Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-06 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені. В обґрунтування позову вказувала, що в період з 09.01.2008 року по 17.09.2014 року вона працювала на [PERSON] «Азовелектросталь», після чого була звільнена за власним бажанням. При звільнені остаточний розрахунок проведений не був. Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 28.05.2015 року на користь [PERSON] було стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 5 138,34 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період по 28.02.2015 року в сумі 14 468,10 грн., а всього 19 786,44 грн. з утримання працедавцем із цих сум передбачених законом податків та обовязкових платежів при їх виплаті, моральну шкоду в розмірі 100,00 грн. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 25.06.2015 року рішення суду першої інстанції змінено. Стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 5318 (пять тисяч триста вісімнадцять) гривень 34 копійки; середній заробіток за час затримки виплати при звільненні у розмірі 14468 (чотирнадцять тисяч чотириста шістдесят вісім) гривень 10 копійок з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обовязкових платежів при їх виплаті. Виключено з резолютивної частини рішення вказівку на загальну суму до стягнення «а всього 19886 (девятнадцять тисяч вісімсот вісімдесят шість) грн. 44коп. Рішення в частині стягнення суми моральної шкоди і судового збору залишити без змін. Судом було встановлено, що розмір середньоденного заробітку позивача становить 83 грн. 15 коп. По сьогоднішній день відповідач не провів повного розрахунку та не погасив існуючу заборгованість, у звязку із цим на підставі ст. 117 КЗпП України позивач просить стягнути середній заробіток за весь період затримки з 29 травня 2015 року по день винесення рішення суду або по день фактичного розрахунку. Позивачка у судове засідання не зявилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності за участі її представника за довіреністю [PERSON], позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Представник позивачки за довіреністю [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин, тому за наявності письмової згоди позивача суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач з 09.01.2008 року по 17.09.2014 року перебував у трудових відносинах з [PERSON] «Азовелектросталь», що підтверджується даними трудової книжки та встановлено рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28.05.2015 року, що набрало законної сили. За цей період йому нараховувалась і виплачувалась заробітна плата. У березні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] «Азовелектросталь» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28.05.2015 року, яке в подальшому рішенням Апеляційного суду Донецької області від 25.06.2015 року було змінено, позовні вимоги [PERSON] задоволені частково і на її користь з відповідача [PERSON] «Азовелектросталь» стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 5 318,34 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 14 468,10 грн., з утриманням [PERSON] «Азовелектросталь» з суми середнього заробітку передбачених законом податків та обовязкових платежів при її виплаті, та моральну шкоду 100,00 грн. Розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно мотивувальної частини рішення суду проводився за період з 18.09.2014 року по 28.05.2015 року, виходячи із середньоденної заробітної плати позивача за останні два календарні місяці роботи в розмірі 83,15 грн. Рішення судів набрали законної сили. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В силу вказаних положень ст. 61 ЦПК України наведені вище обставини є преюдиціальними, вважаються доведеними та обовязковими для врахування судом. Станом на сьогоднішній день остаточний розрахунок із позивачем проведений не був, що не заперечувалося відповідачем та підтверджується його листом від 06.08.2015 року вих.№1805, згідно якого заборгованість підприємства по заробітній платі позивача складає 5 318,34 грн. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обовязок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок при звільненні своєчасно проведений не був, що було встановлено рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28.05.2015 року та рішенням Апеляційного суду Донецької області від 25.06.2015 року. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В своєму рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 Конституційний суд розяснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільнені всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вказані норми та висновки Конституційного суду України свідчать, що невиплата звільненому працівнику всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника невиплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права, про що також було зазначено в постанові Верховного суду України від 22.01.2014 року справа №6-159цс13. Отже після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати працедавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У звязку із тим, що остаточний розрахунок із позивачем по теперішній час проведений не був, тому на відповідача покладається обовязок виплатити середній заробіток з 29.05.2015р. по день винесення рішення суду 07.08.2015 року. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28.05.2015 року та рішенням Апеляційного суду Донецької області від 25.06.2015 року встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи до дня звільнення складала 83,15 грн., що також не заперечується відповідачем. В силу вказаних положень ст. 61 ЦПК України наведена обставина щодо розміру середньоденного заробітку є преюдиціальною, вважаються доведеною та обовязковою для врахування судом і не потребує повторному доведенню. За даними листа Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 р. N 10196/0/14-14/13 середньостатистична кількість робочих днів на 2015 рік за період з 29.05.2015р по 07.08.2015р. складає 49 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 29.05.2015р по 07.08.2015р. складає 4 074,35 грн. (49 днів х 83,15 грн.). Законних підстав, передбачених статтею 117 КЗпП України, для зменшення сум середнього заробітку у суду не має, оскільки відсутній спір між сторонами про розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем. За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 4 074,35 грн. У звязку із задоволенням позовних вимог з відповідача підлягають стягненню на користь держави судовий збір у мінімальному розмірі 243,60 гривень за вимоги майнового характеру.

Outcome: approved