Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначали, що [INFO] помер їх батько [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому на праві власності майно. З метою прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті батька, вони звернулися до Першої Чернівецької державної нотаріальної контори та зі слів державного нотаріуса їм стало відомо про те, що 20.10.2014 року [PERSON] склав заповіт, за умовами якого розпорядився своїм майном на користь [PERSON] Разом з тим, вважають даний заповіт недійсним, оскілки за життя їх батько тривалий час страждав на стійке психічне захворювання, внаслідок чого на момент складання заповіту не усвідомлював своїх дій, не міг керувати ними через наявність у нього стійкого психічного захворювання, внаслідок якого перебував на обліку в Чернівецькій обласній психіатричній лікарні та періодично проходив курс лікування. Також вказували на те, що восени 2014 року, під час оформлення оспорюваного заповіту, психічний стан спадкодавця значно погіршився, він знаходився під впливом галюцинацій, кілька разів безпричинно викликав швидку та працівників міліції, проявляв агресію до своїх родичів, поводив себе неадекватно та у зв'язку з критичним станом здоров'я 17.11.2014 року його було госпіталізовано з діагнозом «галюциноз органічного походження». Таким чином, вважають, що у період оформлення вищевказаного заповіту спадкодавець не міг усвідомлювати свої дії та вказаний правочин не відображає його дійсної волі, а тому посилаючись на вказане та норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, просили визнати заповіт від 20.10.2014 року, за умовами якого спадкодавець [PERSON], 1926 року народження, який помер [INFO], розпорядився своїм майном на користь [PERSON], недійсним. В судовому засіданні позивачі та їх представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали суду пояснення з приводу перебування їх батька під час складання заповіту у такому стані, в якому він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними та просили позов задовольнити з підстав викладених у ньому. При цьому, позивачка [PERSON], будучи допитана в ході розгляду справи за правилами допиту свідка, суду пояснила, що у 2007-2008 роках її батько почав хворіти на психічне захворювання, у нього почали виникати галюцинації, чув голоси та почав підозрювати близьких родичів у тому, що вони намагаються його отруїти. В подальшому, у зв'язку із загостренням хвороби, у 2010 році він викликав працівників міліції, оскільки думав що його намагаються вбити й відповідно бригадою швидкої медичної допомоги, яку викликали працівники міліції, був госпіталізований до психіатричної лікарні, де проходив курс лікування. У 2013 році він, вважаючи що його намагаються вбити, пішов з дому та деякий час проживав на вокзалі. Восени 2014 року його хвороба загостилася та він неодноразово вночі викликав працівників міліції та швидку допомогу, вказуючи на те, що за стінкою знущаються над маленькою дитиною. 16 листопада 2014 року її батько знову викликав працівників міліції та швидку допомогу й відповідно 17 листопада 2014 року був госпіталізований до психіатричної лікарні, де і помер. Також вказала на те, що у лікарні відмовлявся приймати їжу, вказуючи на те, що його бажають отруїти, поводив себе дуже агресивно із близькими родичами. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, надали суду пояснення аналогічні змісту письмових заперечень проти позову, в яких зокрема вказували на те, що у померлого з відповідачем були хороші добросусідські стосунки та відповідач ніколи не підозрював, що спадкодавець може страждати на психічні захворювання, оскільки його поведінка завжди була адекватною. Крім того, вважають, що підстави, з яких заявлений позов є надуманими та такими, що не відповідають дійсності, оскільки у [PERSON] з донькою [PERSON] склались неприязні стосунки та вона погрожувала помістити батька в психлікарню, при цьому являючись медпрацівником, мала можливість реалізувати свій умисел. Просили в задоволенні позову відмовити. Разом з тим, перед проведенням судових дебатів відповідач визнав позов в повному обсязі та не заперечував проти його задоволення й відповідно проти визнання заповіту недійсним з підтавав, вказаних позивачами. Допитана в ході розгляду справи третя особа - державний нотаріус Першої Чернівецької нотаріальної контори Назарчук Г.Я. суду пояснила, що під час посвідчення спірного заповіту будь-яких проявів психічного захворювання вона у [PERSON] не помітила. При цьому, суду пояснила, що перед посвідченням даного заповіту на ім'я відповідача, спадкодавець приходив до неї та складав заповіт на свою онуку, а потім виявив бажання скласти інший заповіт, а також жалівся на те, що його виганяють з дому його рідні на вокзал. Свідок [PERSON], будучи допитаний в ході розгляду справи, суду пояснив, що [PERSON] знав тривалий час, з дитинства, оскільки проживав по сусідству. Також йому відомо про те, що восени 2014 року [PERSON] почав себе неадекватно поводити, неодноразово викликав працівників міліції та швидку допомогу, оскільки йому причувалося, що у будинку, за стінкою знущаються над маленькою дитиною та в подальшому був госпіталізований до психіатричної лікарні. Свідок [PERSON] будучи допитаним в ході розгляду справи, суду пояснив, що був знайомий із [PERSON], оскільки працював в господарстві відповідача. Також вказав на те, що до нього у травні 2014 року неодноразово приходив спадкодавець та жалівся на своїх дітей, вказував на те, що вони його женуть з дому. При цьому, з вигляду він був здоровий, поводив себе адекватно та проявів психічного захворювання не виявляв. Інколи скаржився на те, що діти мають намір госпіталізувати його до психіатричної лікарні. Свідок [PERSON], будучи допитаним в ході розгляду справи, суду пояснив що неодноразово бачив [PERSON], оскільки проживав по сусідству та приходив до дяді [PERSON], який проживав у [ADDRESS] й відповідно він з ним спілкувався на різні теми, однак проявів будь-якого психічного захворювання він у нього не помічав. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення свідків та дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Зі змісту ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вбачається, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Так, судом в ході розгляду справи встановлено, що [INFO] народилась [PERSON], яка після одруження змінила прізвище на «[PERSON]». ЇЇ батьками були [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копіями відповідних свідоцтв про народження та про укладення шлюбу (а/с 10,12). Відповідно до копії свідоцтва про народження, [INFO] народився [PERSON] та його батьками були [PERSON] та [PERSON] (а/с 11). При цьому, як встановлено судом, батько позивачів [PERSON] помер [INFO], що підтверджується копією відповідно свідоцтва про смерть (а/с 9). Так, відповідно до ч. ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, судом достовірно встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина щодо належного йому на праві власності на день смерті майна й відповідно позивачі як діти спадкодавця є його спадкоємцями першої черги за законом після смерті їх батька [PERSON] Крім того, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, зокрема копією спадкової справи, позивачі як спадкоємці першої черги після смерті батька у строки, визначені законом, з метою прийняття спадщини після смерті батька звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, однак свої спадкові права не оформили, оскілки їх батько склав на користь відповідача заповіт, який вони вважають недійсним, оскільки він не відповідає дійсній волі батька та складений ним у стані, коли він не міг розуміти значення свої дії та керувати ними внаслідок психічного захворювання. Статтями 1233, 1234 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Отже, враховуючи правову природу заповіту, останній є правочином, оскільки дія особи, яка його складає спрямована на досягнення юридичних наслідків, а саме виникнення, зміну або припинення правовідносин. Йому характерний вольовий характер та він має бути вчинений суб'єктом з необхідним обсягом цивільної дієздатності. Зокрема, як убачається з матеріалів справи, 20.10.2014 року [PERSON] склав заповіт, за умовами якого все майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось, і взагалі все те, що йому належатиме на день смерті і на що за законом він матиме право, заповів відповідачу [PERSON] (а/с 74 зворот). При цьому, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачі обґрунтовуючи наявність підстав для визнання вищевказаного заповіту недійсним, вказували, що він був вчинений без дійсної волі спадкодавця, оскілки останній в момент його вчинення перебував в такому стані, що не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними внаслідок наявності у нього психічного захворювання, а тому посилаючись на положення ст.ст. 225 та 1257 ЦК України просили визнати його недійсним. Так, ч. 3 ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» , відповідно до ст. 215 ЦК України судом необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК України), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України). Зокрема, частиною 1 ст. 225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Таким чином, у контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. При цьому, як роз'яснено у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Таким чином, висновок про тимчасову недієздатність сторони такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів у такій справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України. Крім того, відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Частиною 2 ст. 1257 ЦК України визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. При цьому, частиною 3 ст. 10 ЦПК України та ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 2 ст.59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Зокрема, як убачається з висновку посмертної судово-психіатричної експертизи №472 від 21.10.2015 року, проведеної за клопотанням позивачів в хорі розгляду справи, [PERSON] за життя страждав хронічним психічним захворюванням у формі органічного маячного розладу та в силі наявного психічного захворювання станом на кінець жовтня 2014 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Крім того, наявність у спадкодавця психічних розладів та перебування його у стані, коли він не здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними також підтверджується витребуваною судом медичною документацією та поясненнями позивачів, які зазначали, що їх батько хворів на психічні захворювання, перебував в неадекватному стані та на момент вчинення оспорюваного заповіту внаслідок наявного у нього психічного захворювання не міг розуміти значення своїх дій, й відповідно через кілька днів після його складання був госпіталізований до психіатричної лікарні, в якій і помер. До того ж , перебування спадкодавця у стані, що він не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати також підтверджується й поясненнями свідка [PERSON], який підтвердив факт перебування [PERSON] в хворобливому стані, унаслідок якого, він не розуміючи значення своїх дій кілька разів викликав працівників міліції та швидку допомогу. При цьому, суд не приймає до уваги покази свідків зі сторони відповідача та оцінює їх критично, оскільки такі покази повністю спростовуються поясненнями позивачки, а також дослідженими судом матеріалами справи. Також факт безпідставного звернення у жовтні - листопаді 2014 року [PERSON] до правоохоронних органів та виклику швидкої допомоги підтверджується й наявними в матеріалах справи письмовими докази, які були судом досліджені та проаналізовані в сукупності з іншими доказами, а саме: карткою виїзду швидкої медичної допомоги 13 жовтня 2014 року о 5 годині ранку, зі змісту якої убачається, що на виклик двері не відчинили( а.с. 13), а також довідкою ОКУ «Чернівецький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 2 червня 2015 року № 601, зі змісту якої убачається, що даною медичною установою було зареєстровано два виклики, а саме 13 жовтня 2014 року та 17 листопада 2014 року (а.с. 14, 15), висновком про результати розгляду по повідомленню оператора «102» від 12 жовтня 2014 року та рапортом слідчого СВ Першотравневого РВУ МВС України в Чернівецькій області (а.с.16,17-19), висновком про результати розгляду по повідомленню оператора «102» від 11 жовтня 2014 року, поясненнями та рапортом ( а.с. 20-23). При цьому, відповідачем в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на спростування вказаного висновку експерта, а також доказів того, що спадкодавець під час складання заповіту розумів значення своїх дій та керував ними й відповідно відсутні правові підстави для визнання оспорюваного заповіту недійсним. Таким чином, суд враховуючи вищенаведені докази в їх сукупності, а також визнання відповідачем за наслідками розгляду справи позову, приходить до висновку, що на момент вчинення оспорюваного заповіту, [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому його волевиявлення не могло бути вільним та відповідати його внутрішній волі, що є необхідним для чинності правочину відповідно до норм ч. 3 ст. 203 ЦК України, у зв'язку із чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі, а складений заповіт визнанню недійсним. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved