких він не міг обходитись без сторонньої допомоги та доказів на спростування вказаного позивачем в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України суду не надано, зокрема доказів того, що покійний хворів на тяжку хворобу, внаслідок якої перебував у безпорадному стані та потребував постійної сторонньої допомоги, а доводи про те, що [PERSON] є інвалідом І групи та мав захворювання очей, вказаного не спростовують та не підтверджують перебування його в безпорадному стані, оскілки інвалідність у нього була встановлена як інваліду ВВВ. Доказів щодо перебування померлого у безпорадному стані саме через захворювання очей чи інші захворювання, як то цукровий діабет, позивачем також суду не надано. При цьому свідок [PERSON] показав, що покійний рухався з допомогою відповідача, проте міг самостійно стояти, а свідок [PERSON], будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо не правдиві покази, в судовому засіданні показала, що [PERSON] міг самостійно ходити та вживати їжу без сторонньої допомоги. Також слід зазначити, що ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріуси уповноважені на вчинення такої нотаріальної дії як накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), що підлягає державній реєстрації. Відповідно до вимог ст. 73 Закону України «Про нотаріат» та пунктів 1-4 глави 15 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, у випадках передбачених чинним законодавством, накладання заборони відчуження щодо нерухомого майна, здійснюється нотаріусом зокрема при посвідченні договору довічного утримання (догляду); при посвідченні спадкового договору , тощо та у всіх інших випадках, передбачених законом. Аналогічні положення містяться й у ч. 1 ст. 1307 ЦК України, згідно до якої на майно, визначене у спадковому договорі, нотаріус, який посвідчив цей договір, накладає заборону відчуження. Отже, накладення заборони відчуження нерухомого майна при посвідченні спадкового договору є вимогою чинного законодавства та не може вважатись обставиною, що свідчить про укладення договору на невигідних для відчужувача умовах. Крім того, відповідно до вимог чинного законодавства при посвідченні договору довічного утримання (догляду) нотаріусом також накладається заборона на відчуження нерухомого майна. За таких обставин, суд враховуючи вищевказані вимоги чинного законодавства, а також надані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень докази, приходить до висновку про недоведеність в судовому засіданні обставин, передбачених ст. 233 ЦК України, які дають підстави для визнання оспорюваного договору недійсним. Крім того, звертаючись до суду із вказаним позовом, [PERSON] також як на підставу для визнання недійсним спадкового договору вказувала на те, що він був укладений її батьком у відсутність вільного його волевиявлення на укладення такого договору й відповідно його укладення не відповідало його волі, він не усвідомлював значення своїх дій, про що свідчить також і звернення батька до суду із позовом про розірвання договору, в обґрунтування якого він, зокрема, вказував на те, що вважав, що укладає договір довічного утримання. Так, відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Зокрема, як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля є бажанням, наміром особи вчинити правочин, однак для вчинення правочину необхідно не тільки воля, а ще й доведення цієї волі до відома інших осіб. Як убачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 18 грудня 2013 року по справі №6-127 цс 13, вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене ст. 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Крім того, згідно з правовою позицією, сформованою Верховним Судом України у постанові № 6-162цс13 від 19.02.2014 року, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору. Відповідно до місту п. 4.11 спірного договору, текст договору прочитаний нотаріусом вголос, зміст цього документу сторонам зрозумілий та відповідає їх волі. Договір підписаний сторонами та будь-яких доказів того, що [PERSON] підписав вказаний договір не з власної волі матеріали справи не містять. Крім того, з показів свідків [PERSON] та [PERSON] убачається, що останній мав намір віддати свою квартиру в обмін на догляд за ним, що також свідчить про наявність у нього волевиявлення на укладення договору на умовах, що визначені спірним. При цьому, слід також зазначити, що згідно вимог ч. 1 ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Таким чином, спадковий договір має певні схожі риси з договором довічного утримання (догляду), однак суттєва відмінність між ними полягає в тому, що на відміну від договору довічного утримання (догляду), при укладенні спадкового договору, право власності на майно, що є його предметом, переходить до набувача лише після смерті відчужувача. При цьому, згідно вимог чинного законодавства, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують саме на помилку, - неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення сторони правочину, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Зокрема, як убачається з матеріалів справи, [PERSON], 11 листопада 2014 року звернувся до суду з позовом про розірвання спадкового договору у зв'язку із неналежним виконанням набувачем умов спадкового договору в порядку, передбаченому ст. 1308 ЦК України, а не про визнання його недійсним з тих підстав, що укладення такого договору не відповідало його внутрішній волі, або ж з підстав укладення його згідно вимог ст. 229 ЦК України внаслідок помилки, яка має істотне значення, а тому суд приходить до висновку про відсутність порушень вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України під час укладення оспорюваного спадкового договору. Крім того, з інших підстав, ніж відсутність волевиявлення на укладення договору та його укладення при тяжких обставинах і на невигідних умовах, позивачем позов також не заявлявся , зокрема з підстав укладення договору внаслідок помилки, й відповідно сторонами не подавалися на підтвердження вказаних підстав відповідні докази та пояснення. За таких обставин, а також ураховуючи відсутність правових підстав для визнання спадкового договору недійсним, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволенню й вимог позивача в частині визнання за нею права власності в порядку спадкування на квартиру [ADDRESS]. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed