Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

У липні 2020 року позивач звернувся до суду із цим позовом до Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, в якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/3 частину домоволодіння по [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтував тим, що йому належить на праві власності 2/3 частини домоволодіння та земельна ділянка площею 0,25 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач отримав у спадок вказане майно після померлого батька [PERSON] . Позивач вказував, що за цією ж адресою 1/3 частина домоволодіння належить [PERSON] , який [INFO] помер в селі Любицьке Новомиколаївського району Запорізької області. Зі слів позивача, [PERSON] (померлий батько позивача) купив 15.03.2003 земельну ділянку та отримав 2/3 частини домоволодіння за Договором дарування за вищевказаною адресою від [PERSON] , яка володіла зазначеним майном з 1998 року згідно зі Свідоцтвом на про право на спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] . Позивач вказував, що загальний період давності добросовісного, відкритого, безперервного володіння та користування чужим майном, а саме 1/3 частиною домоволодіння, що належала [PERSON] становить понад 33 роки, починаючи з 1987 року по даний час. [PERSON] згідно з будинковою книгою для прописки громадян, що проживають у будинку [ADDRESS] , був виписаний 25.04.1987 в село Любицьке Новомиколаївського району Запорізької області. [PERSON] ніколи більше не проживав за цією адресою, не утримував даного будинку, поточним та капітальним ремонтом не займався та не сплачував комунальні послуги. Викладені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду із цим позовом. Ухвалою судді від 31.07.2020 було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначене підготовче засідання. Ухвалою суду від 06.10.2020 було витребувано у Любицької сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області завірену копію спадкової справи [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 12.05.2021 було підготовче провадження закрито та призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 14.07.2021 було замінено відповідача Бузівську сільську раду Києво-Святошинського району Київської області на її правонаступника Дмитрівську сільську раду Бучанського району Київської області. Позивач до суду не з`явився, просив розгляд справи проводити без його участі, про що зазначив в письмовій заяві, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання 14.07.2021 свого представника не направив, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений, причини своєї неявки та позицію щодо позову суду не повідомив. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на відсутність заперечень від позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, щопозивач є власником 2/3 частин домоволодіння та земельної ділянки площею 0,25 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності: номер запису про право власності на 2/3 частини домоволодіння - 24162136 від 13.11.2019 та на земельну ділянку за номером запису про право власності - 33423125 від 25.09.2019. За цією ж адресою 1/3 частина домоволодіння належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 20.04.1988, який [INFO] помер в селі Любицьке Новомиколаївського району Запорізької області, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Суду було надано копію аркушів з будинкової книги, проте якого саме житлового будинку ця будинкова книга стосується, з копій не вбачається. З наданих суду договорів, вбачається, що [PERSON] купив 15.03.2003 земельну ділянку та отримав у дар 2/3 частини спірного домоволодіння від [PERSON] , яка володіла ним з 1998 року згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , який отримав його у спадок на підставі свідоцтва про право на спадщину від 20.04.1988. Земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акту на землю від 30.04.1999. Доказів переходу прав на 2/3 частини спірного домоволодіння від [PERSON] до позивача суду надано не було. Доказів того, що наразі право власності на спірну 1/3 частину домоволодіння так і залишилось бути зареєстрованим за померлим [PERSON] суду також надано не було, так само як і того, що у нього відсутні спадкоємці, які прийняли спадщину після його смерті: в матеріалах справи відсутні актуальна інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також інформація з матеріалів інвентаризаційної справи з БТІ щодо права власності на спірну 1/3 частину домоволодіння, довідки з населеного пункту, де помер [PERSON] , про місце його прописки (реєстрації) на час смерті, взагалі відсутні докази того, де був зареєстрований [PERSON] на час своєї смерті, копії спадкової справи з нотаріальної контори за місцем смерті [PERSON] чи за місцем його прописки (реєстрації). Також суду не надано доказів того, що позивач та/або його правопопередники звертались до відповідача та/або його правопопередника з повідомленням про відумерлість спадщини на спірну 1/3 частину домоволодіння після смерті [PERSON] і що вони проігнорували цю інформацію. Про витребування вказаних вище доказів позивач суд не просив, з власної ж ініціативи суд позбавлений права витребовувати докази у цивільному судочинстві у такій категорії справ. З огляду на встановлені обставини у справі суд вважає за необхідне проаналізувати наступне законодавство та правові висновки Верховної Палати Верховного Суду. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 наголошено на тому, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов ст. 344 ЦК України у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Також Велика Палата ВС дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм суд приходить до наступних висновків. З огляду на те, що відсутні докази того, що на спірне майно не претендують інші особи, що воно не належить іншим особам і що не було визнано відумерлим майном за заявою органу місцевого самоврядування, а також, що володіння позивача та його правопопередників спірним майном було все-таки титульним, як його співвласників, частки яких не були виділені в натурі, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. У зв`язку з тим, що суд залишає позов без задоволення, судові витрати залишаються за позивачем. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З урахуванням викладеного в висновку ВП ВС України від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17,

Outcome: dismissed