Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-26 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] акціонерного товариства «[PERSON] Аваль», [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на домоволодіння. В обґрунтування позову вказує на те, що 11.07.2012 року між нею та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Н,В., зареєстрований в реєстрі № 5416, за яким [PERSON]І, продала їй домоволодіння №73, з відповідними господарськими будівлями та спорудами разом із земельною ділянкою площею 536 кв.м, кадастровий номер 1210100000:07:3260062, розташований по вул. Крошки в м. Дніпропетровську. Право власності на вказане домоволодіння зареєстровано в реєстрі права власності на нерухоме майно 27.07.2012 року за №11644923. На день укладання вказаного договору купівлі-продажу від 11.07.2012 року домоволодіння належало відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 01.06.2012 року, укладеного із [PERSON] Проте, в 2012 році ПАТ «[PERSON] Аваль» не визнаючи право власності на спірне домоволодіння за [PERSON] та вважаючи, що майно їй відчужено особою ([PERSON]І.), яка не мала на це право, звернулось до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про визнання недійсним договорів купівлі-продажу спірного домоволодіння, укладених 01.06.2012 року між [PERSON] і [PERSON] та 11.07.2012 року між нею та [PERSON] 17.07.2014 року рішенням Красногвардійського суду м. Дніпропетровська позов ПАТ «[PERSON] Аваль» задоволено, а саме: визнано недійсними вказані договору купівлі-продажу спірного домоволодіння. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.11.2014 року зазначене рішення суду від 17.07.2014 року скасовано в частині визнання недійсним другого договору купівлі-продажу від 11.07.2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], та в цій частині відмовлено у задоволенні позовних вимог. Отже, зважаючи на те, що у справі про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірного домоволодіння судом не розглядалися обставини виникнення права власності на нього у позивача, як добросовісного набувача, та не заявлялася вимога про його витребування, але при цьому не визнається (ставиться під сумнів) право власності позивача на домоволодіння, позивач вважає, що змушена захистити набуте нею право власності на спірне домоволодіння шляхом подання вказаного позову та визнання права власності в судовому порядку. При цьому посилаючись на ст. 330, 388, 392 ЦК України, позивач зазначила, що вона не знала та не могла знати про можливість незаконного відчуження їй спірного домоволодіння, оскільки на час укладення договору купівлі-продажу від 11.07.2012 року будь-яких заборон чи арештів не було, право власності було зареєстровано належним чином за продавцем, документи при укладені договору та сама продавець [PERSON] не викликали сумнівів, в дійсності її права власності на дане домоволодіння. У зв'язку з чим позивач навіть не могла припустити, що домоволодіння відчужується особою, яка не має на це право. Вказане домоволодіння відчужувалося платно як при першому договорі купівлі-продажу від 01.06.2012 року, так і при наступному договорі купівлі-продажу від 11.07.2012 року. Про те, що продавці за кожним договором купівлі-продажу отримали оплату за домоволодіння прямо зазначено в тексті цих договорів. Крім того, домоволодіння не було загубленим чи викраденим, його відчуження відбулося безпосередньо за волею першого власника [PERSON] Позивач вважає, що обставини придбання позивачем спірного Домоволодіння підтверджують виникнення у позивача непорушного права власності на це майно саме у зв'язку з його добросовісним набуттям в порядку ст. 330 ЦК України. Також, зазначила, що право власності на дане домоволодіння у позивача виникло з дня його реєстрації 27.07.2012 року, незважаючи на дійсність чи недійсність договору купівлі-продажу від 11.07.2012 року. Також, позивач зазначила, що з 25 жовтня 2016 року вона є новим та единим кредитором за кредитним договором № 014/133713/3178/74 від 26.07.2007 року та Іпотекодержателем Домоволодіння за договором іпотеки № 7741/3178/305653 від 26.07.2007 року, укладеними між ВАТ «[PERSON] Аваль», правонаступником якого є ПАТ «[PERSON] Аваль», та [PERSON] Оскільки, 25.10.2016 року між ПАТ «[PERSON] Аваль» та ПАТ «АРТЕМ-Банк» укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № 014/133713/3178/74 від 26.07.2007 року та договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки 7741/3178/305653 від 26.07.2007 року, 25.10.2016 року між ПАТ «АРТЕМ-Банк» та позивачем укладено договори про відступлення права вимоги за вказаними договорами. Отже, з 25.10.2016 року позивач є єдиним кредитором за вказаним кредитним договором та іпотекодержателем спірного домоволодіння за вказаним договором іпотеки, що є додатковою підставою для визнання за нею права власності на вказане домоволодіння. Враховуючи викладене, позивач просила визнати за нею - [PERSON] право власності на домоволодіння № 73, з вiдпoвiдними господарськими будівлями та спорудами разом із земельною ділянкою площею 536 кв.м., кадастровий номер якої 1210100000:07:3260062, розташоване по вул. Крошки в м. Дніпропетровську. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовній вимоги і просила задовольнити у повному обсязі. Суду пояснила, що на час звернення з позовом до суду, ніхто з відповідачів, або з числа інших осіб, жодним чином не порушує, оспорює, або не визнає її право власності на спірне домоволодіння. На теперішній час позивач є власником домоволодіння, право власності зареєстроване у встановленому законом порядку, однак вона бажає захистити своє право власності на майбутнє, з метою усунення у подальшому спроб відповідачів порушити або оспорити її право власності, оскільки на її думку існує велика вірогідність того, що у подальшому хтось з відповідачів зможе оспорити її право власності на нерухоме майно. Представник відповідача - ПАТ «[PERSON] Аваль» [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, зазначивши, що позовні вимоги визнає та не заперечує проти задоволення позову.\~\~В запереченнях на позов зазначила, що ПАТ «[PERSON] банк Аваль» вважає, що право власності [PERSON] на спірне домоволодіння набуто нею як добросовісним набувачем в силу ст. 330, 388 ЦК України. Також, зазначили, що даною заявою ПАТ «[PERSON] Аваль» засвідчує та визнає наступні обставини, а саме: що 25.10.2016 року між ПАТ «[PERSON] Аваль» та ПАТ «АРТЕМ-БАНК» укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № 014/133713/3178/74 від 26.07.2007 року та договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки № 7741/3178/305653 від 26.07.2007 року. 25.10.2016 року між ПАТ «АРТЕМ-БАНК» та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № 014/133713/3178/74 від 26.07.2007 року та договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки № 7741/3178/305653 від 26.07.2007 року. Отже, станом на дату подання цієї заяви, з 25.10.2016 року позивач [PERSON] є єдиним кредитором за кредитним договором № 014/133713/3178/74 від 26.07.2007 року, укладеним між ВАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] та іпотекодержателем за договором іпотеки № 7741/3178/305653 від 26.07.2007 року, укладеним між ВАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи за її вілсутності, позовні вимоги підтримала. На підставі ч. 4 ст. 174 ЦПК України судом відмовлено у прийнятті визнання відповідачами позову, оскільки таке визнання суперечить закону. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від 11 липня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого у реєстрі за № 5416, [PERSON] продала (передала у власність), а [PERSON] купила (прийняла у власність) домоволодіння №73, з відповідними господарськими будівлями та спорудами разом із земельною ділянкою площею 536 кв.м, кадастровий номер 1210100000:07:3260062, розташований в м. Дніпропетровську по вулиці Крошки (а.с.6). У вище вказаному договорі купівлі-продажу від 11 липня 2012 року зазначено, що вказане нерухоме майно домоволодіння №73 по вул. Крошки в м. Дніпропетровську належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01 червня 2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим №1198 та зареєстровано в КП «Дніпропетровське МБТІ» Дніпропетровської обласної ради 07 червня 2012 року на підставі витягу про державну реєстрацію прав №34402502, реєстраційний №11644923. Згідно вказаного договору купівлі-продажу домоволодіння від 01 червня 2012 року, [PERSON] придбала вказане домоволодіння №73. Розташоване на земельній ділянці площею 536 кв.м по вул. Крошки в м. Дніпропетровську у [PERSON]. Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав, виданого Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради № 34979934 від 27.07.2012 року, реєстраційний номер 11644923, домоволодіння №73 по вул. Крошки в м. Дніпропетровську належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу /ВРТ №175664, реєстр № 5416 /11.07.2012/, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.7). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2014 року, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2014 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11.07.2012 року домоволодіння № 73 по вул. Крошки в м. Дніпропетровську, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого у реєстрі №5416 скасовано, та у скасованій частині ухвалено нове рішення, яким відмовлено [PERSON] акціонерному товариству «[PERSON] Аваль» у задоволенні позовних вимог про визнання вказаного договору недійсним (8-13). Вказане рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області набрало законної сили 10 листопада 2014 року. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином судом встановлено, що на теперішній час договір купівлі продажу від 11.07.2012 року домоволодіння № 73 по вул. Крошки в м. Дніпропетровську, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 5416, є дійсним та чинним. За таких обставин суд вважає встановленим той факт, що на час розгляду даної справи позивач [PERSON] є власницею спірного домоволодіння №73, з відповідними господарськими будівлями та спорудами разом із земельною ділянкою площею 536 кв.м., кадастровий номер якої 1210100000:07:3260062, розташоване по вул. Крошки в м. Дніпропетровську з моменту його державної реєстрації тобто з 27 липня 2012 року. В листопаді 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] акціонерного товариства «[PERSON] Аваль», [PERSON], [PERSON] про визнання за нею - [PERSON] права власності на домоволодіння № 73, з вiдпoвiдними господарськими будівлями та спорудами разом із земельною ділянкою площею 536 кв.м., кадастровий номер якої 1210100000:07:3260062, розташоване по вул. Крошки в м. Дніпропетровську, оскільки вважає, що хоча у справі про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірного домоволодіння судом не розглядалися обставини виникнення права власності на нього у позивача, як добросовісного набувача, та не заявлялася вимога про його витребування, але при цьому не визнається (ставиться під сумнів) право власності позивача на вказане домоволодіння, посилаючись при цьому на ст. 330, 388, 392 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Під час розгляду цивільної справи за позовом ПАТ «[PERSON] Аваль» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, позивачем не заявлялися вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі ст. 388 ЦК України. Як зазначено представником позивача у судовому засіданні, після розгляду вказаної цивільної справи, іншими особами також не заявлялося віндикаційного позову про витребування належного їй нерухомого майна, з її володіння. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Однак позивачем, в обґрунтування своїх позовних вимог, не надано суду доказів того, що право власності на спірне домоволодіння оспорюється або не визнається будь-якими особами, як і не надано доказів того, що нею втрачений правовстановлювальний документ на вказане нерухоме майно. Також слід зазначити, що 27 липня 2007 року між ВАТ «[PERSON] Аваль» правонаступником якого є ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» та [PERSON], було укладено кредитний договір № 014/133713/3178/74, згідно умов якого [PERSON]Є отримала у кредит 265\~257,00 доларів США, та зобовязалася їх повернути у строк до 25.07.2027 року (а.с.14-18). З метою забезпечення вказаного кредитного договору 26 липня 2007 року між ВАТ «[PERSON] Аваль» правонаступником якого є ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 7741/3178/305653, згідно якого предметом іпотеки виступало нерухоме майно, а саме спірне домоволодіння, розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Крошки, б. 73 (а.с. 20-23). 25 жовтня 2016 року між ПАТ «[PERSON] Аваль» (Первісний кредитор) та ПАТ «АРТЕМ-БАНК» (Новий кредитор) було укладено договір відступлення права вимоги за кредитним договором № 014/133713/3178/74 від 26.07.2007 року, укладеного між ВАТ «[PERSON] Аваль» правонаступником якого є ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» та [PERSON] (Боржник), згідно умов якого первісний кредитор відступив за плату новому кредитору належні йому права вимоги до боржника (а.с.24-29). В цей же день між ПАТ «[PERSON] Аваль» (Первісний кредитор) та ПАТ «АРТЕМ-БАНК» (Новий кредитор) було укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки № 7741/3178/305653 від 26.07.2007 року, укладеного між ВАТ «[PERSON] Аваль» правонаступником якого є ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» та [PERSON] (Боржник), згідно умов якого первісний кредитор передав а новий кредитор прийняв всі права вимоги за договором іпотеки № 7741/3178/305653 від 26.07.2007 року (а.с.30-33). Також, 25 жовтня 2016 року між ПАТ «АРТЕМ-БАНК» (Первісний кредитор) та [PERSON] (Новий кредитор) було укладено договір відступлення права вимоги за кредитним договором № 014/133713/3178/74 від 26.07.2007 року, укладеного між ВАТ «[PERSON] Аваль» правонаступником якого є ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» та [PERSON] (Боржник), згідно умов якого первісний кредитор відступив за плату новому кредитору належні йому права вимоги до боржника (а.с. 34-42). В цей же день між ПАТ «АРТЕМ-БАНК» (Первісний кредитор) та [PERSON] (Новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки № 7741/3178/305653 від 26.07.2007 року, укладеного між ВАТ «[PERSON] Аваль» правонаступником якого є ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» та [PERSON] (Боржник), згідно умов якого первісний кредитор відступив за плату новому кредитору належні йому права вимоги до боржника (а.с .43-46). За таких обставин суд вважає встановленим той факт, що на теперішній час єдиним іпотекодержателем за договором іпотеки № 7741/3178/305653 від 26.07.2007 року, укладеного між ВАТ «[PERSON] Аваль» правонаступником якого є ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» та [PERSON], згідно умов якого предметом іпотеки виступає нерухоме майн, спірне домоволодіння, розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Крошки, б. 73, є позивач по справі [PERSON], яка крім того є власницею вказаного майна. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Слід зазначити, що придбавши у 2012 році спірне домоволодіння, позивач фактично набула прав іпотекодавця. А придбавши у 2016 році права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки позивач набула статусу іпотекодержателя спірного нерухомого майна. Таким чином, на теперішній час правовідносини за іпотечним договором слід вважати припиненими, на підставі поєднання боржника і кредитора в одній особі (ст. 606 ЦК України). За таких обставин очевидним є висновок про те, що жодна особа не зможе звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки позивач набула прав іпотекодержателя, та прав власника (іпотекодавця) на спірне домоволодіння. Згідно ч.1\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту ст.ст.\~11,15 Цивільного кодексу України\~цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Способи захисту судом цивільних прав визначені\~статтею 16 ЦК України\~та іншим спеціальним законодавством України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Звертаючись до суду з позовом, особа повинна визначити такий спосіб захисту порушених цивільних прав, який призведе до реального їх поновлення. Статтею 1 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З огляду на наведене можна дійти висновку, що обовязковою умовою для судового захисту будь-якого права, є наявність достовірних даних про те що, що право особи порушено, не визнане, або оспорене іншими. Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на те, що відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно порушено, не визнано або оспорене право позивача, як власника спірного домоволодіння, а також зясувати, у чому саме полягає порушення законних прав позивача. Позивачем [PERSON] не доведена обґрунтованість заявлених нею позовних вимог та факт порушення її прав, як власника домоволодіння №73 по вул. Крошки в м. Дніпропетровську на час звернення з даним позовом до суду, а саме позивачем суду не надано доказів, що його право власності на спірне домоволодіння оспорюється або не визнається іншою особою. Слід зазначити, що згідно наданої суду заяви від представника відповідача [PERSON] акціонерного товариства «[PERSON] Аваль», останні не оспорюють та підтверджують право власності домоволодіння №73 по вул. Крошки в м. Дніпропетровську за позивачем [PERSON] Аналогічну заяву подала і відповідач [PERSON] Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1. ст. 328 ЦК України), у порядку спадкування, тощо. Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Суд не приймає до уваги та відхиляє пояснення представника позивача про те, що зверненням до суду вона намагається захистити своє право власності від можливих порушень з боку відповідачів у майбутньому, оскільки судовому захисту підлягають тільки реально порушені, оспорювані або невизнані права осіб. Захист судом прав на майбутнє цивільним законодавством не передбачений. Підсумовуючи все вищенаведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст.1 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до\~висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на спірне домоволодіння є необґрунтованими, оскільки вона є власником спірного майна, а тому в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] акціонерного товариства «[PERSON] Аваль», [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на домоволодіння слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що судом не встановлено підстав для задоволення позовних вимог, судові витрати по справі слід віднести на сторону позивача. На підставі ст.11, 328, 388, 392, 606 ЦК України,

Outcome: dismissed