Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-02 00:00:00

У квітні 2020 року до суду звернувся [PERSON] з вказаним позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Зазначив, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 10 лютого 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ганночкою О.В. за реєстровим номером № 1273. В зазначеній квартирі крім позивача зареєстровані також його дружина [PERSON] , [INFO] та їх повнолітній син - [PERSON] , який є відповідачем у справі. Однак, він в квартирі не проживає з лютого 2015 року, особисті речі в квартирі відсутні, за комунальні послуги коштів не сплачує. Позивач просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням. Ухвалою судді від 28 квітня 2020 року було відкрито провадження у справі, залучено учасників справи, призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 04 червня 2020 року від третьої особи [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання підтримала позовні вимоги позивача та пояснила, що відповідач тривалий час не проживає у квартирі, не сплачує комунальних послуг, не веде спільного господарства та забрав із квартири всі власні речі. Ухвалою суду від 18 червня 2020 року було задоволено клопотання позивача про виклик та допит свідків. Підготовка справи до розгляду визнана закінченою, підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом сторін. 16 липня 2020 року позивачем було надано уточнену позовну заяву, відповідно до якої позивач просив змінити помилково вказане у первісному позові по батькові третьої особи [PERSON] з « [PERSON] » на « [PERSON] ». У судове засідання позивач [PERSON] не прибув, позов підтримав, просив справу розглядати за його відсутності, про що надав письмову заяву (а.с.128). Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав письмову заяву, відповідно до якої позовні вимоги визнав в повному обсязі, підтвердивши факт свого не проживання у квартирі з вказаного часу, просив розгляд справи провести без його участі (а.с.130). Третя особа [PERSON] у судове засідання не прибула, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала письмову заяву, відповідно до якої не заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила розгляд справи провести без її участі (а.с.101). Представник третьої особи Автозаводської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Полтавської області у судове засідання не прибув, про час, дату та місце розгляду справи керівництво установи повідомлене належним чином, надали письмову заяву, відповідно до якої просили розглянути справу за відсутності представника, при вирішенні справи покладалися на розсуд суду (а.с.87, 95, 104, 129, 135). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Згідно ст. 391 ЦК України власник має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Судом достовірно встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачу [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 09 лютого 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ганночкою О.В. за реєстровим номером № 1273. У зазначеній квартирі є зареєстрованими відповідач [PERSON] , [INFO] , третя особа [PERSON] , [INFO] що підтверджується довідкою про склад сім`ї, виданою ОСББ № 16 від 24.04.2020 року. Відповідач [PERSON] , який є членом сім`ї позивача, за місцем реєстрації фактично не проживає з лютого 2015 року. Факт тривалого непроживання відповідача у квартирі [ADDRESS] підтверджується актом № 1 від 24 березня 2020 року, складеного комісією у складі: - голови правління ОСББ № 16 Бражника Р.Ю, - бухгалтера ОСББ № 16 Сенічкина Т.І., за підписом свідків [PERSON] , [PERSON] .. [PERSON] позов визнав повністю, не заперечував проти його задоволення, про що зазначив в письмовій заяві до суду. Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідача [PERSON] необхідно визнати таким, що втратив право користування житловим приміщення згідно ст. 405 ЦК України, оскільки не проживає у вказаному житловому приміщенні більше одного року. Суд також врахував правовий висновок ВССУ викладений в ухвалі від 09 листопада 2017 року за № 598/1718/16-ц та правову позицію ВСУ у справі № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року. Зокрема, ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Позивачем виконано всі можливі та передбачені законом умови для добровільного зняття з реєстрації відповідача. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає до задоволення у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 206 ЦПК України до ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем, судом роз`яснено сторонам наслідки відповідних процесуальних дій. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача. У ч.4 ст. 137 ЦПК України зазначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Так, між позивачем [PERSON] та адвокатом Саливон С.О. було укладено договір про надання правової допомоги та додаткову угоду до вказаного договору, відповідно до яких визначено гонорар адвоката Саливон С.О. за ведення справи про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням 7428 грн. 55 коп., у тому числі за консультацію 506 грн. 75 коп., підготовка та подання до суду позову 4054 грн., виготовлення клопотання, попереднього розрахунку судових витрат, акту здачі-приймання виконаних робіт, розрахунку вартості виконаних робіт по наданню професійної допомоги 2027 грн. Відповідно до Акту виконаних робіт від 03 квітня 2020 року адвокат Саливон С.О. виконала свої зобов`язання за Договором, а позивач прийняв виконані роботи та сукупно сплатив 7428 грн. 55 коп. (а.с.45). Вказані витрати є витратами позивача на правову допомогу у зв`язку з розглядом даної судової справи. Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» п. 47, 48 також роз`яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у статті 133, статтях 137, 141 ЦПК України. Витрати на правничу допомогу, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Ці самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвокатом позивачу у розмірі 7428 грн. 55 коп.

Outcome: approved