Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

У квітні 2020 року Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради (далі - орган опіки та піклування МРА ОМР), який діє в інтересах малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: територіальний відділ Малиновського району служби у справах дітей Одеської міської ради, посилаючись на те, що відповідачі у справі, [PERSON] та [PERSON] , проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. В період спільного проживання у них народилося троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначав, що відомості про батька [PERSON] , [INFO] , внесені до актового запису про народження відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, а відомості про батька [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , внесені до актового запису про народження відповідно до ст. 126 СК України. Зазначав, що на контролі органу опіки та піклування МРА ОМР знаходиться питання щодо відібрання малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] від їх батьків [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , без позбавлення батьківських прав. Мати дітей [PERSON] зареєстрована разом з малолітніми дітьми та батьком дітей за адресою: [ADDRESS] . Батько дітей [PERSON] , громадянин Судану, паспорт громадянина Судану, серія [NUMBER] , виданий посольством Судану в м. Київ 20 листопада 2017 року, посвідка на постійне місце проживання в Україні серія [NUMBER] , видана ГУ ДМС України в Одеській області 31 січня 2013 року. Зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначав, що 06 квітня 2020 року співробітниками служби у справах дітей Одеської міської ради під час спільного рейду з представниками Національної поліції було виявлено родину, що проживає за адресою: [ADDRESS] в закинутому будинку, непридатному для проживання, в якому відсутні комунікації, двері та вікна. Зі слів матері, помешкання, в якому раніше проживала родина, знищене під час пожежі. Батько дітей за місцем знаходження родини був відсутній. Відповідно до акту проведення оцінки рівня безпеки дітей було встановлено, що проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , разом з батьками загрожує їх життю та здоров`ю, оскільки діти хворі, не забезпечені належним харчуванням та відповідним для віку доглядом. В результаті зазначеного малолітні діти були невідкладно доставлені до КНП «Міська дитяча лікарня №2» Одеської міської ради. 07 квітня 2018 року до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради надійшло клопотання служби у справах дітей Одеської міської ради про розгляд питання щодо відібрання дітей. 09 квітня 2020 року Малиновською районною адміністрацією Одеської міської ради було прийнято розпорядженням за №129/01-06 від 09 квітня 2020 року «Про відібрання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , від батьків [PERSON] та [PERSON] . Протягом доби було направлено супроводжувальний лист до Одеської місцевої прокуратори №2 відповідно до вимог ст. 170 СК України. Посилаючись на порушення прав дітей, позивач просив суд відібрати малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у їх батьків [PERSON] та [PERSON] без позбавлення батьківських справ; стягнути з [PERSON] аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред`явлення позовної заяви до суду, а саме з 15 квітня 2020 року, з перерахуванням коштів на особистий рахунок дітей; стягнутиз [PERSON] аліменти на утримання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня пред`явлення позовної заяви до суду, а саме з 15 квітня 2020 року, з перерахуванням коштів на особистий рахунок дітей. Ухвалою суду від 23 квітня 2020 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 155-156). Ухвалою суду від 04 серпня 2020 року підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 191-192). Представник органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, який діє на підставі довіреності від 14 січня 2020 року, в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити (а.с. 174). Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце слухання справи повідомлялись відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 210, 211, 213, 214). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, служби у справах дітей Одеської міської ради, діюча за довіреністю від 02 січня 2020 року, в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити (а.с. 220). Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 170 Сімейного кодексу України у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов`язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про відібрання дитини від матері без позбавлення їх батьківських прав. При задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Судом встановлено, що батьками малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 14, 15, 16, 21-22, 23-28, 29-30). Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі не перебувають. З матеріалів справи вбачається, що батьки малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] зареєстровані разом з малолітніми дітьми за адресою: [ADDRESS] , але за даною адресою не проживають. Судом встановлено, що відповідно до наказів служби у справах дітей Одеської міської ради від 25 червня 2019 року №61, №62, №63 малолітні [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , перебували на обліку дітей, які опинились у складних життєвих обставинах, як діти, які проживають в сім`ї, в якій батьки ухиляються від виконання батьківських обов`язків (а.с. 66, 67, 68). За заявою матері діти були повернені до батьків (а.с. 52, 53, 54). Наказами служби у справах дітей Одеської міської ради від 06 листопада 2019 року за №215, №216, №217 малолітні [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , були зняті з обліку дітей, які опинились у складних життєвих обставинах (а.с. 69, 70, 71). Відповідно до актів проведення оцінки рівня безпеки дітей від 06 квітня 2020 року було встановлено, що проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , разом з батьками загрожує їх життю та здоров`ю. Діти не забезпечені належними умовами та доглядом відповідно до віку (а.с. 31-37, 38-44, 45-51). В результаті малолітні діти були невідкладно доставлені до КНП «Міська дитяча лікарня №2» Одеської міської ради. З матеріалів справи вбачається, що 07 квітня 2018 року до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради надійшло клопотання служби у справах дітей Одеської міської ради про розгляд питання щодо невідкладне відібрання дітей (а.с. 11-13). Встановлено, що на підставі розпорядження Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради за №129/01-06 від 09 квітня 2020 року «Про відібрання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , від батьків [PERSON] та [PERSON] без позбавлення батьківських прав та тимчасове влаштування дітей до державного закладу на повне державне забезпечення» службою у справах дітей Одеської міської ради були здійснені заходи щодо негайного відібрання малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у батьків [PERSON] та [PERSON] та малолітні діти були тимчасово влаштовані до державного закладу на повне державне забезпечення (а.с. 9-10). Протягом доби було направлено супроводжувальний лист до Одеської місцевої прокуратори №2 відповідно до вимог ст. 170 СК України (а.с. 74). В процесі судового розгляду було встановлено, що малолітні [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , знаходяться в КУ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей Одеської міської ради Одеської області. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Згідно ч. 4 зазначеної статті, при задоволенні позову про відібрання від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Як встановлено судом, відповідачі не піклуються про здоров`я, моральний, фізичний, духовний розвиток своїх дітей, не цікавляться їх навчанням та підготовкою до самостійного життя, не сприяють засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, ніякої участі в їх утриманні та вихованні не приймають, як цього вимагає ст. 150 СК України, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 16 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки, свідомого нехтування своїми обов`язками. За змістом ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, у принципі 6 визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків; у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. За змістом ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява №10383/09). Суд вважає, що позивач довів той факт, що сім`я [PERSON] та [PERSON] неблагополучна та у найкращих інтересах дітей є забезпечення їх розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі поки батьки не виправляться . За таких обставин, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Отже, позивач обґрунтовано звернувся до суду з даним позовом, оскільки позовні вимоги відповідають інтересам малолітніх дітей. Суд звертає увагу відповідачів на те, що відповідно до вимог ст. 170 СК України якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини, Що стосується позовних вимог щодо стягнення з відповідачів аліментів на утримання дітей, то суд вважає, що дані вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. При задоволенні позову щодо відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів. У відповідності до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частин 1, 2 статі 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною 1 статті 12 цього Закону передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, за рішенням суду відповідно до статті 181 СК України. Згідно зі статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частина друга статті 182 у редакції Законів № 2901-IV від 22 вересня 2005 року, № 2037-VIII від 17 травня 2017 року). Відповідно до частити 1 статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно роз`яснень, які містять в пунктах 17, 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За таких обставин, суд вважає, що з відповідачів [PERSON] та [PERSON] необхідно стягнути аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи стягнення з дня пред`явлення позовної заяви до суду, а саме з 15 квітня 2020 року та до досягнення [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , повнолітнього віку, з перерахуванням коштів на особистий рахунок кожної дитини. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 3363,20 грн., який позивачем при зверненні до суду сплачено не було, оскільки він звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір». Тому судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь держави пропорційно розміру задоволених вимог, а саме у розмірі 1681,60 грн. з кожного.

Outcome: approved