Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

У липні 2020 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - ГУПФУ) про індексацію грошового зобов`язання та сплату трьох процентів річних. В обґрунтування позову зазначав, що постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28.04.2011 у справі № 2а-8310/11 Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя, правонаступником якого є відповідач, зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя (правонаступником є Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області далі Відповідач), здійснити перерахунок та виплатити [PERSON] суму недоплаченої пенсії у розмірі не менше 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю внаслідок Чорнобильської катастрофи, у розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком, відповідно до ст. 50,54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» Закону України «Про загальнобов`язкове державне пенсійне страхування», з 28 вересня 2010 року. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17.04. 2012 постанову Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28.04.2011 змінено доповненням абз. четвертим такого змісту: «В іншій частини позовні вимоги залишити без розгляду». Постанова суду набрала законної сили 17.04.2012. Відповідачем було лише здійснено перерахунок основної та додаткової пенси Позивача у відповідності до судового рішення, чинного законодавства України та нараховані грошові кошти до виплати у сумі 52022,50 грн., що підтверджується вищезазначеним листом Відповідача. На сьогоднішній день сума заборгованості, перерахована за судовим рішенням так і не була фактично виплачена Позивачу. Постанову Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.11.2014 по справі № 334/9393/14-а змінено постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2015 та зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі ,м. Запоріжжя провести перерахунок та виплатити [PERSON] , як особі постраждалій внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесеній до категорії І, інваліду 1 групи з 30.03.2014 року по 02.08.2014 року державну пенсію па підставі ст. 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в обсязі не нижче 10 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю на підставі ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в обсязі 100% розміру мінімальної пенсії за віком, з відрахуванням фактично отриманих сум. Постанова суду набрала законної сили 12.05.2015. Судове рішення по справі № 334/9393/14-а було передано на виконання до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головною територіального управління юстиції у Запорізькій області. Відповідачем було лише здійснено перерахунок основної та додаткової пенси Позивача у відповідності до судового рішення, чинного законодавства України та| нараховані грошові кошти до виплати у сумі 31 935,38 грн., що підтверджується вищезазначеною постановою виконавця. У березні 2020 року Позивачу було виплачено суму заборгованості на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2015 по справі № 334/9393/14-а. Оскільки відповідач своєчасно не виплатив позивачеві вказані суми пенсії, позивач, посилаючись на положення ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просив стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь [PERSON] нараховані інфляційні втрати та три проценти річних за період з 17.04.2012 по 31.05.2020 на суму заборгованості, нарахованої на виконання Постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28.04.2011 року по справі №2а- 8310/11, у загальній сумі 98 373,75 грн. Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь [PERSON] нараховані інфляційні втрати та три проценти річних за період з 12.05.2015 по 28.02.2020 на суму заборгованості, нарахованої на виконання Постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2015 року по справі № 334/9393/14-а, у загальній сумі 21 308,21 грн. Ухвалою судді від 06.07.2020 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено провести в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи в судове засідання, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті (відзиву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь). 22.07.2020 відповідач ГУПФУ в особі представника Алєксєєвої Ю.О. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що на виконання постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.11.2014 року та постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2015 року у справі № 334/9393/14-а (2-а/334/284/14) позивачу здійснено перерахунок та виплату, як особі, постраждалій внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесеній до категорії 1, інваліду 1 групи, з 30.03.2014 року по 02.08.2014 року державну пенсію на підставі ст. 54 Закону України «Пре статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в обсязі не нижче 10 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, на підставі ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи» в обсязі 100% розміру мінімальної пенсії за віком, я відрахуванням фактично отриманих сум.У результаті вказаного перерахунку позивачу нараховано 31 869,53 грн. Та 19 березня 2020 року вказана сума була виплачена, що підтверджується копією : електронного реєстру рішень суду. Відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України № 440 від 03.09.2014 «Про затвердження Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою» (далі - Порядок № 440), рішення суду подають до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника для проведення їх обліку, інвентаризації заборгованості та подальшої передачі до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, для погашення заборгованості. Таким чином, відповідно до норм законодавства, погашення заборгованості згідно із судовим рішеннями, які видані або ухвалені до 01 січня 2013 року виплачуються та залежать від фінансування Державного Бюджету України на відповідний рік. Отже, Пенсійний фонд за своїми повноваженнями не є розпорядником державних коштів, а відтак і не може нести відповідальність за несвоєчасну виплату коштів відповідно до постанови КМУ № 440, оскільки ця відповідальність лежить на Державі Україна в особі Держаного казначейства. 05.08.2020 від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь [PERSON] нараховані інфляційні втрати та три проценти річних за період з 17.04.2012 по 31.05.2020 на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28.04.2011 року по справі №2а- 8310/11, у загальній сумі 98 373,75 грн. Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь [PERSON] нараховані інфляційні втрати та три проценти річних за період з 12.05.2015 по 28.02.2020 на суму заборгованості, нарахованої на виконання Постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2015 року по справі № 334/9393/14-а, у загальній сумі 21 264,76 грн. Спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу невиконання постанов суду, а тому на них не розповсюджуються норми ст. 625 ЦК України. У постановах судом не визначено конкретної суми до стягнення, а тому зобов`язання в даному випадку не можуть вважатися грошовими. Пенсійний фонд не є розпорядником державних коштів, а тому не може нести відповідальність за порушення виконання грошового зобов`язання за ст. 625 ЦК України. Просить в задоволенні позову відмовити повністю. 05.08.2020 від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивач просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, доводи, викладені у відзиві вважає безпідставними. Ухвалою судді від 18.09.2020 року прийнято справу до провадження судді Апаллонової Ю.В. та визначено розгляд справи здійснити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Судове засідання провести 05.10.2020 о 11 год. 00 хв. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28.04.2011 у справі № 2а-8310/11 Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя, правонаступником якого є відповідач, зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя (правонаступником є Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області далі Відповідач), здійснити перерахунок та виплатити [PERSON] суму недоплаченої пенсії у розмірі не менше 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю внаслідок Чорнобильської катастрофи, у розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком, відповідно до ст. 50,54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» Закону України «Про загальнобов`язкове державне пенсійне страхування», з 28 вересня 2010 року. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17.04. 2012 постанову Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28.04.2011 змінено доповненням абз. четвертим такого змісту: «В іншій частини позовні вимоги залишити без розгляду». Постанова суду набрала законної сили 17.04.2012. На виконання постанови суду відповідним органом Пенсійного фонду здійснено перерахунок пенсії [PERSON] та нарахована доплата у розмірі 52022,50 грн. за період з 28.09.2010 по 22.07.2011, що підтверджується листом Управлінням Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Запоріжжя від 29.05.2013 № 169/П-1. Крім того, постанову Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.11.2014 по справі № 334/9393/14-а змінено постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2015 та зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі ,м. Запоріжжя провести перерахунок та виплатити [PERSON] , як особі постраждалій внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесеній до категорії І, інваліду 1 групи з 30.03.2014 року по 02.08.2014 року державну пенсію па підставі ст. 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в обсязі не нижче 10 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю на підставі ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в обсязі 100% розміру мінімальної пенсії за віком, з відрахуванням фактично отриманих сум. Постанова суду набрала законної сили 12.05.2015. Відповідачем було здійснено перерахунок основної та додаткової пенсії Позивача у відповідності до судового рішення, чинного законодавства України згідно постанови Дніпропетровського апеляційного суду від 12.05.2015 року з урахуванням раніше виплачених сум, доплата по перерахунку пенсії за період з 30.03.2014 року по 02.08.2014 року склала 31869,53 грн. та 19.03.2020 року вказані грошові кошти були отримані відповідачем [PERSON] 19.03.2020, що визнається відповідачем у відзиві на позов. Відповідач ГУ ПФУ в Запорізькій області є правонаступником прав і обов`язків Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя у спірних правовідносинах. Звернення [PERSON] до суду з цим позовом пов`язано із несвоєчасним виконанням постанов суду, ухвалених на його користь, у зв`язку із чим позивач у позові просив на підставі статті 625 ЦК України стягнути з відповідача 3 % річних та інфляційні втрати. Відповідно до положень ст.ст. 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Зазначений висновок суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018 у справі № 14-68цс18 (№ 758/1303/15-ц). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Отже, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). З огляду на зазначене, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Така правова позиція викладена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц). Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством. Верховний Суд, серед іншого, при вирішенні спорів з питання тривалого невиконання судового рішення державою, посилався на усталену практику ЄСПЛ, зауваживши, що ефективне правосуддя включає право на виконання судового рішення без зайвих затримок. ЄСПЛ з цього приводу зазначає, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, що перебувають у державній власності, чи які контролює держава, виконувались відповідно до вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Важливо й те, що невиконання судових рішень державою не може бути виправдано нестачею коштів. Тим більше, забезпечення достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим зобов`язанням саме держави. Ураховуючи зазначені вище обставини, а також те, що відповідачем порушено строки виконання грошових зобов`язань, встановлених рішеннями суду, суд доходить висновку, що у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України. Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Крім того, Європейський суд з прав людини зауважує, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (KECHKO v. UKRAINE, № 63134/00, § 26, ЄСПЛ, від 08.11.2005). Також, суд вважає помилковим посилання відповідача у відзиві на позов на те, що спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу невиконання постанов суду, а тому приписи ст. 625 ЦК України застосуванню не підлягають, оскільки така позиція суперечить вищенаведеним положенням законодавства та правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду. Що стосується того, що у постановах суду, якими задоволено позов [PERSON] суд не визначав конкретної суми, вираженої у грошових одиницях, яка підлягає стягненню, а тому таке зобов`язання не є грошовим, суд зазначає наступне. Так, предметом позовів у справах, що розглядалися Ленінським районним судом м.Запоріжжя, було неправильне нарахування державної та додаткової пенсії позивачу [PERSON] як особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, і судами зобов`язано пенсійний орган здійснити перерахунок та виплатити йому перераховану пенсію. В цьому сенсі суд зазначає, що суд не міг стягнути суму недоплаченої пенсії, оскільки її розмір спочатку мав бути визначений шляхом перерахунку пенсійним органом, в чому неправомірно відмовлялось позивачу, а тому те, що в постановах не мається такого способу захисту як порушеного права як стягнення конкретної суми, а мається вказівка на зобов`язання виплатити перераховану суму пенсії, не робить такий обов`язок безгрошовим, оскільки перерахована пенсія саме і має грошовий вираз у грошовій одиниці України - гривні, а також не створює підстав для виконання такого грошового обов`язку як виплата перерахованої суми пенсії у віддаленому майбутньому, а не одразу після набрання рішенням суду законної сили. Відтак, суд ще раз зазначає, що на спірні правовідносини поширюються вимоги статті 625 ЦК України, а тому позивач має право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. Зазначаючи про те, що Пенсійний фонд не є розпорядником державних коштів, а тому не може нести відповідальність за порушення виконання грошового зобов`язання за ст. 625 ЦК України, відповідач у відзиві вказує, що відповідальність лежить на державі в особі Державного казначейства. У той же час, постановами суду обов`язки з нарахування та виплати основної та додаткової пенсій [PERSON] покладені саме на орган ПФУ, а не на Державне казначейство. До того ж, саме орган ПФУ як суб`єкт владних повноважень вчинив протиправні дії, які призвели до порушень прав позивача на своєчасне отримання пенсій у визначеному законом розмірі, що і було встановлено вищезазначеними постановами суду, з огляду на що твердження відповідача про те, що відповідальність за несвоєчасну виплату пенсій позивачеві лежить на Державному казначействі, є неспроможними. Сам по собі факт відсутності бюджетного фінансування не може вважатися законною підставою для не виплати позивачеві належних йому сум грошових коштів. До того ж, ст. 625 ЦК України не пов`язує підстави для застосування встановленої нею відповідальності із наявністю чи відсутністю бюджетного фінансування боржника. Суд вважає також необґрунтованим посилання відповідача у відзиві на позов на Порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою № 440, як на підставу встановлення особливого порядку виконання рішень суду, що ухвалені до 01.01.2013, оскільки цей Порядок визначає механізм обліку виконавчих документів та судових рішень, передбачених пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», інвентаризації та погашення заборгованості за ними. Відповідно до частин 1-2 статті 3 Закону України «Про гарантії держави по виконанню судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Отже, вказаним Законом передбачається виконання саме рішень про стягнення коштів з державного органу. Натомість, постанова Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28.04.2011 року по справі №2а- 8310/11 виплати по яким на цей час не проведені, стосувались зобов`язання УПФУ у Ленінському районі м.Запоріжжя нарахувати та виплатити основну та додаткову пенсію позивачеві за певні періоди. Згідно розрахунків позивача, за несвоєчасне виконання постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28.04.2011 року по справі №2а- 8310/11 за період з 17.04.2012 по 31.05.2020 на суму заборгованості нарахованої на виконання постанови, позивачем нараховано інфляційній втрати 85691,75 грн., та три проценти річних в сумі 12682,00 грн, у загальній сумі 98 373,75 грн. За несвоєчасне виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2015 року по справі № 334/9393/14-а за період з 12.05.2015 року по 28.02.2020 року позивачем нараховано інфляційні втрати в сумі 16672,76 грн. та три проценти річних в сумі 4592,00 грн., а всього 21264,76 грн. Проведені позивачем розрахунки відповідачем не спростовані, сумнівів у їх обґрунтованості у відзиві на позов не наведено. Перевіривши розрахунки позивача, виходячи із меж заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом. Таким чином, з урахуванням наведених обставин, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] , а тому їх слід задовольнити у повному обсязі, стягнувши з відповідача на користь позивача інфляційні втрати та 3% річних, нараховані за період невиконання та несвоєчасного виконання постанов Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28.04.2011 року по справі №2а- 8310/11, Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2015 року по справі № 334/9393/14-а. Крім того, оскільки на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору як громадянина, віднесеного до 1 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, суд вважає за необхідне в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп., що становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб за ставкою п. п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 вказаного Закону.

Outcome: approved