Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

У листопаді 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Посилався на те, що 21 серпня 2008 року між ним та відповідачкою був укладений кредитний договір №KTH3GA0000000039, за яким відповідачка отримала кредит в сумі 116 750 грн. строком до 21 серпня 2018 року та зобовязалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, що встановлені в договорі. Позивач умови договору виконав та надав відповідачці кредит у розмірі, передбаченому договором. Відповідач не надавала своєчасно кошти для погашення заборгованості, станом на 21 жовтня 2014 року виникла заборгованість в сумі 629 514, 21 грн., яка складається з наступного: 105 926,87грн. заборгованість за кредитом, 140 792,35 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 28 598, 67 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 323 981,36 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 250 грн. штраф (фіксована частина), 29 964,96 грн. штраф (процентна складова). Просив стягнути з відповідачки на його користь заборгованість у вказаній сумі та судові витрати. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 2 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено. У апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позов. Зазначає, що суд невірно відмовив у позові виходячи із того, що позивачем не виконано рішення Краматорського міського суду Донецької області від 15 червня 2009 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, якою забезпечено кредит за договором від 21 серпня 2008 року, не прийнято всіх заходів щодо реалізації предмета іпотеки, у тому числі в межах виконавчого провадження. Такий висновок суду невірний, оскільки рішенням суду від 15 червня 2009 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, що належить [PERSON] шляхом продажу нерухомості з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі продажу будь яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також із наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Отже, за цим рішенням звернення стягнення здійснюється відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку», а тому висновок суду про те, що реалізація предмета іпотеки проводиться у в межах процедури виконавчого провадження не відповідає ст.ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку». Позивач має право обрати спосіб захисту порушеного права, а суд має в цьому йому сприяти. Банк прийняв всі необхідні заходи для продажу предмета іпотеки, але, з незалежних від нього причин, реалізувати предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості не вдалося. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання і не позбавляє права кредитора звернутися до суду за захистом своїх прав. В засіданні апеляційного суду представник позивача [PERSON] підтримувала апеляційну скаргу та наполягала на її задоволенні, представник відповідача [PERSON] проти скарги заперечував та просив залишити рішення без зміни. Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду слід скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову з наступних підстав. Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив із того, що рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 15.06.2009 року звернуто стягнення на предмет іпотеки будинок та земельну ділянку по вул. Башкирській, 27 у м. Краматорську, що належить відповідачці, шляхом його продажу від імені відповідача та з наданням банку необхідних повноважень для продажу. Представник банку прийняв від [PERSON] оригінали правовстановлюючих документів на будинок, про продаж будинку зроблено оголошення на офіційному інтернет сайті банку. Реалізація предмета іпотеки здійснюється за певною процедурою в межах процедури виконавчого провадження. Позивач не надав суду беззаперечних доказів того, що позивачем з метою виконання рішення суду та обраного раніше способу захисту у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення виниклої заборгованості прийняті усі необхідні заходи. З вказаним висновком суду погодитись неможливо, оскільки він суперечить фактичним обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права. Так, із справи вбачається, що 21.08.2008 р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №KTH3GA0000000039, згідно з яким позивач надав кредит відповідачу на строк з 21.08.2008 року по 21.08.2018 року включно, у вигляді поновлювальної лінії у розмірі 116 750, 00 грн. зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,67% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитором, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5,04% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 7.2 даного договору, в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії, пені в зазначені в договорі строки. Зокрема, позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 2 403,17 грн. згідно графіку погашення кредиту. Згідно з пунктом 8.1.1 договору позичальник зобовязується повернути кредит згідно порядку та в строки, вказані в пункту 8.1, повне погашення кредиту повинно бути проведено у останній день строку, вказаного в абзаці 1 пункту 8.1 даного договору ( 21.08.2018 р.). Згідно з пунктом 8.1.2 кредитного договору у разі порушення термінів оплати, передбачених п. 8.1.1 на 120 календарних днів сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені ( в повному обсязі) в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів. Пунктом 2.3.1 кредитного договору передбачене право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні конюнктури ринку грошових ресурсів в Україні. Листом від 31.12.2008 року [PERSON] повідомлена про збільшення з 1 лютого 2009 року відсоткової ставки до 24,96% на місяць. В забезпечення виконання зазначених кредитних зобов'язань між сторонами укладено договір іпотеки від 21.08.2008 року, відповідно до якого відповідачка надала банку в іпотеку жилий будинок, розташований за адресою: м. Краматорськ, вул. Башкирська, 27. Сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 150 000 грн. Згідно з актом від 21 серпня 2008 року [PERSON] передала [PERSON] оригінали документів на будинок 27 по вул. Башкирській у м. Краматорську, а саме свідоцтво про право власності, технічний паспорт, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 15.06.2009 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - будинок та земельну ділянку по вул. Башкирській, 27 у м. Краматорську, що належить відповідачці шляхом його продажу від імені відповідача та наданням банку необхідних повноважень для продажу. Виселено [PERSON] та [PERSON] з вказаного будинку та зобовязано відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Краматорського МВ УМВС України в Донецькій області зняти [PERSON] та [PERSON] з реєстрації у зазначеному будинку. З цього рішення вбачається, що станом на 26.01.2009 року заборгованість за кредитним договором №KTH3GA0000000039 від 21.08.2008 р. становила 111 054,39 грн. та складалась із основного боргу в сумі 103 426,87 грн., відсотків в сумі 5 919,03 грн., пені в сумі 378,29 грн., комісії в сумі 1 330,20 грн.. У даній справі позивач звернувся з позовом у листопаді 2014 року про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором №KTH3GA0000000039 від 21.08.2008 року в сумі 629 514,21 грн., яка складається з наступного: 105 926, 87 грн. - заборгованість за кредитом; 140 792, 35 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 28 598, 67 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 323 981, 36 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); 29 964, 96 грн. - штраф (процентна складова). Позивач посилався на те, що рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки виконувалось банком, а саме банк виклав інформацію про продаж будинку на своєму сайті, приходили покупці, оглядали будинок, але продати будинок та земельну ділянку так і не вдалося. Представник відповідача, заперечуючи проти позову, зазначав, що у 2009 році позивачка не заперечувала проти позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселилась з будинку, передала всі правовстановлюючі документи та була впевнена, що розрахувалась з позивачем за кредитом. Але банк за період з 2009 року по 2015 рік ніяких дій щодо звернення стягнення на предмет іпотеки не вчиняв, в результаті навмисних дій банку сума боргу збільшилась та не є співмірною із отриманим кредитом, а вартість будинку знецінена, у звязку із відсутністю жильців будинок руйнується. У разі задоволення позову відбудеться подвійне стягнення та буде порушено принцип справедливості. Суд, відмовляючи у позові виходив із того, що позивачем не прийнято усіх заходів щодо реалізації предмета іпотеки за певною процедурою в межах процедури виконавчого провадження. Згідно із ст. 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, крім інших даних, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. У рішенні Краматорського міського суду Донецької області від 15.06.2009 року зазначено про звернення стягнення на предмет іпотеки - будинок та земельну ділянку шляхом його продажу від імені відповідача та наданням банку необхідних повноважень для продажу. Тобто суд зазначив спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону України «Про іпотеку». Тому висновок суду про те, що позивач не надав доказів того, що ним прийняті всі заходи з метою виконання рішення суду та обраного раніше способу захисту у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки в межах процедури виконавчого провадження є невірним, такий спосіб реалізації предмета іпотеки рішенням суду не визначався. Із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що після 16 жовтня 2008 року платежі за кредитним договором відповідач не здійснював. Кредитні кошти до даного часу не повернуті та дія кредитного договору не припинена. Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідачем не надано доказів повернення кредитних коштів, та по суті, відповідач не заперечує факту неповернення коштів, зазначаючи, що передавши позивачу правовстановлюючі документи на будинок та виселившись із нього вона вважала, що розрахувалась з позивачем за кредитом. Оскільки кредитні кошти та передбачені договором проценти за користування ними не повернуті, зобовязання не виконане, висновок суду про відмову у задоволенні позову є невірним. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 23 вересня 2015 року у справі № 6 - 1206 цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-157цс16, від 6 липня 2016 року у справі № 6-1047цс16. Згідно із ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Отже, висновок суду про відмову у задоволенні позову є невірним, тому рішення суду слід скасувати. Із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що станом на 06.11.2014 року заборгованість за тілом кредиту становить 105 926, 87 грн., у тому числі прострочена заборгованість за кредитом 31 348,96 грн.. Згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. З врахуванням положень пункту 8.1.2 кредитного договору, згідно з яким сторони домовились, що строк повернення кредиту у разі порушення термінів оплати на 120 календарних днів настає у останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів, вимоги позивача про дострокове стягнення кредиту є обґрунтованими. Тому позов у цій частині слід задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за тілом кредиту у розмірі 105 926, 87 грн.. Згідно з п.5.5. кредитного договору терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Представником відповідача в засіданні суду першої інстанції була зроблена заява про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина четверта статті 267 ЦК України). Згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Позивач предявив позов про стягнення заборгованості за період з 21.08.2008 року по 27.10.2014 року, тобто за 6 років 2 місяці. Предявленням позову про звернення стягнення на предмет іпотеки перебіг позовної давності перервався. Після набрання законної сили рішенням суду від 15.06.2009р. про звернення стягнення на предмет іпотеки перебіг позовної давності почався заново. До суду з даним позовом позивач звернувся 26.11.2014 року з пропуском визначеного договором пятирічного строку позовної давності. У разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність (ст. 257 ЦК України) за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 6 квітня 2015 року у справі № 6-2520цс15. У кредитному договорі передбачено сплату коштів для погашення заборгованості за кредитом щомісячно в сумі 2 403,17 грн., згідно графіка погашення кредиту, що є додатком №2 до кредитного договору, для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Враховуючи, що представником відповідача зроблена заява про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, а позивачем не надано доказів наявності поважних причин пропущення позовної давності, слід застосувати наслідки спливу позовної давності. При цьому за вимогами про стягнення тіла кредиту строк позовної давності не пропущений, оскільки згідно з п. 8.1.1 кредитного договору позичальник зобовязується повернути кредит згідно порядку та в строки, які вказані у п.8.1, повне погашення кредиту повинно бути проведено в останній день строку, вказаного в абзаці 1 п.8.1. даного договору, тобто 21.08.2018 року. Вирішуючи питання щодо стягнення процентів за користування кредитом колегія суддів виходить з наступного. За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У даному випадку розмір процентів встановлений договором. Разом з тим за змістом частини четвертої статті 613 ЦК України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають iз суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку ( частина перша цієї статті). Якщо боржник доведе, що не виконав грошового зобов'язання через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення боржником не настало i в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора (частина друга статті 613 цього Кодексу ). Такий висновок щодо застосування статті 613 ЦК України викладений Верховним Судом України у постанові від 6 квітня 2016 року № 6-2387цс15 та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Отримавши судове рішення, яке набуло законної сили 26.06.2009 року, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачки та [PERSON] з житлового будинку предмету іпотеки, а також правовстановлюючі документи на будинок, що були передані банку ще 21.08.2008 року в день укладення кредитного та іпотечного договорів, банк не вчинив належних дій щодо продажу предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві та звернувся до суду через 5 років 6 місяців з даним позовом, не повідомивши відповідача про неможливість продажу предмета іпотеки. У звязку із передачею правовстановлюючих документів та виселенням відповідач також не могла вчинити дії щодо продажу будинку. Надані позивачем роздруківки щодо оцінки нерухомості та оголошення про продаж будинку на сайті «PlanetEstet не свідчать про вчинення всіх належних дій щодо продажу предмета іпотеки, з вказаних роздруківок не вбачається, коли саме зроблено оголошення, не надано доказів про те, які ще дії, крім подання оголошення, вчинялись позивачем з метою реалізації будинку. Отже, позивач не вчинив дій, що витікають із суті зобовязання, не вжив заходів щодо зменшення збитків, завданих порушенням зобовязання, що призводить до прострочення кредитора, внаслідок чого відповідач на підставі частини 4 статті 613 ЦК України не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто після 26.06.2009 року. Зобовязання з погашення тіла кредиту в такому разі не припиняються. Заборгованість зі сплати процентів нарахована до 26.06.2009 року в сумі 16 345, 62 грн. стягненню не підлягає у звязку із пропуском строку позовної давності. У межах строку позовної давності за період з 26.11.2009 року до 27.10.2014 року підлягає стягненню заборгованість з комісії, сплата якої обумовлена договором, а саме пунктом 8.1 передбачена сплата винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5,04 річних від суми зарезервованих ресурсів, у розмірі 22 295,78 грн. (28 598,67 грн. 5 672,89 грн.) На підставі ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» відповідачу, яка проживає у м. Краматорську, що віднесене розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. N 1275-р. «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, банк був зобовязаний скасувати пеню та штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитним договором з 14 квітня 2014р.. Тому позовні вимоги про стягнення пені за період з 14 квітня 2014 року задоволенню не підлягають. Слід стягнути з відповідача на користь позивача пеню, узгоджену сторонами у пункті 8.4 договору кредиту у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки, але не менше 1 гривні, за період з 26.11.2009 року ( у межах строку позовної давності, збільшеної письмовою угодою сторін) до 14 квітня 2014 року в сумі 252 210, 25 грн. ( 261 529,92 грн. 9 319,67 грн.). Згідно з пунктами 5.3, 6.4 кредитного договору про порушенні позичальником строків платежів по будь якому з грошових зобовязань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. +5% від суми позову. Позивач просить стягнути штраф в сумі 250 грн. та 29 964, 96 грн.. Оскільки штраф нарахований при подачі позову, розрахунок проведений станом на 27.10.2014 року, тобто після 14 квітня 2014 року, позовні вимоги про стягнення штрафу задоволенню не підлягають на підставі ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Таким чином, стягненню з відповідача підлягає заборгованість станом на 27 жовтня 2014 року у розмірі 380 432, 90 грн. (триста вісімдесят тисяч чотириста тридцять дві гривні девяносто копійок), що складається із заборгованості за кредитом у розмірі 105 926, 87 грн., заборгованості за комісією в розмірі 22 295,78 грн., пені в розмірі 252 210,25 грн.. Позивач сплатив судовий збір за подачу позову 3 654 грн. та за подачу апеляційної скарги 4 019,40 грн., всього 7 673,40 грн.. Оскільки позовні вимоги задовольняються частково, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути судові витрати, понесені на сплату судового збору, пропорційно до задоволених вимог в сумі 4 634 грн. 73 коп.. Згідно з п. п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права є підставою для скасування рішення і ухвалення нового рішення.

Outcome: partial