Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив суд визначити розмір заборгованості позивача перед третьою особою у справі зі сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], за період з листопада 2011 року по березень 2016 включно у сумі 21073,54 грн. В обґрунтування позову позивач зазначив, що розмір заборгованості по аліментам державним виконавцем розраховано неправильно, оскільки розрахунок мав бути здійснений, виходячи з фактичного розміру заробітку боржника у виконавчому провадженні, а не з розрахунку середньої заробітної плати для даної місцевості, у зв'язку із чим встановлений розмір заборгованості перевищує дійсний. У судовому засіданні присутній представник позивача позов підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини викладені у ньому. Присутній у судовому засіданні представник третьої особи заперечив проти позову, просив суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на доводи, викладені у письмових запереченнях /а. с. 26/. Від відповідача у судове засідання представник не з'явився, повідомлений належним чином про час, дату, місце судового розгляду справи, про причини неявки суду не повідомлено, заяви або клопотання не надходили, у зв'язку із чим, суд вважає неявку у судове засідання представника відповідача без поважних причин, згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача, заперечення представника третьої особи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічна позиція законодавця міститься у ст. 3 ЦПК України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 60 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. За частиною 3 ст. 2 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. За приписами ч. 4 ст. 195 Сімейного кодексу України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а у разі спору - судом. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV, який втратив чинність з 05.10.2016 на підставі Закону N 1404-VIII від 02.06.2016, розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. У разі визначення суми заборгованості у частці від заробітку (доходу) розмір аліментів не може бути менше встановленого Сімейним кодексом України. Зазначена норма Закону кореспондувала до положень ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, згідно з якими мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19.07.2012 (цивільна справа № 2-4926/11) присуджено стягнення з позивача [PERSON] (відповідача у вказаній справі) на користь третьої особи [PERSON] (позивача у цивільній справі № 2-4926/11) на утримання двох дітей: [PERSON] та [PERSON] аліменти в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03.11.2011 до досягнення дітьми повноліття /а. с. 8-9/. Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості по аліментам від 10.06.2015 за період з 01.11.2011 по 31.03.2015, складеної державним виконавцем ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві Онопрієнком І. В., загальна заборгованість позивача за сплатою аліментів становила 69071,17 грн. станом на 31.03.2015 /а. с. 10/. Розрахунок заборгованості, який навів позивач, проведений з вирахуванням з суми заробітної плати 1/3 частини, але не враховано умову, за якої аліменти не можуть становити суму менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тобто для кожної дочки окремо. Відтак сума заборгованості у розмірі 21073,54 грн., на якій наполягав позивач, не відповідає дійсним розрахункам та обставинам справи. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed