Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ), Акціонерного товариства «Універсал Банк» про зняття арешту з майна, згідно з яким просила суд: зобов`язати Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з автомобіля HONDA HR-V, 2004 року, номер кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , який було накладено постановою ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві №4394 від 17.03.2015 року, в межах виконавчого провадження №44339905 з примусового виконання виконавчого листа №2н-3602/09 від 18.02.2010 року виданого Шевченківським районним судом м. Києва та стягнути з відповідача судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачу, [PERSON] , на праві приватної власності належить автомобіль HONDA HR-V, 2004 року, номер кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . Маючи намір відчужити транспортний засіб, позивач в лютому 2021 року звернулася до територіального сервісного центру МВС №8045 регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві. Згідно відповіді якого №202/8045 від 04.03.2021 року позивачу стало відомо, що згідно наявних даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів станом на 04.03.2021 року автомобіль значиться в арешті на підставі постанови ВДВС Шевченківського РУЮ у м. №439/4 від 17.03.2015 року за вхідним №3-6331 АР від 15.04.2015 року, ВП 44339905, судовий наказ №2Н-3 602/09 від 18.12.2010 року. На даний момент обтяження з рухомого майна не знято, у результаті чого позивач звернулася до суду з даним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 квітня 2021 року матеріали позову передані на розгляд судді Фроловій І.В. 05 травня 2021 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Фролової І.В. позовну заяву залишено без руху та наданий строк позивачу для усунення недоліків. 08 червня 2021 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків. 23 червня 2021 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Фролової І.В. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Позивач в судове засідання не з`явилася, на адресу суду надійшла заява про розгляд без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Відповідач-1 та відповідач-2 в судове засідання не з`явилися, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином, відзив на позовну заяву не надали. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що позивачу, [PERSON] , на праві приватної власності належить автомобіль HONDA HR-V, 2004 року, номер кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . Маючи намір відчужити транспортний засіб, позивач в лютому 2021 року звернулася до територіального сервісного центру МВС №8045 регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві. Згідно відповіді якого №202/8045 від 04.03.2021 року позивачу стало відомо, що згідно наявних даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів станом на 04.03.2021 року автомобіль значиться в арешті на підставі постанови ВДВС Шевченківського РУЮ у м. №439/4 від 17.03.2015 року за вхідним №3-6331 АР від 15.04.2015 року, ВП 44339905, судовий наказ №2Н-3 602/09 від 18.12.2010 року. Для з`ясування вказаних обставин позивач звернулась до Шевченківського районного ВДВС у місті Києві з відповіді якого за №56758 від 07.04.2021 дізналася, що на виконанні відділу перебувало виконавче провадження №44339905 з примусового виконання виконавчого листа №2н-3602/09 від 18.02.2010, документ видав Шевченківський районний суд міста Києва про стягнення з [PERSON] на користь ВІАТ «Універсал Банк» боргу в розмірі 28 935 грн. 16 коп. 22 жовтня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника у зв`язку з тим, що рішення суду добровільно боржником не виконане. 17 березня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про розшук майна боржника у зв`язку з тим, що згідно повідомлення УДАІ м. Києва за боржником зареєстровано транспортний засіб на який накладено арешт. 07 червня 2016 року на підставі ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повернуто стягувачу, оскільки вжитими заходами розшукати майно боржника на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу не виявилось можливим. На даний час матеріали виконавчого провадження знищені за строками давності. Згідно судового наказу №2н-3602/09, виданого Шевченківським районним судом м. Києва 20.08.2009 року боржником є - [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована в [ADDRESS] , тобто не позивач у справі. Згідно інформації голови Шевченківського районного суду від 26.01. 2021 №01-15/107/2021-Вих/ЦК/204 наданої на звернення позивача пошуковими діями в архіві суду за період з 2008-2010 роки судових наказів за номером 2н-3602/09 та за участю [PERSON] в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва не виявлено. Відповідно до довідки №40781 від 19.02.2021 року AT «Універсал Банк», яке є стягувачем за виконавчим документом на підставі якого накладено арешт на автомобіль станом на 19 лютого 2021 року заборгованість за кредитами [PERSON] в AT «Універсал Банк» відсутня. Щодо позовних вимог про зняття арешту, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувана про примусове виконання рішення. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 р. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи безперешкодно користуватись своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно ч.1 ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1, ч. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Положеннями ч.ч.1, 2 ст. 321ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Обмеження у здійсненні прав конкретного власника полягає у звуженні того обсягу прав яким загальна норма закону наділяє усіх власників. Це не є загальна норма, а виняткова ситуація, яка може бути наслідком неправомірної поведінки власника. Приписами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядженням своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 році, відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги про припинення обтяження рухомого майна, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а відтак, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на оплату судового збору в розмірі 908,00 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved