Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-06 00:00:00

у липні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 20.08.2007 року на підставі договору купівлі-продажу набув у власність будинок [ADDRESS] Після його придбання виявив, що за вказаною адресою зареєстрований відповідач [PERSON], який у будинку не проживає і він дозволу на його реєстрацію не надавав. Вважає, що [PERSON] був зареєстрований попереднім власником і не знятий з реєстрації перед продажем даного будинку. Через наявність реєстрації останнього в належному йому будинку, він не має змоги оформити соціальні пільги та в подальшому вчиняти правочини з цим майном. У зв'язку з тим, що відповідач у ньому не проживає, участі в оплаті комунальних послуг не приймає, особистих речей в будинку не має, просить усунути перешкоди у праві користування та розпорядження будинком та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом по [ADDRESS] Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, у якій просив розгляд справи провести у його відсутність, позовні вимоги підтримав. У разі неявки у судове засідання відповідача, не заперечив проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON], будучи у встановленому законом порядку повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Причини неявки не повідомив, заяву про розгляд справи у його відсутності не подав. В зв'язку з неявкою відповідача у судове засідання, згодою позивача на заочний розгляд справи, суд дійшов висновку ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Зясувавши позицію позивача, викладену у письмовій заяві, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку позов задовольнити. Як встановлено в суді та вбачається з витягу №4476661 від 20.08.2007 року з Державного реєстру правочинів, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, зареєстрованого в Шепетівському бюро технічної інвентаризації №15800537 від 04.09.2007 року, [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу житлового будинку від 20 серпня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу Мартиненко А.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2805. З інформації від 11.07.2017 року, що надійшла на запит суду з Шепетівського МВ УДМС України в Хмельницькій області та відділу реєстрації місця проживання Шепетівської міської ради від 14.07.2017 року на виконання вимог ч.3 ст. 122 ЦПК України, довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому будинку осіб від 30.06.2017 року, виданої начальником відділу реєстрації місця проживання Шепетівської міської ради, вбачається, що крім позивача та членів його сім'ї у вказаному будинку з 28.09.2007 року значиться зареєстрованим [PERSON]. Згідно даних акту №303 від 03 липня 2017 року, складеного комісією у складі голови квартального комітету [PERSON] та сусідів: [PERSON], жителя [ADDRESS], [PERSON], жителя [ADDRESS], відповідач [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS], але фактично не проживає за вищевказаною адресою, комунальними пояслугами не користується. Відповідно до довідки №304 від 03.07.2017 року, виданої квартальним комітетом №17 виконавчого комітету Шепетівської міської ради Хмельницької області в будинку [PERSON], що по [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], 1985 року народження, однак останній там не проживав. Вирішуючи позов в межах заявлених вимог, суд зважає на таке. Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положення цього конституційного принципу закріплені у ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України. Згідно вимог ст. 317 ЦК України кожен громадянин має право вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому на праві власності майном. Відповідно до статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності квартиру (будинок), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом, угоди. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 405 ЦК України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику будинку право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були пов'язані з позбавленням володіння. За змістом вищевказаних правових норм припинення права власності особи на будинок припиняє її право та право членів її сім'ї на користування цим житлом. Таким чином, у випадку зміни власника житла чинне законодавство не передбачає перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника. Оцінивши наведені докази в їх сукупності, вважаючи такі відповідаючими фактичним обставинам, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] не проживає у [ADDRESS] та вважає за необхідне визнати його таким, що втратив право користування ним. Суд також не знаходить підстав для збереження житлового приміщення за відповідачем, так як між сторонами відсутні будь-які договірні відносини з приводу користування ним. За наведених обставин, вимоги позивача ґрунтуються на законі, доведені належними та допустимими доказами, тому підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. А тому, судові витрати понесені позивачем, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на його користь.

Outcome: approved