Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

у липні 2015 року [PERSON] звернувся у суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору про відчуження нерухомого майна. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2015 року, частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Постановлено стягнути з [PERSON] 124 977,84 грн. В добровільному порядку відповідач не виконав рішення суду, у зв'язку з цим 27 квітня 2015 року ВДВС Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві було відкрито виконавче провадження. Під час вчинення виконавчих дій було підтверджено факт відчуження 25 грудня 2014 року [PERSON] належної йому ? частини квартири [ADDRESS]. На думку позивача, договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON], підлягає визнанню недійсним, оскільки є фіктивним. Оспорюваний правочин був вчинений без наміру створення будь-яких правових наслідків і мав на меті уникнення звернення стягнення на належну [PERSON] частину квартиру в рахунок відшкодування завданої шкоди. За таких підстав, позивач просить визнати недійсним договір дарування 1 4 частини однокімнатної квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] 25 грудня 2014 року. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов з вищевказаних підстав. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні не визнали позовні вимоги та заперечували проти їх задоволення, зазначивши, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2014 року відповідачем виконано, оскільки грошові кошти у сумі 124 977,84 грн. сплачені позивачу. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кучерук Н.В. в судове засідання не з'явилася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася судом. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року, частково задоволено позов [PERSON] Постановлено стягнути [PERSON] на користь [PERSON] 124 977,84 грн. (а.с. 5, 8) Постановою від 27 квітня 2015 року державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження з примусоого виконання виконавчого листа № 2/759/2337/14, виданого 14 квітня 2015 року. (а.с. 10) 25 грудня 2014 року укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] передав в дарунок, а [PERSON] прийняла у власність ? частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 36,5 кв.м., житлова площа 18,9 квДоговір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучерук Н.В. (а.с. 60) Згідно листа від 15.02.2016 р. державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Сперкач Я.О., борг у розмірі 124 999,99 грн. сплачено боржником. Не сплаченими залишається виконавчий збір в розмірі 12 497,78 грн. та витрати на проведення виконавчих дій в розмірі 100 грн. Враховуючи, що відповідач [PERSON] добровільно не виконав рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року, позивач звернувся до суду з вказаним позовом, оскільки вважав що договір дарування є фіктивним, укладеним для приховування майна відповідача. Згідно ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч.1 ст.717 ЦК України). Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Положенням ч.1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною п'ятою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 1,2 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З аналізу викладених норм права, а також роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, випливає, що позивач, який звернувся з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Таку ж правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїх ухвалі від 03 червня 2015 року у справі №6-4806св15. Крім того, в своїй постанові від 21 січня 2015 року (справа №6-197цс14) Верховний Суд України погодився з позицією суду першої інстанції, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований, як фіктивний. Фіктивним може бути визнано будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Згідно ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як встановлено судом, на виконання договору дарування від 25 грудня 2014 року укладеного між [PERSON] [PERSON], відбулася передача майна, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 06.05.2015 року, відповідно до якого власником квартири за адресою: [ADDRESS], зазначено [PERSON] (а.с. 11), тобто, враховуючи правові позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних та Верховного Суду України, вказаний договір дарування не може бути кваліфікований, як фіктивний. Суд також враховує, що на момент укладання оспорюваного договору дарування, жодних обтяжень на квартиру накладено не було, а також те, що згідно п.36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої Наказом Міністерства України від 03.03.2004 року № 20/5 нотаріуси зобов'язані встановити дійсні наміри кожної сторони до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної сторони. Встановлення дійсних намірів однієї з сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Доводи позивача не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вони побудовані на припущеннях та в них не наведено належних та достовірних доказів того, що договір дарування від 25 грудня 2014 року був укладений без мети настання правових наслідків, а з метою приховання майна відповідача. Враховуючи викладене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити.

Outcome: dismissed