Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

У липні 2020 року до суду звернулося Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк», Банк) з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Банк просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 11182881000 від 19.07.2007 року, яка станом на 14.05.2020 року становить 261 877,83 швейцарських франків, що курсом НБУ становить 7 219 002,82 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: приміщення офісу та виставочного залу в будинку [ADDRESS] , загальною площею 379,30 кв.м., приміщення офісу та виставочного залу, що знаходиться на 4-му поверсі і складається з: коридору 1 площею 25,40 кв.м., коридору 2 площею 14,70 кв.м., коридору 3 площею 4,00 кв.м., кабінету 4 площею 12,50 кв.м., кабінету 5 площею 12,20 кв.м., кабінету 6 площею 12,6 кв.м., коридору 7 площею 15,3 кв.м., кабінету 8 площею 12,7 кв.м., основного приміщення 9 площею 9,0 кв.м., коридору 10 площею 8,0 кв.м., основного приміщення 11 площею 19,4 кв.м., санвузол 12 площею 2 кв.м., основного приміщення 13 площею 14,0 кв.м., основного приміщення 14 площею 163,4 кв.м., основного приміщення 15 площею16,8 кв.м, основного приміщення 16 площею 7,7 кв.м., вмивальник 17 площею 3,6 кв.м., вбиральні 18 площею 6,4 кв.м., сходові клітки І площею 18,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, а також стягнути понесені ними судові витрати по сплаті судового збору. АТ «Альфа-Банк» свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 19 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 11182881000. Вказаний банк свої зобов`язання за договором виконав, надавши позичальнику кредит у розмірі 298 000,00 швейцарських франків у розрахунку 8,99% річних на строк з 19.07.2007 року по 18.07.2022 року. У забезпечення виконання зобов`язань, між АКІБ «УкрСиббанк» і позичальником [PERSON] 19 липня 2007 року було укладено іпотечний договір б/н, відповідно до якого останній передав цьому банку в іпотеку наступне майно: приміщення офісу та виставочного залу в будинку [ADDRESS] , загальною площею 379,30 кв.м., приміщення офісу та виставочного залу, що знаходиться на 4-му поверсі і складається з: коридору 1 площею 25,40 кв.м., коридору 2 площею 14,70 кв.м., коридору 3 площею 4,00 кв.м., кабінету 4 площею 12,50 кв.м., кабінету 5 площею 12,20 кв.м., кабінету 6 площею 12,6 кв.м., коридору 7 площею 15,3 кв.м., кабінету 8 площею 12,7 кв.м., основного приміщення 9 площею 9,0 кв.м., коридору 10 площею 8,0 кв.м., основного приміщення 11 площею 19,4 кв.м., санвузол 12 площею 2 кв.м., основного приміщення 13 площею 14,0 кв.м., основного приміщення 14 площею 163,4 кв.м., основного приміщення 15 площею16,8 кв.м, основного приміщення 16 площею 7,7 кв.м., вмивальник 17 площею 3,6 кв.м., вбиральні 18 площею 6,4 кв.м., сходові клітки І площею 18,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 08 грудня 2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги за кредитами і до останнього перейшло право вимоги до боржників. У подальшому право вимоги було відступлено АТ «Альфа-Банк» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 09.12.2019 року. Як стало відомо Банку із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на предмет іпотеки було зареєстровано за [PERSON] 17.02.2016 року, підстава для внесення запису до Реєстру було рішення суду у справі № 524/1383/15-ц. Звернули увагу, що Іпотекодержатель згоду на відчуження предмета іпотеки не надавав. У порушення умов договору [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 14.05.2020 року має прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 261 877,83 швейцарських франків, що за офіційним курсом НБУ становить 7 219 002,82 грн. Разом із позовною заявою цим позивачем було подано заяву про забезпечення позову (т. 1 а.с. 91-93). Просив накласти арешт на приміщення офісу та виставочного залу в будинку [ADDRESS] , загальною площею 379,30 кв.м., приміщення офісу та виставочного залу, що знаходиться на 4-му поверсі і складається з: коридору 1 площею 25,40 кв.м., коридору 2 площею 14,70 кв.м., коридору 3 площею 4,00 кв.м., кабінету 4 площею 12,50 кв.м., кабінету 5 площею 12,20 кв.м., кабінету 6 площею 12,6 кв.м., коридору 7 площею 15,3 кв.м., кабінету 8 площею 12,7 кв.м., основного приміщення 9 площею 9,0 кв.м., коридору 10 площею 8,0 кв.м., основного приміщення 11 площею 19,4 кв.м., санвузол 12 площею 2 кв.м., основного приміщення 13 площею 14,0 кв.м., основного приміщення 14 площею 163,4 кв.м., основного приміщення 15 площею16,8 кв.м, основного приміщення 16 площею 7,7 кв.м., вмивальник 17 площею 3,6 кв.м., вбиральні 18 площею 6,4 кв.м., сходові клітки І площею 18,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 06 липня 2020 року заяву про забезпечення позову було повернуто позивачу (т. 1 а.с. 95). Ухвалою суду від 29 липня 2020 року позовну заяву було залишено без руху (т. 1 а.с.117-118). 18 серпня 2020 року до суду від позивача було подано уточнену позовну заяву з додатками без зміни позовних вимог (т. 1 а.с. 122-201). Ухвалою суду від 10 листопада 2020 року було відкрито провадження у справі, залучено до участі сторін та третю особу, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження (т. 1 а.с. 204). 04 грудня 2020 року до суду від відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] було подане клопотання про закриття провадження у справі (т. 1 а.с. 213-218) та відзиви на позовну заяву (т.1 а.с. 219-258). Вказували кожний окремо, що заперечують проти позовних вимог Банку, вважають їх безпідставними та незаконними, просили закрити провадження у справі. Відповідач [PERSON] звернула увагу у відзиві, що отримала майно, на яке просить звернути стягнення Банк, внаслідок виконання примусових виконавчих дій за рішенням Автозаводського суду м. Кременчука Полтавської області від 09.06.2015 року. Зазначила, що ПАТ «Дельта Банк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», вже звертався до суду з позовами до [PERSON] - 08.09.2014 року про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність ПАТ «Дельта Банк», справа № 524/8370/14-ц від 12.09.2014 року, а також 08.09.2014 року про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації цього предмету та продажу його від імені ПАТ «Дельта Банк». 24.10.2014 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк» про припинення дії кредитного договору № 11182881000 від 19.07.2007 року на підставі його належного виконання, припинення дії іпотечного договору № б/н від 19.07.2007 року та виключення заставного майна з реєстру та заявив клопотання про його об`єднання з первісним позовом. 27 жовтня 2014 року ухвалою суду всі три позовних вимоги були об`єднані в одне провадження по справі № 524/8370/14-ц. За обома позовами остаточними рішеннями судів було відмовлено в позовних вимогах ПАТ «Дельта Банк» за недоведеністю цим банком факту передачі [PERSON] на виконання кредитного договору за № 11182881000 від 19.07.2007 року коштів у сумі більшій ніж 300 958, 46 грн. Рішенням суду від 18 лютого 2015 року було відмовлено в позовних вимогах [PERSON] . Вказала, що обставини в кредитних правовідношеннях між [PERSON] і АКІБ «УкрСиббанк» за кредитним договором № 11182881000 від 19.07.2007 року, правонаступником якого з 08.12.2011 року став ПАТ «Дельта Банк», були встановлені судами трьох інстанцій у згаданій справі. У даній справі АТ «Альфа-Банк», як правонаступник ПАТ «Дельта Банк», звернувся до суду з тотожним позовом до тієї ж сторони [PERSON] з вимогою про погашення кредитної заборгованості за тим самим правочином, але шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Ухвалою суду від 07 грудня 2020 року відмовлено відповідачу [PERSON] та третій особі [PERSON] у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі (т. 2 а.с. 8). 22 грудня 2020 року до суду від відповідача [PERSON] було повторно подано клопотання про закриття провадження у справі з тих самих підстав (т. 2 а.с. 20-24). Ухвалою суду від 22 грудня 2020 року відмовлено відповідачу [PERSON] у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі (т. 2 а.с. 29). 28 січня 2021 року до суду від відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] були подані додаткові письмові пояснення до відзиву на позов (т. 2 а.с. 40-63) та клопотання про закриття провадження у справі (т. 2 а.с. 64-77). Ухвалою суду від 22 січня 2021 року відмовлено відповідачу [PERSON] та третій особі [PERSON] у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі (т. 2 а.с. 80). 08 вересня 2020 року до суду звернулася [PERSON] із позовом до АТ «Альфа-Банк» про вилучення із державних реєстрів записів про іпотеку, а також запису про обтяження стосовно офісу та виставкого залу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т. 2 а.с. 96-99). 16 лютого 2021 року позивач [PERSON] подала до суду позовну заяву в новій редакції, в якій остаточно просила: - визнати припиненою іпотеку у зв`язку із припиненням забезпеченого іпотекою зобов`язання на підстав його належного виконання; - внести до державних реєстрів речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записи про припинення іпотеки та про припинення обтяження. (т. 2 а.с. 219-225). Позивач-відповідач АТ «Альфа-Банк» подало до суду відзив на позовну заяву [PERSON] (т. 3 а.с. 13-18). Банк вказував, що заперечують проти доводів відповідача-позивача [PERSON] , оскільки вона є неналежним позивачем у справі та не наділена в даному випадку правом судового захисту, так як звернулася до суду за захистом не своїх порушених прав. Щодо посилань на судові рішення у справі № 524/8370/14-ц, то судовими рішеннями не були встановлені обставини неналежного виконання первісним кредитором своїх зобов`язань за кредитним договором чи належного та повного виконання своїх зобов`язань зі сторони [PERSON] . Жодних преюдиційних фактів даними рішеннями встановлено не було. Просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Ухвалою суду від 23 лютого 2021 року було закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] та призначено справу за вказаним позовом до розгляду (т. 3 а.с. 29). 01 березня 2021 року до суду від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] було подане клопотання про об`єднання позовів (т. 2 а.с. 89). Ухвалою суду від 01 березня 2021 року було задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] . Об`єднано в одне провадження позов АТ «Альфа Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (справа № 524/4046/20, провадження № 2/524/227/21) та позов [PERSON] до АТ «Альфа-Банк» про визнання іпотеки припиненою, внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про припинення іпотеки та обтяження (справа № 524/5627/20, провадження № 2/524/427/21). Визнано учасників справи та третіх осіб (т. 2 а.с. 91-92). 23 березня 2021 року до суду від відповідача-позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив Банку на її позов (т. 3 а.с. 49-80). Вказувала, що рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12.11.2013 року по справі № 524/9209/13-ц, за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, на яке посилається представник відповідача АТ «Альфа-Банк», набрало законної сили 08.01.2014 року і є чинним. Справа № 524/3094/13-ц, за позовом ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] , ПП «М.А.И.», [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом, на яку посилається представник відповідача АТ «Альфа-Банк», не стосується предмету спору за позовом [PERSON] до АТ «Альфа-Банк» про визнання іпотеки такою, що припинена у зв`язку з припиненням забезпеченого іпотекою зобов`язання на підставі його належного виконання від 08.09.2020 року по справі № 524/5627/20. Зазначала, що не визнання представником відповідача АТ «Альфа-Банк» фактів, встановлених судами трьох інстанцій при розгляді справи № 524/8370/14-ц, як преюдиційних, протирічить змісту рішень у справі, а саме, встановленим фактам викладених судами у мотивувальних частинах рішень по справі № 524/8370/14-ц за позовом ПАТ «Дельта банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ «Дельта банк»; позовом ПАТ «Дельта банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за рахунок реалізації предмета іпотеки та продажу від імені ПАТ «Дельта банк» та за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ «Дельта банк» про припинення дії кредитного договору на підставі його належного виконання, припинення дії іпотечного договору та виключення заставного майна з реєстру. Вважала, що підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність ПАТ «Дельта Банк» від 08.09.2014 року, ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за рахунок реалізації предмета іпотеки та продажу від імені ПАТ «Дельта Банк» від 08.09.2014 року стали факти встановленні судами усіх трьох інстанцій при розгляді справи № 524/8370/14-ц. [PERSON] суду були надані належним чином завірені квитанції, згідно яких він у період з 19 липня 2007 року по 24 жовтня 2008 року у рахунок погашення кредиту сплатив у касу Банку 334 576 грн. 50 коп.. Банк не надав суду доказів існування простроченої заборгованості за кредитним договором. З чого вбачається, що [PERSON] свої кредитні зобов`язання за кредитним договором № 11182881000 від 19.07.2007 року виконав належним чином та в повному обсязі. Просила її позовну заяву до АТ «Альфа-Банк» про визнання іпотеки такою, що припинена у зв`язку з припиненням забезпеченого іпотекою зобов`язання на підставі його належного виконання, задовольнити в повному обсязі. 11 травня 2021 року до суду від відповідача-позивача [PERSON] надійшла заява про застосування строку позовної давності за вимогами Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки (т. 3 а.с. 77-80). 09 серпня 2021 року до суду від представника позивача АТ «Альфа Банк» - Луньової А.Г. надійшла заява та письмові пояснення (т. 3 а.с. 131-134). Вказала, що до складу заявленої заборгованості входить лише заборгованість за тілом кредиту. Щодо позовної давності зазначила, що про свої порушені права Банку стало відомо з моменту отримання права вимоги з 09.12.2019 року. Просила визнати поважними причини пропуску строку позовної давності, поновити його та захистити право Банку. 15 вересня 2021 року до суду від відповідача-позивача [PERSON] були подані заперечення щодо заяви та письмових пояснень Банку (т. 3 а.с. 161-170). Вказала, що Банком у заяві і письмових поясненнях не були дотримані вимоги ст. 182, 183 ЦПК України (не зазначено учасники справи). Щодо письмових пояснень, то вони мають бути подані у формі позовної заяви, відзиву на позов, відповіді та відзив, заперечення, пояснень 3-ої особи, адже вони відносяться до суті спору. Банком були подані документи після закінчення підготовчого провадження. Щодо визнання поважними причин пропуску позовної давності, то вказала, що таких підстав немає. Направленням на адресу позичальника [PERSON] досудової вимоги 28.01.2013 року, ПАТ «Дельта-Банк» скористався своїм правом і змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором у сторону його зменшення до 27.02.2013 року. Строк звернення до суду для АТ «Альфа-Банк» підлягає обчисленню як і для ПАТ «Дельта Банк», а саме з 27.02.2013 року і сплив 26.02.2016 року. До суду АТ «Альфа-Банк» звернувся 02.07.2020 року, тобто із пропуском позовної давності у 4 роки та 4 місяці. 16 вересня 2021 року до суду від третьої особи [PERSON] було подане клопотання про приєднання до справи письмових доказів (т. 3 а.с. 174). У судовому засіданні 13 травня 2021 року представник позивача-відповідача АТ «Альфа-Банк» Луньова А.Г., яка приймала участь в режимі відеоконференції, первісний позов підтримала, проти позову [PERSON] заперечила, посилаючись на доводи, які викладені в первісному позові, відзиві на зустрічний позов та в інших заявах по суті спору. Просила відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] , у подальшому просила розглянути справу за відсутності представника Банку, про що надала суду письмову заяву. Представник відповідача-позивача [PERSON] - [PERSON] та третя особа [PERSON] проти первісного позову Банку заперечували із підстав, викладених у відзиві на позов, просили відмовити у задоволенні позову, підтримали позов [PERSON] та просили його задовольнити, посилаючись на обставини та підстави викладені в ньому. Відповідач-позивач [PERSON] у судове засідання не прибула з невідомих причин. Була належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи. Про причини своєї неявки суд не повідомила. Представники третіх осіб - АТ «УкрСиббанк» та АТ «Дельта Банк» у судове засідання не прибули, керівництво яких були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, про причини неявки своїх представників не повідомляли, відношення до позовів не висловили. Представник третьої особи - Департаменту державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області у судове засідання не прибув. Своїм листом керівництво зазначеної установи просило справу розглядати за відсутності їх представника , рішення ухвалити на розсуд суду. Третя особа - приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовський А.Г. у судове засідання не прибув. Просив справу розглядати без його участі. Рішення прийняти на розсуд суду. Третя особа - приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу - Ганночка О.В. у судове засідання не прибув з невідомих причин. Був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. Свого відношення до позовів не висловив. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, третю особу [PERSON] , вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом достовірно встановлено, що 19 липня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 11182881000, згідно якого цей банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 298 000,00 швейцарський франків з розрахунку 8,99 % річних на строк з 19 липня 2007 року до 18 липня 2022 року (т. 1 а.с. 16-23). Того ж дня, з метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за цим договором було укладено договір іпотеки б/н, згідно якого [PERSON] передав у іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» нерухоме майно: приміщення офісу та виставочного залу в будинку [ADDRESS] (т. 1 а.с. 28-32). 05 березня 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено Договір про внесення змін № 1 до Договору іпотеки (нежитлове приміщення) від 19.07.2007 року (т. 1 а.с. 26-27). На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» змінило назву на публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), яке є правонаступником усіх прав та зобов`язань АКІБ «УкрСиббанк». 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», Банк) було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (т. 1 а.с. 59-62), згідно якого ПАТ «УкрСиббанк» передало ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у зв`язку з чим ПАТ «Дельта Банк» стало новим кредитором та до нього перейшло право вимоги до боржників щодо повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Як було встановлено судом, внаслідок невиконання позичальником умов кредитного договору, у вересні 2014 року Банк звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність Банку. Банк просив, в рахунок заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 11182881000 від 19 липня 2007 року у розмірі 5 934 084,79 грн. на підставі договору іпотеки від 19 липня 2007 року № б/н, звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі предмета іпотеки у власність Банку. У вересні 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду ще з одним позовом до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості за рахунок реалізації предмета іпотеки від імені ПАТ «Дельта Банк». У позовній заяві Банк посилаючись на тотожні обставини справи і підстави, просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації предмета іпотеки та продажу від імені ПАТ «Дельта Банк». У жовтні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк» про припинення дії кредитного та іпотечного договорів, виключення заставного майна з реєстру іпотек. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 лютого 2015 року у справі за № 524/8370/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 06 травня 2015 року, у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі її у власність банку, про стягнення заборгованості за рахунок реалізації предмета іпотеки та продажу та у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Дельта Банк» про припинення дії кредитного договору на підставі його належного виконання, припинення дії іпотечного договору та виключення заставного майна із реєстру - було відмовлено. Постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» залишено без задоволення, рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 06 травня 2015 року залишено без змін (т. 1 а.с. 225-238). Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Суд звертає увагу учасників справи, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Крім того, преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Преюдиціальні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акта, який набрав законної сили. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення (Правова позиція ВС у складі КГС, постанова від 18 березня 2021 року, справа № 902/608/19). Отже вказані обставини, які були встановлені судом першої інстанції у рішенні від 18 лютого 2015 року, залишеного без змін рішеннями судів апеляційної та касаційної інстанцій, не потребують повторного встановлення і дослідження. Вказаними судовими рішеннями, що набрали законної сили, крім іншого, встановлено, що із обумовленої кредитним договором № 11182881000 від 19.07.2007 р. суми кредитних грошових коштів в розмірі 298 000,00 швейцарських франків, АКІБ «УкрСиббанк» фактично надало позичальнику [PERSON] лише 300 958,08 гривень і факт перерахування цих коштів підтверджений належним чином оформленими первинними обліковими документами платіжними дорученнями, які додані до матеріалів вказаної цивільної справи, і, зокрема, при розгляді якої [PERSON] надав до суду належним чином завірені світлокопії платіжних доручень, згідно яких він на виконання умов кредитного договору у період з 20 липня 2007 року по 28 серпня 2007 року отримав ці кошти (300 958,08 грн.), тоді як згідно умов кредитного договору кредит мав видаватися у швейцарських франках. Також, [PERSON] було надано до суду належним чином звірені квитанції, згідно яких в період з 19.07.2007 р. по 24.10.2008 р. ним було сплачено в касу АКІБ «УкрСиббанк» суму, що дорівнює 334 576,50 грн. у рахунок погашення кредиту. Як було встановлено судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій ПАТ «Дельта Банк», на підтвердження існування та розміру простроченої заборгованості за кредитом, не надав до суду належних і допустимих доказів, які б підтвердили факт передачі [PERSON] на виконання вказаного кредитного договору коштів у сумі більшій ніж 300 958,08 грн. Крім того, Верховний Суд у своїй постанові вказав, що з урахуванням наявних у справі доказів відсутнє підтвердження позначеного у розрахунках Банку отримання позичальником коштів на суму заборгованості по тілу кредиту - 3 582 918,46 грн. Судом було встановлено, що звертаючись до суду із позовом у вересні 2014 року, ПАТ «Дельта Банк» зазначив про наявну у [PERSON] заборгованість за кредитним договором (тілом кредиту), станом на 07.08.2014 року, у розмірі - 261 877,83 швейцарських франків (3 582 918,46 грн. на той час). Звертаючись до суду у липні 2020 року із позовом до [PERSON] , як нинішнього власника майна, про звернення стягнення на предмет іпотеки, АТ «Альфа-Банк», як правонаступник ПАТ «Дельта Банк», зазначив про наявну у [PERSON] заборгованість за кредитним договором (тілом кредиту), станом на 14.05.2020 року, у такому ж розмірі - 261 877,83 швейцарських франків. Факт отримання [PERSON] від АКІБ «УкрСиббанк» 300 958,08 грн. замість 298 000,00 швейцарських франків та факт повернення ним в період з 19 липня 2007 року до 24 жовтня 2008 року у касу АКІБ «УкрСиббанк» коштів в розмірі 334 576,50 грн. - є преюдиційними фактами, які встановлені судовими рішеннями та які не потребують доказування у даній справі. Отже, факт відсутності заборгованості у розмірі 261 877,83 швейцарських франків у позичальника [PERSON] , який було встановлено судами - є також преюдиційним фактом. Суд додатково звертає увагу учасників справи на те, що у постанові Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 910/6356/19 викладено висновок про те, що преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Крім того, суд зазначає, що відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Отже суд зазначає, що з урахуванням принципу юридичної визначеності, рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів, а обставини встановлені цим рішенням суду не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Інших доказів наявної у позичальника заборгованості за кредитним договором у розмірі 261 877,83 швейцарських франків (7 219 002,82 грн.), станом на день розгляду цієї даної цивільної справи, матеріали справи не містять. Під час розгляду справи судом, третя особа [PERSON] категорично заперечував факт наявності у нього будь-якої заборгованості перед Банком, посилався на висновки трьох судових інстанцій, зроблені під час розгляду справи № 524/8370/14-ц та просив відмовити у задоволенні позову Банку до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Судом було встановлено, що звертаючись до суду у липні 2020 року із позовом до [PERSON] , АТ «Альфа-Банк» просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, яка станом на 14.05.2020 року становить 261 877,83 швейцарських франків, звернути стягнення на предмет іпотеки - приміщення офісу та виставкового залу за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статей 12, 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки. Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»). З огляду на вказане Закон України «Про іпотеку» визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону України «Про іпотеку») є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону). У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»). Натомість, матеріали справи не містять та позивачем-відповідачем АТ «Альфа-Банк» не було надано суду належних і допустимих доказів наявної у позичальника заборгованості за кредитним договором у розмірі 261 877,83 швейцарських франків (7 219 002,82 грн.) станом на день розгляду цієї цивільної справи. Відповідачем-позивачем [PERSON] було подано до суду заяву про застосування строку позовної давності за вимогами Банку (т. 3 а.с. 77-80), вказуючи, що останнім було пропущено строк звернення до суду, який має обчислюватися так само, як і для ПАТ «Дельта-Банк» з 28.01.2013 року (дати надсилання досудової вимоги ПАТ «Дельта-Банк» [PERSON] ). З огляду на вказане, суд зазначає наступне. За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Визначаючи початок перебігу позовної давності за цією вимогою банку необхідно враховувати таке. Як постає із матеріалів справи та було встановлено судом, із позовною заявою до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, ПАТ «Дельта-Банк» звернувся до суду 08.09.2014 року. Рішення суду по даній справі було ухвалено судом першої інстанції 18.02.2015 року, ухвала суду апеляційної інстанції за результатами перегляду справи в апеляційний інстанції була прийнята апеляційним судом 06.05.2015 року, 14.11.2018 року справа переглядалася касаційною інстанцією. 09 грудня 2019 року ПАТ «Дельта-Банк» відступило АТ «Альфа-Банк» право вимоги за Банка до позичальників. Із даним позовом до суду АТ «Альфа-Банк» звернувся 02 липня 2020 року. Отже, початком перебігу є день, коли банк довідався або міг довідатися про порушення свого права - придбання АТ «Альфа-Банк» 09.12.2019 року у ПАТ «Дельта Банк» права вимоги до позичальників. За таких обставин, суд вважає, що АТ «Альфа-Банк» звернувся до суду із даним позовом до спливу позовної давності, тому суд не вбачає підстав для визнання вказаного строку пропущеним. З огляду на зазначене вище, суд вважає за необхідне відмовити АТ «Альфа-Банк» у задоволенні первісного позову до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки не з підстав пропуску строку позовної давності, а за безпідставністю поданого до [PERSON] позову. Щодо фактично зустрічних позовних вимог [PERSON] до АТ «Альфа-Банк» про визнання іпотеки припиненою, внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про припинення іпотеки та обтяження, суд зазначає наступне. Як вже було встановлено судом, рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 лютого 2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі її у власність банку, про стягнення заборгованості за рахунок реалізації предмета іпотеки та продажу та у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Дельта Банк» про припинення дії кредитного договору на підставі його належного виконання, припинення дії іпотечного договору та виключення заставного майна із реєстру - було відмовлено. Правильність ухваленого судом рішення від 18 лютого 2015 року було підтверджено ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 06 травня 2015 року та постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року, які набули законної сили. Суд констатує, що звертаючись до суду із позовом у вересні 2014 року, ПАТ «Дельта Банк» та у липні 2020 року АТ «Альфа-Банк» зазначили про наявну у [PERSON] заборгованість за кредитним договором (тілом кредиту), станом на 07.08.2014 року, у розмірі - 261 877,83 швейцарських франків (3 582 918,46 грн.) та станом на 14.05.2020 року, у такому ж розмірі - 261 877,83 швейцарських франків (7 219002,82 грн.). Однак, як було встановлено судами всіх інстанцій, із обумовленої кредитним договором суми грошових коштів в розмірі 298 000,00 швейцарських франків, АКІБ «УкрСиббанк» фактично надало позичальнику [PERSON] лише 300 958,08 гривень і факт перерахування цих коштів підтверджений належним чином оформленими первинними обліковими документами платіжними дорученнями, які додані до матеріалів цивільної справи № 524/8370/14-ц. У період з 19.07.2007 р. по 24.10.2008 р. [PERSON] було сплачено в касу АКІБ «УкрСиббанк» суму, що дорівнює 334 576,50 гривень, що фактично перевищує надані йому кредитні кошти. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивачем-відповідачем за зустрічним позовом АТ «Альфа-Банк» станом на день розгляду цієї справи не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження наявної у [PERSON] заборгованості за кредитним договором у розмірі 261 877,83 швейцарських франків, та будь-якої іншої заборгованості, а тому суд вважає, що у [PERSON] припинено основне зобов`язання перед АТ «Альфа-Банк» як правонаступника АКІБ «УкрСиббанк» в силу його фактичного виконання. Відповідно до Інформаційної довідки від 09.06.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо нерухомого майна розташованого за адресою: [ADDRESS] , відображено, що [PERSON] дійсно є власником нерухомого майна - приміщення офісу та виставочного залу площею 379,3 кв.м. (т. 2 а.с. 232-234). Підстава для внесення запису - рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 09.06.2015 року, справа № 524/1383/15-ц. З матеріалів вказаної останньої цивільної справи вбачається, що [PERSON] набула у власність нежитлове приміщення офісу та виставкового залу, загальною площею 379,3 кв.м., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 09 червня 2015 року у справі № 524/1383/15-ц про визнання за нею права власності на майно. У розділах «Актуальна інформація про державну реєстрацію іпотеки» відображено, що належне [PERSON] нерухоме майно має обтяження та заборони, підставою для внесення яких є Договір про внесення змін до Договір іпотеки, номер запису про іпотеку: 13292605, іпотекодержатель АТ «Альфа-Банк». Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За положеннями ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена лише у випадку і порядку, встановлених законом. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України). Наявні обтяження на майно порушують права відповідача-позивача [PERSON] вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належною їй власністю, а, відтак, позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України). Поняття іпотеки деталізує абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку», який визначає, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. За аб. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (ч. 3 ст. 17 Закону України «Про іпотеку»). Записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами у реалізації власником права розпорядження відповідним майном. Такий правовий висновок сформований Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц та від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц. Встановлені обставини справи та досліджені судом докази в їх сукупності та взаємозв`язку дають підстави для висновку про те, що зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту № 11182881000, укладеним 19 липня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] , є припиненим внаслідок його повного виконання. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. АТ «Альфа-Банк» не спростував відповідними процесуальними інструментами доводи третьої особи [PERSON] та не підтвердив наявність невиконаних цією особою взятих зобов`язань за кредитним договором. За відсутності обґрунтованої заборгованості позичальника є підстави для встановлення факту належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання (Кредитного договору). За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання (аналогічний висновок сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі за № 910/16461/16; див. також пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц, провадження № 14-88цс19). З огляду на зазначене, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання іпотеки припиненою підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміється закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України, серед яких, зокрема, припинення правовідношення та визнання права. Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення (припинення правовідносин). При цьому, суд враховує правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) про те, що вимога про визнання іпотеки припиненою є ефективним та належним способом захисту. Щодо позовних вимог [PERSON] про внесення фактично двох записів до державних реєстрів слід зазначити наступне. Відповідно до правил статей 2,5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. У рішенні по справі «Каіч та інші проти Хорватії» від 17.07.2008 р. Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 р. № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Такі правові позиції Верховний Суд виклав в постановах від 22 травня 2019 року у справі № 310/7353/13-ц та від 17 березня 2020 року у справі № 274/4841/17. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2018 року у справі за № 915/127/18 зазначила, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Проте у випадку, коли заявлена вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про проведену державну реєстрацію права також не є належним способом захисту прав позивача. Разом із тим Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року (тобто після формулювання Великою Палатою Верховного Суду висновків у справі № 915/127/18), статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таким чином, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, правомірними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є зокрема скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19 та від 25 листопада 2020 року у справі № 761/15741/17. Однак, зазначені вище вимоги не заявлялися відповідачем-позивачем [PERSON] , а суд не може вийти за межі позовних вимог. Отже, вимоги відповідача-позивача [PERSON] про внесення записів до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - є неефективним способом захисту, а звідси не підлягають задоволенню. Крім того, суд вважає, що належним способом захисту будуть не наявні заявлені відповідачем-позивачем [PERSON] вимоги «про внесення записів про припинення іпотеки та про припинення обтяження», а окрема вимога саме про зняття (скасування) обтяження або заборони відчуження нерухомого майна, яка фактично та юридично не заявлялася [PERSON] . Підсумовуючи наведене, визначившись з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову [PERSON] . Згідно приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, інші судові витрати у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача. У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог АТ «Альфа-Банк» у повному обсязі, понесені Банком судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в порядку ст. 141 ЦПК України слід покласти на позивача-відповідача АТ «Альфа-Банк». При поданні до суду власного позову позивачем [PERSON] було сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн. Оскільки позов [PERSON] , який містив фактично одночасно три вимоги, підлягає частковому задоволенню в частині однієї вимоги, то суд вважає за необхідне стягнути з позивача-відповідача АТ «Альфа-Банк» на користь відповідача-позивача [PERSON] у повернення сплаченого судового збору кошти у розмірі 280,27 грн. (840,80х1/3).

Outcome: partial