Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON], в особі представника [PERSON], звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], про застосування наслідків недійсності правочину, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та визнання права власності на квартиру. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 15.04.2015 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя було ухвалено рішення в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Четверта Запорізька державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], яким позов задоволено в повному обсязі, а саме: визнано недійсним договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений Четвертою Запорізькою державною нотаріальною конторою 15.07.2009 року, зареєстрований в реєстрі під № 4-473. Зазначене рішення набрало законної сили 25.05.2015 року та сторонами не оскаржувалось. Після набрання рішенням суду законної сили, позивач звернувся до Державної реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції з питанням реєстрації права власності за колишнім власником квартири [PERSON], оскільки договір дарування було визнано недійсним судом. Проте Державною реєстраційною службою було відмовлено у реєстрації, після отримання якого позивач звертався до суду з питанням ухвалення додаткового рішення по цій справі про визнання за ним права власності, однак йому було відмовлено у задоволенні його заяви. Виходячи з вимог ч. 1, 5 ст. 216, ст. 321, ст. 392 ЦК України, Наказу Міністерства юстиції України від 12.12.2011 № 3502/5 «Про затвердження Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», вважає, що потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. На підставі викладеного позивач просить суд скасувати рішення державного реєстратора від 12 серпня 2009 року про реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] та визнати за [PERSON], [INFO] право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2015 року залучено до участі в справі за позовом [PERSON] в особі представника [PERSON] до [PERSON]\~ про застосування наслідків недійсності правочину, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та визнання права власності на квартиру,\~ в якості третьої особи , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору\~: Державну реєстраційну службу міського управління юстиції. (а.с. 47-48) Представник позивача надав суду заяву, в якій просить суд розглянути справу за його відсутності; позовні вимоги підтримує у повному обсязі; у разі повторної неявки відповідача у судове засідання просить ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідач у судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини своєї неявки суду не повідомив. Заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи від нього до суду не надходило. Виклик відповідача у судове засідання підтверджується оголошеннями в газеті «Запорізька правда» від 03.12.2015, 19.12.2015 та 21.01.2016 року, наявними в матеріалах справи. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини своєї неявки суду не повідомив. Заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи від нього до суду не надходило. Статтею 157 ЦПК України визначено, що суд розглядає справу протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на п»ятнадцять днів. Крім того, однією з основних вимог до поведінки судді, закріплених у ст. 6 Закону України « Про статус суддів»: - при здійсненні правосуддя дотримуватися вимог Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та об»єктивний розгляд судових справ з дотриманням установлених законом строків. Виходячи з зазначених нормативно-правових актів України та з урахуванням того, що справа перебуває в провадженні суду значний час, її розгляд неодноразово відкладався у зв'зку з неявкою у судове засідання відповідача, взявши до уваги заяву представника позивача, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача та представника третьої особи по справі, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, взявши до уваги заяву представника позивача, приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 квітня 2015 року позов [PERSON] задоволено. Визнано недійсним договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений Четвертою Запорізькою державною нотаріальною конторою 15.07.2009 року, зареєстрований в реєстрі під № 4-473. (а.с. 7) Зазначене рішення набрало законної сили 25.05.2015 року та сторонами не оскаржувалось. Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З огляду на вказані обставини суд вважає, що недійсність договору дарування спірної квартири не підлягає доказуванню, оскільки дана обставина встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили, у справі за участю тих самих осіб. Внаслідок визнання недійсним договору дарування, право власності на спірну квартиру підлягає реєстрації за позивачем, [PERSON], [INFO] Таким чином, після набрання рішенням суду законної сили, позивач звернувся до Державної реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції з питанням реєстрації права власності за колишнім власником квартири [PERSON], оскільки договір дарування було визнано недійсним судом. Проте, рішенням Державною реєстраційною службою від 13 липня 2015 року [PERSON] було відмовлено у реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS], з посиланням на те, що заявником надано рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15.04.2015 року, яким не визнано за заявником право власності та інші речові права на нерухоме майно. (а.с. 12) Після отримання відмови у реєстрації права власності на квартиру [PERSON] звертався до суду з питанням ухвалення додаткового рішення по цій справі про визнання за ним права власності. Однак, ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 червня 2015 року [PERSON] відмовлено у задоволенні його заяви про ухвалення додаткового рішення. (а.с. 9) Згідно ч. 1, 5 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Згідно п. 2.6 Наказу Міністерства юстиції України від 12.12.2011 № 3502/5 «Про затвердження Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно»: «Для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, та копії документів, визначених у пункті 2.3 цього розділу». Відповідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Відповідно листа ВССУ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13: «Якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності». Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. З урахуванням положень ч. 1 ст. 15, ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. А тому, за змістом наведених норм правова потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше (постанова ВСУ від 4 квітня 2011 р. N 3-18гс11) Статтею 10 ЦПК України\~визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1\~ст.11 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Згідно\~ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи із вищенаведеного та аналізуючи норми матеріального права, докази, надані стороною позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved