Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

У липні 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Департамент міського майна Маріупольської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 вересня 2018 року позов задоволено. [PERSON] визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 лютого 2020 року за заявою [PERSON] заочне рішення суду від 17 вересня 2018 року було скасовано. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтувала тим, що відповідач не проживав у вказаній квартирі тривалий час, з 2011 року він покинув Україну і проживав у РФ зі співмешканкою, ніяких особистих речей відповідача у квартирі не має. З 2011 року комунальні платежі відповідач не сплачує. У зв`язку з високою вартістю комунальних послуг позивач намагалася оформити субсидію, але їй було відмовлено, у зв`язку з тим, що у квартирі зареєстрований відповідач. Відповідач добровільно знятися з реєстрації з квартири [ADDRESS] відмовився. До суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач позовні вимоги не визнав з наступних підстав. Вказана квартира була отримана [PERSON] (матір`ю відповідача) та членами її сім`ї - чоловіком [PERSON] та сином [PERSON] на підставі обміну квартир. Після одруження відповідача із [PERSON] та народження дочки - [PERSON], вони були зареєстровані також у вказаній квартирі. Після розлучення [PERSON] зайняла окрему кімнату у квартирі, але фактично постійно не проживала в ній. Другу ізольовану кімнату займали батьки відповідача. Жити позивачу, батькам, колишній дружині з дитиною спокійно в одній квартирі було неможливо внаслідок постійних сварок. У 2015 році, за погодженням із матір`ю [PERSON] - [PERSON] (основним наймачем квартири), він поїхав на заробітки, працював в іншій країні - в ТОВ «Солик Км», яке знаходиться у м. Москва Російської Федерації. Позивачка - дочка відповідача [PERSON] та її мати [PERSON] також фактично багато років не проживали у вказаній квартирі. Після рішення суду про їх вселення вони тільки залишили у своїй кімнаті старе ліжко та старі речі і у них були ключі від квартири. За користування квартирою [ADDRESS] сплачувати кошти вони не бажали, і з цього приводу також виникали конфлікти. А після смерті батьків відповідача вони скористались його тимчасовою відсутністю і заволоділи повністю квартирою та його речами, речами його батьків. Як пояснили відповідачу сусіди, вони вивезли всі речі з квартири. Після смерті батьків відповідач мав намір звернутися до міської ради за переоформленням на нього особового рахунку, а також звернутися до суду з приводу позбавлення права на користування квартирою [PERSON] та [PERSON] , для чого 25.05.2018 видав довіреність на свого представника - [PERSON] щодо право здійснення необхідних дій від його імені. Чому його представник [PERSON] не виконала доручення своєчасно йому невідомо. Про те, що відповідача позбавили за рішенням суду права користування вказаною квартирою він дізнався у грудні 2019 року від працівників Центру надання адміністративних послуг. У квартирі залишилась його особисті речі - одяг, альбоми з його фотографіями, особисті документи, меблі, які він купував або сам, або разом з батьками та інше майно, яке належить відповідачу. На підставі викладеного, з урахуванням того, що він проживав у спірній квартирі з моменту її придбання, був включений в ордер, не проживав тимчасово з поважних причин та за погодженням із основним квартиронаймачем, і має намір проживати у цій квартирі, оскільки це його єдине житло, просив суд відмовити [PERSON] у задоволенні її позовних вимог. 25 лютого 2020 до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтував тим, що він має право на спірне житло - квартиру [ADDRESS] на підставі ордеру №1374 від 04.09.1981, виданого на ім`я [PERSON] (мати позивача) та членів її сім`ї - [PERSON] (чоловік), [PERSON] (син). Відповідно до копії особового рахунку [NUMBER] позивач [PERSON] з 17.11.1981 року зареєстрований у вказаній квартирі, і проживає в ній. Тимчасове не проживання позивача в зазначеній квартирі мало місце з поважних причин. Він працював в іншій країні - на підприємстві ТОВ «Солик Км», яке знаходиться у м. Москва Російської Федерації. Тимчасова його відсутність у квартирі із збереженням за ним права на житло була погоджена ним із основним квартиронаймачем на той час, яким була його мати. Після смерті батьків позивач мав намір звернутись до міської ради за переоформленням на нього особового рахунку, та мав намір звернутись до суду з приводу позбавлення відповідачів права на користування квартирою, для чого 25.05.2018 видав довіреність на свого представника [PERSON] на право здійснення необхідних дій від імені позивача. Але у цей час відповідачі скористались його тимчасовою відсутністю, і заволоділи повністю квартирою та його речами, речами його батьків. Коли позивач прийшов 02 грудня 2019 року додому, то в квартиру увійти не зміг. Вийшла сусідка, яка пояснила, що зараз у квартирі мешкають квартиранти, що [PERSON] та [PERSON] після смерті батьків позивача вивезли всі речі із квартири, а також заволоділи всіма документами сім`ї. Тому зараз позивач вимушений жити у знайомих. З урахуванням того, що позивач проживав у спірній квартирі з моменту її придбання, був включений в ордер, і має намір проживати у цій квартирі, оскільки це його єдине житло, а відповідачі перешкоджають йому у реалізації його права на проживання у вказаній квартирі, просить суд усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом його вселення в квартиру [ADDRESS] , та зобов`язати [PERSON] , [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні вказаною квартирою. У запереченнях на зустрічну позовну заяву, наданих суду, [PERSON] просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] , та задовольнити позовну заяву [PERSON] , оскільки [PERSON] з 2011 року не приїжджав у м.Маріуполь, не сплачував комунальні послуги, ніяких його особистих речей у зазначеній квартирі немає. Вказує, що [PERSON] виселився з квартири добровільно у зв`язку з переїздом на інше місце проживання. Ухвалою суду від 14.04.2020 задоволено клопотання представника Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради про заміну третьої особи Департамент міського майна Маріупольської міської ради на його правонаступника - Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради та виключено Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради з числа третіх осіб у справі. /а.с.20, том 2/. Ухвалою суду від 14.04.2020 зустрічну позовну заяву прийнято та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. /а.с.21-23, том 2/. 17.04.2020 ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. / а.с.28-29, том 2/. Від [PERSON] до суду надійшла заява про те, що вона підтримує свої позовні вимоги та просить їх задовольнити. Розгляд справи просить провести без її особистої участі у судовому засіданні, проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечувала. /а.с.141, том 1; а.с.12, 31 том 2/. [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, просив відмовити у їх задоволенні. Пояснив, що вони з матір`ю отримали однокімнатну квартиру у 1978 році. У 1981 році переїхали у квартиру по вул. Зелінського , де він весь час проживав. У 1993 році він одружився з [PERSON] , у шлюбі у них народилася дочка. У 1999 році після сварки між [PERSON] та його матір`ю він винайняв квартиру, де вони разом жили. Однак, у 2002 році після сварки [PERSON] забрала дочку та пішла з сім`ї, а [PERSON] повернувся жити до матері, разом сплачували комунальні послуги, у 2007 році зробили ремонт. У 2005 році отримав позовну заяву від [PERSON] про розірвання шлюбу та інші документи, із зазначенням її адреси проживання: [ADDRESS]. У 2006 році судом було прийнято рішення про вселення [PERSON] та їхньої дочки до спірної квартири, після чого він з матір`ю звільнили одну кімнату та [PERSON] привезла свої речі, змінила замок у кімнаті, та більше він її не бачив. [PERSON] мешкав у квартирі з батьками з 2002 року. У кінці 2014 року він виділяв кошти на ремонт балкону, який був у аварійному стані. У 2015 році він, за домовленістю з матір`ю, поїхав на заробітки до Росії. У квартирі залишилися його речі, документи та речі його матері та вітчима. З 2011 року виїжджав на заробітки та періодично повертався додому, тільки у 2015 році виїхав до Російської Федерації і повернувся у 2019 році. Працював не будучи офіційно працевлаштованим, заробітну плату отримував готівкою. Батькам постійно надсилав гроші, тоді як [PERSON] після вселення у 2006 році ніяких коштів не надавала. Його мати не спілкувалася з [PERSON] . Він постійно зв`язувався з матір`ю, яка повідомляла, що [PERSON] з дочкою не з`являються у квартирі. Сусідка повідомила йому про смерть матері, однак він не зміг приїхати. Сусідка також повідомила, що коли його вітчиму було погано, вона зв`язалася з [PERSON] , просила щоб вони доглянули за ним. Після смерті вітчима, [PERSON] з дочкою його поховали, а потім вивезли усі речі з квартири. Мати з [PERSON] взагалі не спілкувалася, гроші на сплату за комунальні послуги надавав матері він. З 2015 року по 2019 рік він працював у Росії, оскільки обговорювалося питання про сплату коштів за частину квартири [PERSON] . Також він сплачував на утримання дочки аліменти. У квартирі залишилися його документи. Зазначив, що ніякого іншого житла не має. Представник [PERSON] - адвокат Крохмальова Л.П. підтримала доводи, наведені у відзиві на позовну заяву [PERSON] , а також зустрічну позовну заяву. Пояснила, що квартира була отримана 29.07.1981 на підставі ордеру наймачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] та їх дочка були зареєстровані як члени сім`ї наймача. Зазначила, що реєстрація не дає права користування житловим приміщенням, юридично порядок користування квартирою не був встановлений. Після розлучення [PERSON] разом з дочкою пішли з цієї квартири, онука навіть не спілкувалася з бабкою. Поки [PERSON] була жива - квитанції на сплату комунальних послуг заповнювалися та оплачувалися нею. [PERSON] не відмовлявся від своїх прав на квартиру, мав намір переоформити квартиру на себе, за кордон він виїхав на заробітки. Зазначила, що акт КСН про не проживання [PERSON] у квартирі не може бути допустимим доказом, оскільки КСН не наділені повноваженнями щодо складання таких актів. Крім того, позивачка [PERSON] не довела належними доказами підстави для позову, зокрема, неможливість призначити субсидію у зв`язку з реєстрацією [PERSON] в квартирі. Враховуючи викладене, просила відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити вимоги зустрічного позову. [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги [PERSON] , зустрічні позовні вимоги не визнала, пояснила, що проживала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , після реєстрації шлюбу з 1993 року вона була зареєстрована у спірній квартирі. У 1994 році у них народилася дочка. Згодом [PERSON] перестав з ними жити. [PERSON] з дочкою жили з його батьками. Через 4 роки він знову повернувся, вони почали жити однією сім`єю, переїхали у іншу квартиру. Через рік [PERSON] знову зник. У 2006 році за рішенням суду її з дочкою було вселено до спірної квартири. З цього часу [PERSON] з ними не проживав, у нього була інша жінка, з якою він придбав будинок у Кальміуському районі м. Маріуполя. У 2011 році він виїхав за кордон та до 2019 року проживав у РФ. [PERSON] був зареєстрований у спірній квартирі та комунальні послуги не сплачував, ніяких коштів на утримання квартири не надавав, не приїхав на поховання своїх батьків. Похованням матері [PERSON] займалася сусідка, оскільки [PERSON] на час її смерті мешкала протягом трьох місяців за іншою адресою - [ADDRESS] , яка була поряд з роботою. Вказана квартира належить [PERSON] та [PERSON] сплачувала за неї оренду 1500 грн. на місяць. Вона була у відпустці, а коли повернулася з відпустки, сусідка їй повідомила про смерть [PERSON] . Після смерті [PERSON] . [PERSON] з дочкою повернулися до зазначеної квартири та постійно проживали у ній. Вона доглядала вітчима [PERSON] , який часто хворів, скаржився на серце, вона викликала швидку медичну допомогу, однак він відмовлявся госпіталізуватися. [INFO] помер [PERSON] , похованням якого займалася вона сама. Старе майно, яке було у квартирі, вона викинула. Зазначила, що [PERSON] ніколи не бажала, щоб [PERSON] проживала у квартирі, завжди виганяла її. Після примусового вселення [PERSON] замінила замок у вхідних дверях, однак, його було вибито, речі були розкидані по кімнаті, після чого вона з дочкою переїхали у орендовану квартиру. До смерті [PERSON] вони періодично з`являлися у квартирі, залишалися ночувати, прали свою білизну, з 2006 року давали кошти на сплату комунальних послуг. У кінці 2014 року були встановлені лічильники на холодну та гарячу воду, [PERSON] викликала майстрів, купила лічильник на холодну воду, у 2019 році лічильники було перевстановлено. Квартиру приватизували. Також пояснила, що дійсно, [PERSON] як представник [PERSON] телефонувала їй з приводу документів на квартиру, однак, суду, при зверненні з первісним позовом у 2018 році, вона про це не повідомляла. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала з підстав, викладених у письмових заявах по суті справі, просила їх задовольнити. Додатково пояснила, що [PERSON] не довів, що він перебував за межами України у зв`язку з відрядженням, роботою, оскільки останній особисто визнав, що він працював у РФ неофіційно та нелегально. У задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що проживає у квартирі [ADDRESS] , та була знайома з батьками [PERSON] . Вказала, що у квартирі проживали його батьки та він, а після одруження з [PERSON] стала проживати і вона. У шлюбі народилася дочка, однак, через деякий час вони розлучилися. [PERSON] періодично жив з матір`ю, у той час як [PERSON] після розлучення вона там не бачила. З 2011 року він не проживав у квартирі, де проживав не знає, але він постійно провідував матір. У 2018 році вона підписала акт про не проживання [PERSON] , оскільки вважала, що зазначено про не проживання особи саме на дату складання акту. Коли [PERSON] захворіла та просила [PERSON] зробити їй ін`єкції, свідок бачила, що одна кімната була закрита - її за рішенням суду було виділено [PERSON] . Після смерті [PERSON] свідок з чоловіком займалися її похованням, гроші на поховання вислав [PERSON] . Після смерті [PERSON] . [PERSON] з дочкою доглядали вітчима [PERSON] , оскільки той був слабкий та часто хворів. Коли він помер, [PERSON] не повідомила [PERSON] про смерть вітчима, на похоронах його не було. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , пояснила, що у 2018 році за допомогою «Вайберу» з нею зв`язався [PERSON] та повідомив, що у нього у 2016 році померли батьки та він хоче переоформити особистий рахунок на квартиру, яка була отримана за ордером на всю сім`ю. Він надав їй доручення, по якому вона мала представляти його інтереси, а також номер телефону своєї дочки. Усі документи знаходилися у колишньої дружини. Свідок намагалася отримати документи, через [PERSON] зв`язалася з [PERSON] , однак, остання не надала документи. Свідок отримала дублікати усіх необхідних документів та звернулася з позовом до суду про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Вона особисто обходила сусідів та декілька свідків пояснили, що в квартирі кілька років ніхто не мешкає. На адресу по вул. Зелінського в м.Маріуполі надійшли ухвали суду про усунення недоліків та про повернення позову, які вона не могла вже на той час оскаржити, про що повідомила [PERSON] . Коли він повернувся в Україну та переоформляв паспорт, у Центрі надання адміністративних послуг йому повідомили, що він знятий з місця реєстрації за рішенням суду. Суд, вислухавши сторони, пояснення свідків, дослідивши докази по справі, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом установлено та не заперечувалося сторонами, що відповідно до ордеру на житлове приміщення серії №1374 на квартиру [ADDRESS] , він виданий [PERSON] з правом на житлову площу [PERSON] - чоловіка [PERSON] , [PERSON] - сина [PERSON] , на підставі протоколу засідання комісії виконкому Жданівської міської ради народних депутатів №30 від 29.07.1981 року. /а.с.16, 106 том 1/. Згідно з копією особового рахунку № 61714, у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані з 17.11.1981 по 05.07.2016 [PERSON] , з 17.11.1981 по 03.11.2016 [PERSON] , з 17.11.1981 [PERSON] , з 23.02.1993 [PERSON] , з 12.07.1994 [PERSON] /а.с.20, 107 том 1/. Відповідно до довідки від 02.07.2018 № 18-126-04 про зареєстроване місце проживання, наданої відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту надання адміністративних послуг Маріупольської міської ради, у вищезазначеній квартирі зареєстровано три особи. /а.с.20 том 1/. Згідно зі свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від [INFO], виданим Жовтневим районним у м. Маріуполі відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] померла [INFO]. / а.с.17, 143 том 1/. Згідно зі свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 18.10.2016, виданим Жовтневим районним у м. Маріуполі відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] помер [INFO] . /а.с.18, 144 том 1/. Відповідно до акту, виданого Комітетом самоорганізації населення «Надія» від 02.07.2018 №39, [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але не проживає за вказаною адресою з 2011 року, що підтверджують сусіди [PERSON] ([ADDRESS]), [PERSON] ([ADDRESS] ). /а.с.27, том 1/. Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого району м. Маріуполя Донецької області, [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої є [PERSON] , [PERSON] /а.с.9, том 1/. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 18.04.2015, виданого міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб, про що зроблено актовий запис № 136. Прізвище дружини після укладення шлюбу - [PERSON] . /а.с.10, том 1/. При судовому розгляді справи встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами склалися неприязні відносини, квартиронаймач [PERSON] не бажала, щоб [PERSON] мешкала з ними у квартирі. Зазначені обставини підтверджуються рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 12 жовтня 2006 року, справа №2-252/2006, відповідно до якого позовну заяву [PERSON] , діючої від свого імені і від імені неповнолітньої дочки [PERSON] , задоволено, вирішено вселити [PERSON] та [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . /а.с.21-22,108-109 том 1/. За даними відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради відповідно до листа від 16.07.2018 №03-12-7131 вбачається, що за вказаною адресою з 22.01.1984 зареєстрований також [PERSON] , [INFO] . /а.с.31, том 1/. Відповідно до рішення Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради від 30.01.2019 №20, у зв`язку зі смертю основного квартиронаймача [PERSON] , знятої з реєстраційного обліку 05.07.2016, визнано наймачем трикімнатної квартири [ADDRESS] онуку [PERSON] /а.с.92, том.1/. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №170505185 від 14.06.2019, та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №200565235 від 17.02.2020, квартира за адресою: [ADDRESS] , на праві спільної сумісної приватної власності належить [PERSON] , [PERSON] /а.с.91, 131-132 том.1/. Згідно зі свідоцтвом про право власності від 08.05.2019 № 51526/н, квартира за адресою: [ADDRESS] , на праві спільної сумісної приватної власності належить [PERSON] та [PERSON] /а.с.92, том.1/. Згідно з довідкою ТОВ «Солик Км», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , з 15.08.2015 по 28.11.2019 працював у ТОВ «Солик Км» на посаді водія-експедитора. /а.с.105, том.1/. Відповідно до копії позовної заяви до [PERSON] про розірвання шлюбу за підписом [PERSON] від 22.07.05, останньою зазначена адреса її проживання: [ADDRESS] . /а.с.112, том 1/. Відповідно до довіреності 50АБ 0864359 від 25.05.2018 [PERSON] уповноважив [PERSON] бути її представником з питання переоформлення особового рахунку на його ім`я, з правом представляти його інтереси в судах будь-якої інстанції та юрисдикції. /а.с.114, том 1/. Згідно з актом №32 від 15.08.2018, видним головою КСН «Надія», [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , зі слів сусідів за вказаною адресою не проживають. /а.с.115, том 1/. Відповідно до довідки, від 13.08.2018 №46-126-1658 з Центру надання адміністративних послуг Департаменту надання адміністративних послуг Маріупольської міської ради, наданої [PERSON] , яка діє за довіреністю від імені [PERSON] , за адресою [ADDRESS] , зареєстровано 3 особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] /а.с.116, том 1/. Відповідно до свідоцтва про поховання [PERSON] був похований 18.10.2016. /а.с.145, том 1/. Згідно з квитанціями №№39-45 від 18.10.2016, організацією поховання займалася [PERSON] /а.с.145-147, том 1/. З квитанцій про сплату коштів за комунальні послуги, вбачається, що у період з липня 2016 року по квітень 2018 року сплату по рахункам здійснювала [PERSON] /а.с.161-170, том 1/. Суду також надано квитанції про сплату коштів за комунальні послуги за період з січня 2013 року по червень 2016 року /а.с.171-228, том 1/ та з червня 2010 року по червень 2016 року /а.с.44-56, 59-63, том 2/, однак, з них неможливо зробити висновок, хто саме був платником по рахункам за надані кошти, тому суд не приймає їх до уваги, як доказ сторони позивача по первісному позову про те, що саме [PERSON] та [PERSON] були платниками за надані комунальні послуги у спірній квартирі. Відповідно до акту та свідоцтва про приймання 18.05.2010 абоненту [PERSON] встановлено лічильник води ЛК-15. /а.с.64-65, том 2/. Згідно з актами № 84838 від 18.10.2019 та №б/н від 25.10.2019, у споживача [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , було прийнято на комерційний облік та, відповідно, знято з комерційного обліку лічильник гарячого водопостачання. /а.с.42, том 2/. Відповідно до акту №005448 від 30.10.2019 у споживача [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , було проведено повірку вузла обліку холодної води. /а.с.57, том 2/. Статтею 1 ЖК України задекларовано, що громадяни України мають право на житло. Згідно з ч.3 ст.9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Суд повинен надавати адекватне обґрунтування для відхилення аргументів сторін стосовно застосування відповідного законодавства та оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого закону (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13 листопада 2013р. у справі № 6-115цс13). Так, обґрунтовуючи свої вимоги за первісним позовом, позивач посилається на те, що відповідач більше шести місяців без поважних причин не проживає за місцем своєї реєстрації, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України. В силу вимог ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Також вказаною статтею ЖК України передбачено випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Згідно зі ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як роз`яснив Пленум ВСУ у постанові від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім`ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, звертаючись до суду із позовною вимогою про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України, позивач повинен належними та допустимими доказами довести факт не проживання відповідача за місцем своєї реєстрації понад шість місяців та відсутність поважності причин такого не проживання. Обґрунтовуючи позовні вимоги, викладені у зустрічній позовній заяві, [PERSON] посилається на те, що [PERSON] та [PERSON] чинять йому перешкоди у користуванні жилим приміщенням, у якому він був зареєстрований, що у свою чергу є підставою для відновлення його порушених прав на користування квартирою та його вселення в зазначену квартиру. У відповідності до вимог ст.ст. 64, 65 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Отже предметом доказування при вирішенні спору за зустрічним позовом є доведення порушення житлових прав позивача (за зустрічним позовом) та перешкоджання йому зі сторони відповідача (-ів) (за зустрічним позовом) у праві користування квартирою, у якій він був зареєстрований. В силу приписів ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. При цьому кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У свою чергу суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Так, ст.81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних права бо виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. При цьому, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Так, на обґрунтування первісного позову [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач надає в якості доказу акт КСН «Надія» №39 від 02.07.2018 про те, що [PERSON] не проживає за спірною адресою з 2011 року, однак, суд не приймає до уваги зазначений акт КСН «Надія», оскільки він складався зі слів сусідів, причини не проживання [PERSON] в квартирі при його складенні не з`ясовувались. Натомість жодних доказів, які підтверджують відсутність поважності причин такого не проживання позивачем суду не надано. Крім того позивачка [PERSON] , позиваючись до [PERSON] , посилалась на неможливість оформити субсидію для оплати комунальних послуг у зв`язку з реєстрацією [PERSON] в квартирі, однак жодних належних доказів з цього приводу, неможливості призначити субсидію, суду не надала. Водночас, відповідачем за первісним позовом до суду на підтвердження поважності його відсутності тривалий час у спірній квартирі надано довідку ТОВ «Солик Км», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якої [PERSON] , [INFO] , з 15.08.2015 по 28.11.2019 працював у ТОВ «Солик Км» на посаді водія-експедитора. Крім того, [PERSON] був сином основного квартиронаймача [PERSON] та після її смерті надав [PERSON] довіреність на переоформлення особового рахунку спірної квартири на його ім`я та звернення до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою. [PERSON] в судовому засіданні також підтвердила, що під час судового розгляду за первісним позовом [PERSON] , до ухвалення заочного рішення, до неї зверталася [PERSON] в інтересах [PERSON] з приводу документів на квартиру. Аналіз вказаних документів, пояснень сторін та показів допитаних свідків дає можливість прийти до висновку про те, що в період відсутності в Україні відповідач за первісним позовом [PERSON] не втратив належного йому права користування приміщеннями спірного житла, наймачем якого була його мати та він, і його вітчим як члени її сім`ї, не втрачав інтересу до спірної квартири, не мав наміру проживати постійно за іншою адресою, не має іншого постійного житла, а його тимчасова відсутність у спірному жилому приміщенні не дає підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. У зв`язку з чим в задоволенні вимог позову [PERSON] до [PERSON] про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням, слід відмовити. Що стосується зустрічних позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення [PERSON] до спірної кватири суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1-4 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Визнання права; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі є способами захисту цивільних прав та інтересів судом у відповідності до ст.16 ЦК України. Разом з тим, позивачем за зустрічним позовом не надано жодних доказів, які б підтверджували, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні квартирою. Зокрема, у позовній заяві та у судовому засіданні позивач за зустрічним позовом посилався на те, що коли він 02 грудня 2019 року прийшов додому, то в квартиру увійти не зміг, при цьому ані письмових, ані будь-яких інших доказів, передбачених ст.76 ЦПК України, суду не надає. При цьому суд також враховує, що заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 вересня 2018 року, яке набуло законної сили, [PERSON] визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . За таких обставин не могли вважатися неправомірними дії відповідачів щодо відмови [PERSON] у користуванні квартирою під час дії судового рішення. В подальшому 10 лютого 2020 року ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області за заявою [PERSON] заочне рішення суду від 17 вересня 2018 року було скасовано. Однак, суду не надано доказів, що після скасування заочного рішення [PERSON] вчиняв дії, направлені на відновлення його реєстрації у квартирі, користування квартирою тощо. А звернення до суду з такими вимогами є обґрунтованим тільки у випадку відмови відповідачами в праві користування [PERSON] спірною квартирою, тому в задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed