Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-21 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з даною заявою, в якій просила встановити факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року включно. В обґрунтування своєї заяви вказала на те, що вона народилась [INFO] в м. Дніпропетровську. 01 вересня 1987 року [PERSON] вступила до середнього професійного-технічного училища № 55 м. Дніпропетровська і 23 липня 1988 року закінчила повний курс названого училища із строком навчання один рік за професією швачка-мотористка по виготовленню чоловічих верхніх строчок жіночого та дитячого одягу. 27 січня 1990 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений шлюб, після укладення якого заявнику присвоєне прізвище - [PERSON] . З моменту реєстрації шлюбу заявник постійно проживав у квартирі [ADDRESS] . Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2005 року шлюб між ними був розірваний. Як зазначено в довідці Генерального Консульства Російської Федерації в м. Харкові від 13.08.2018 року, заявник не набувала громадянства Російської Федерації і громадянином Російської Федерації не являється. Відповідно, зазначене підтверджує, що заявник постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року включно. В судовому засіданні [PERSON] підтримала свою заяву і просила задовольнити її в повному обсязі. При цьому, посилалася на обставини, які викладені в заяві. Пояснила, що після укладення шлюбу, звільнилася в січні 1990 року з роботи та виїхала на територію Росії, що підтверджується записом в трудовій книжці. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки до суду не повідомив. Раніше надав суду письмовий відзив, в якому просив відмовити заявникові в задоволенні заявлених вимог, оскільки відповідно до ст. З Закону України «Про громадянство України», може бути визнано громадянином України та документовано паспортом громадянина України: - за ч. 1, 2, 3 ст. З Закону України «Про громадянство України» при підтвердженні фактів: перебування його у громадянстві колишнього СРСР, постійного проживання станом на 24.08.1991 або 13.11.1991 року на території України та (або) внесення напису «громадянин України» у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України; - за ч. 4 ст. З Закону України «Про громадянство України», якщо він набув громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. До заяви [PERSON] , що надана до Красногвардійського районного суду Дніпропетровської області, жоден із вищевикладених фактів не підтверджено. Вислухавши заявника, вивчивши матеріали справи, допитавши свідків, суд вважає, що заява задоволенню не підлягає по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] у м. Дніпропетровську, що підтверджується свідоцтвом про її народження Серії [NUMBER] , виданим повторно 21.08.1991 року, актовий запис № 2993 від 15.08.1972 року (а.с.5). [INFO] [PERSON] був виданий паспорт громадянина СРСР Серії [NUMBER] (а.с.6). В теперішній час у заявника виникають труднощі з отриманням паспорта громадянина України, оскільки вона не має підтвердження факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Тому, [PERSON] звернулася до суду і просила встановити факт, що вона постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року - дату проголошення Україною незалежності. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Належність і набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» та може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Зокрема пунктом 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» визначено, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення України (24.08.1991 року) постійно проживали на території України і не були громадянами інших держав. Відповідно до п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 року або 13.11.1991 року. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство» від 18.01.2001 року, безперервне проживання на законних підставах на території України протягом п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Згідно з п. 45 Указу № 215/2001, для прийняття громадянства України особа подає до комісії при Президентові з питань громадянства та управлінь МВС такі документи: г) один із таких документів: документ, що підтверджує безперервне проживання особи на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років, - для особи, яка в`їхала в Україну іноземцем; д) один із таких документів: копію документа, що підтверджує отримання дозволу на імміграцію в Україну; копію паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року з відміткою про прописку на території України або для іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності законом «Про імміграцію» (07.06.2001), копію посвідки на постійне проживання. Відповідно до п. 4 прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності цим Законом і мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку або отримали посвідку на постійне проживання в Україні. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, обставини, зазначені [PERSON] в її заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] і [PERSON] , які пояснили, що позивачку знають вже після 2000 року, після повернення з Росії. При цьому, згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Зокрема самою [PERSON] в її заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, зазначено, що отримати раніше паспорт громадянина України не було можливості, у зв`язку з тим, що вона знаходилася на території Російської Федерації з середини 1991 року до 15 вересня 1999 року (а.с.2 на обороті). Вказане також підтверджується листком вибуття (а.с.13) і трудовою книжкою заявника (а.с.10). Таким чином, самим заявником [PERSON] спростований той факт, що вона постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року, що випливає з наданих нею доказів. З урахуванням вищевказаних обставин, суд приходить до висновку, що на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року і на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (на 13 листопада 1991 року) заявник не проживав постійно на території України. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в сукупності, з урахуванням вищевказаних обставин, суд вважає необхідним відмовити [PERSON] в задоволенні її заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed