Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON] звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що [PERSON] 2 травня 2011 року нанесла їй легкі тілесні ушкодження та обвинувачувалась у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 та ч. 1 ст. 126 КК України. Постановою Новоград-Волинського міськрайонного суду від 14 жовтня 2012 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності у зв'язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальну справу закрито. Внаслідок злочинних дій [PERSON], їй завдано матеріальної та моральної шкоди. У зв'язку із цим просила стягнути з відповідачки на свою користь 520,76 грн матеріальної шкоди, 200 грн реальних збитків, 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди та судові витрати (200 грн на правову допомогу та 229,40 судового збору). У лютому 2014 року [PERSON] подала зустрічну позовну заяву до [PERSON] про стягнення з останньої 5 000 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначала, що шкода їй заподіяна [PERSON] внаслідок постійних з її боку звинувачень, що змушує ходити по судах, внаслідок чого у неї погіршилось здоров'я, а також вона постійно повинна витрачати зусилля на відновлення свого нормального життя. В судовому засіданні [PERSON] свої позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до неї просить відмовити. [PERSON] та її представник позовні вимоги [PERSON] не визнали просять у їх задоволенні відмовити, а свої позовні вимоги по зустрічній позовній заяві просить задовольнити. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, суд приходить до наступного висновку. Положеннями статей 1166 та 1167 Цивільного кодексу України визначені підстави відповідальності за завдану неправомірними діями фізичний особі майнової і моральної шкоди особою, що її завдала, з яких суди повинні виходити при покладанні обов'язку по відшкодуванню шкоди, зокрема, шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Встановлено, що в провадженні Новоград-Волинського міськрайонного суду знаходилась кримінальна справа по обвинуваченню [PERSON] за ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 126 КК України, яка була порушена за скаргою [PERSON] та яка в подальшому 14.10.2013 року за клопотанням захисника була закрита, а [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності в зв'язку із закінченням строків давності притягнення її до кримінальної відповідальності /а.с.11-17/. Звільнення від кримінальної відповідальності - це врегульована кримінальним і кримінально-процесуальним законодавством відмова держави в особі компетентних органів від засудження особи, яка вчинила злочин, від застосування до неї кримінально-правових засобів примусового характеру. За своїм змістом звільнення від кримінальної відповідальності характеризується трьома моментами: 1) не відбувається державний осуд особи, яка вчинила злочин (обвинувальний вирок суду не постановляється); 2) до винного не застосовується покарання; 2) через відсутність обвинувального вироку звільнена від кримінальної відповідальності особа вважається такою, що не має судимості. Звільнення від кримінальної відповідальності в контексті розглядуваного правового інституту не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинною у вчиненні злочину. У даному випадку КК виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально караного діяння, а тому передбачені розділом ІХ Особливої частини КК підстави звільнення від кримінальної відповідальності визнаються нереабілітуючими. Отже, факт завдання [PERSON] тілесних ушкоджень [PERSON] встановлено постановою Новоград-Волинського міськрайонного суду 14 жовтня 2013 року. Зазначена постанова не була оскаржена сторонами по справі. Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. В порушення зазначених процесуальних норм, [PERSON] не надала суду допустимих, змістовних та достовірних доказів на підтвердження того, що їй було призначено лікування та вона понесла витрати на його. Щодо вимоги [PERSON] про стягнення витрат понесених нею на підготовку скарги приватного звинувачення то вона задоволена бути не може, оскільки названі витрати є судовими витратами, понесеними [PERSON] по кримінальній справі, а отже не є збитками чи іншою шкодою в розумінні положень ст. 22 ЦК України. У відповідності до ст.23 ЦК країни, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, а за змістом ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновків, що є всі законні підстави для стягнення з [PERSON] моральної шкоди на користь [PERSON] При визначені розміру моральної шкоди, суд враховує ступень вини [PERSON], що спричинило заподіяння [PERSON] тілесні ушкодження і, що в свою чергу потягло за собою фізичні страждання, а також наявність тривалих неприязних відносин між ними. Таким чином, виходячи з засад розумності, виваженості й справедливості, розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди належить визначити у сумі по 400 грн. Щодо позовних вимог [PERSON] до [PERSON] то суд вважає, що вони задоволені бути не можуть, оскільки вона в судовому засіданні не довела тих фактів, необхідних для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 та ст. 1167 ЦК України, а тому в задоволенні її позовних вимог суд відмовляє. Також відповідно до ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути понесені нею судові витрати, а саме в частині судового збору. Згідно ст. 12 Закону України «Про адвокатуру» оплата праці адвоката здійснюється на підставі угоди між громадянином чи юридичною особою і адвокатським об'єднанням чи адвокатом. Таким чином, позивачем в порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України не надано суду допустимих, змістовних та достовірних доказів на підтвердження своєї позиції щодо понесених нею витрат на правову допомогу, а тому в цій частині позов задоволений бути не може. На підставі викладеного,

Outcome: partial