Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-09 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просить розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON] , зареєстрований 09 листопада 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 935, після розірвання шлюбу залишити шлюбне прізвище [PERSON] ; стягнути із [PERSON] на свою користь аліменти на утримання неповнолітніх доньок: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі по - 4 000 грн. 00 коп. на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18 липня 2019 року і до досягнення дітьми повноліття; визначити місце проживання дітей спільно із матір`ю за адресою: [ADDRESS] ; стягнути із відповідача понесені судові витрати. В обґрунтування позову зазначається, що із 09 листопада 2007 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від спільного подружнього життя у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , й [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя не склалося через відсутність взаєморозуміння. Збереження сім`ї та подальше спільне проживання є неможливим. З моменту фактичного припинення шлюбних відносин відповідач у добровільному порядку коштів на утримання дітей не надає. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 серпня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 10 жовтня 2019 року [PERSON] звернулася до суду із заявою про зменшення позовних вимог, в якій просила розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON] , а також стягнути аліменти на утримання дітей у розмірі по - 1 900 грн. 00 коп. на кожну. У підготовчому судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги з урахуванням зменшень підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі. Згідно із частиною третьою статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За змістом частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вислухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. З копії свідоцтва про шлюб, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , й [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 09 листопада 2007 року, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області зроблено відповідний актовий запис № 935. Прізвище після одруження : чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] . Від спільного подружнього життя у сторін народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , й дочка [PERSON] , [INFO] . Згідно із статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (стаття 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач визнає позовні вимоги, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Згідно із частиною другою статті 112 того ж СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом встановлено, що сторони не ведуть спільного господарства, подружніх відносин не підтримують, наміру до примирення не заявили, продовжувати подальше спільне життя не бажають, так як збереження шлюбу суперечить їх інтересам. За змістом частини другої статті 114, статті 115 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, повинно бути зареєстроване в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та постановлення відмітки в актовому записі про шлюб. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо вимог про стягнення аліментів, суд керувався наступним. Згідно із частиною другою статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною першою статті 182 СК України визначені обставини, які суд враховує при визначенні розміру аліментів: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з частиною другою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до частини першої статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період (частина друга статті 184 СК України). Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій статті 182 СК України. Таким чином, виходячи із умов розумності та справедливості, наявності у обох батьків обов`язку щодо утримання неповнолітніх дітей, розміру прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, визнання відповідачем позову про стягнення аліментів, суд вважає за доцільне стягувати аліменти у розмірі - 1 900 грн. 00 коп. на кожну дитину. Частиною першою статті 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Таким чином, аліменти підлягають стягненню з дня пред`явлення позивачем до суду позову, а саме із 19 липня 2019 року. Згідно із статтею 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень, зокрема у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України стягненню із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі - 384 грн. 20 коп. за вимогу про розірвання шлюбу та на користь держави у розмірі - 768 грн. 40 коп. за вимогу про стягнення аліментів. У зв`язку із визнанням відповідачем позову позивачу слід повернути судовий збір у розмірі - 384 грн. 20 коп.

Outcome: approved