Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

У липні 2016 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, якій в подальшому уточнила, і остаточно просила суд вселити її - [PERSON] та її малолітню [PERSON], [INFO], в квартиру [ADDRESS], стягнути з відповідача на її користь судовий збір у розмірі 551,20 грн. В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 27 березня 1993 року. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26.10.2015 року шлюб між ними розірвано. Від даного шлюбу мають дітей: повнолітнього сина [PERSON], [INFO], та малолітню дочку [PERSON], [INFO]. Позивачу, її дітям та відповідачу належить, на праві спільної часткової власності по 1/4 частині, квартира [ADDRESS]. Однак, проживати та користуватися житлом позивач та її малолітня дочка не можуть через постійні сварки та перешкоди, які вчиняє відповідач. Він неодноразово проявляв по відношенню до позивача, свою агресивність та жорстокість, допускав фізичне насильство. В зв'язку з такою поведінкою відповідача позивач змушена була залишити спірну квартиру, та орендувати квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач вимоги, викладені у позові, підтримала у повному обсязі, просила суд задовольнити їх. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, був належним чином та своєчасно повідомлений про час та місце судового засідання, будь - яких заяв від нього не надходило, причина його неявки суду не відома. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, на підставі наявних у справі письмових доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача та дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи із наступного. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що позивач [PERSON], її діти: малолітня [PERSON], [INFO], і повнолітній [PERSON], [INFO], та відповідач [PERSON] є власниками на праві спільної часткової власності, по 1/4 частині, квартира [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 26.01.2011 року виданого згідно розпорядження від 25.01.2011 року № 26-р та Витягом про державну реєстрацію прав № 29162789 від 01.03.2011 року (а.с.13-14). Згідно ст.156 ЖК України члени сім'ї власника квартири або будинку мають право на проживання та користування вказаним житлом. Відповідно до ч.3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР виселення з займаних житлових приміщень допускається з підстав, встановлених законом і проводиться в добровільному чи судовому порядку. З урахуванням вищевикладеного, суд знаходить обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] Доказів, які б спростовували висновки суду, матеріали справи не містять. На підставі ст. 88 ЦПК України суд вважає можливим покласти на відповідача витрати по сплаті позивачем судового збору в сумі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved