Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-25 00:00:00

У квітні 2021 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача, в якому просив визнати його таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] (далі Будинок). В обґрунтування позову зазначає, що відповідно до договору міни на праві приватної власності йому належить Будинок, в якому зареєстрований відповідач. Протягом двох років останній в Будинку не проживає, комунальні платежі не сплачує, жодної участі в утриманні житла не бере, особистих речей у будинку немає і житлом не цікавиться, вони не спілкуються, у зв`язку з чим, позбавлений можливості вирішити вказане питання у позасудовому порядку. Факт реєстрації відповідача порушує його право на вільне володіння, користування та розпорядження майном. Сторони в судове засідання не прибули. Позивач в письмовій заяві позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач двічі повідомлявся про дату слухання справи відповідно до вимог розділу І глави 7 ЦПК України, правом подати відзив на позов не скористався, будь-яких заяв чи клопотань не надав. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до договору міни від 10.07.2015 [PERSON] на праві власності належить Будинок, що також підтверджується відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно. З довідки\~відділу ведення\~реєстру територіальної\~громади Центру\~надання адміністративних\~послуг Новоград-Волинської\~міської ради\~від 01.04.2021\~слідує,\~що у\~Будинку зареєстрований\~ [PERSON] ,\~відповідач по\~справі.\~Реєстрація останнього\~також підтверджується\~повідомленням на\~запит суду відділу ведення реєстру територіальної громади центру надання адміністративних послуг від 14.04.2021. Актами від 05.04.2021, 09.08.2021 про підтвердження відсутності відповідача за місцем реєстрації підтверджено, що відповідач не проживає та не користується [PERSON] протягом двох років. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною першою\~статті 383 ЦК України\~та\~статтею 150 ЖК УРСР\~закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок\~(частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і\~проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою\~статті 156 ЖК УРСР\~передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також\~стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої\~статті 156 ЖК України\~до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони\~постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачами договір (угода) про порядок користуванням спірним будинком не укладався. Згідно з положеннями\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, квартири або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, який є членом сім`ї власника житлового приміщення, не проживає в Будинку без поважних причин понад 2 роки, спільним побутом з позивачем не пов`язаний, однак продовжує\~перебувати на\~реєстраційному обліку\~за вищезазначеною\~адресою,\~чим порушує\~права позивача,\~як власника,\~в тому\~числі,\~можливості на\~свій розсуд\~вільно користуватися\~та розпоряджатися\~своїммайном. Така свідома поведінка відповідача свідчить про втрату ним інтересу до жилого приміщення, Будинку, що є підставою для визнання його таким, що втратив право на користування ним. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню.

Outcome: approved