Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-20 00:00:00

У липні 2020 року до суду звернувся [PERSON] з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. З позову вбачається, що позивач та треті особи є власниками житлового будинку [ADDRESS] . Позивач, треті особи, онуки позивача - [PERSON] та [PERSON] , зареєстровані у вказаному житловому будинку та фактично в ньому проживають. Також, за вказаною адресою зареєстрована, але фактично не проживає без поважних причин протягом останніх п`яти років відповідачка [PERSON] . Домовленостей з відповідачкою про залишення її місця проживання та реєстрації не було. Реєстрація [PERSON] у вказаному вище житловому будинку перешкоджає позивачу в оформленні субсидії. Посилаючись на вищезазначені обставини [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просить визнати відповідачкою такою, що втратила право на користування житлом за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 14.09.2020 року у справі відкрите спрощене позовне провадження та призначене судове засідання на 17.11.2020 року, яке відкладене у зв`язку з неявкою відповідачки на 21.12.2020 року. У судове засідання позивач не з`явився, його представник [PERSON] у письмовій заяві від 17.11.2020 року просить справу розглядати за їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечують (а.с. 50). Відповідачка у судові засідання 17.11.2020 року та 21.12.2020 року не з`явилася, повідомлена була належним чином (а.с. 30-45, 63). Будь-яких заяв, клопотань та відзивів від відповідачки до суду не надходило. У судове засідання не з`явилися треті особи, у письмових заявах просили справу слухати за їх відсутності, вважають, що позов підлягає задоволенню (а.с. 59, 60, 61, 62). Отже, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280, 281 ЦПК України. У зв`язку з вищевикладеним, суд вирішив проводити судове засідання, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач та треті особи є співвласниками у рівних частках житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] та витягом про реєстрацію права власності на нерухому майно серія ССГ № 909222 (а.с. 9, 10). Відповідачка [PERSON] зареєстрована за адресою: : [ADDRESS] , однак фактично не проживає за вказаною адресою з 22.12.2015 року, що підтверджується довідкою № 02-44/115 від 28.05.2020 року (а.с. 12). Також, як встановлено з довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 02-44/114 від 28.05.2020 року, відповідачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак фактично за вказаною адресою не проживає (а.с. 13). Згідно акту обстеження домогосподарства, за адресою будинку: [ADDRESS] , відповідачка [PERSON] у вказаному житловому будинку з 22.12.2015 року не проживає (а.с. 6). Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Частиною 1 статті 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Згідно норм ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок і користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати та укладати інші не заборонені законом угоди. Об`єктом права власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. 379, 382 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, а також з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним в будинку, що йому належить, користуються жилими приміщеннями в обсязі визначеному відповідно до угоди з власником. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Отже, з досліджених вище доказів встановлено, що відповідачка не проживає і не з`являється у належному позивачу та третім особам будинку більше року, доказів того, що зазначені особі чинять перешкоди в доступі до житла відповідачці відсутні, зокрема, суду не надано доказів того, що між позивачем та третіми особами з однієї сторони та відповідачкою з другої сторони укладались будь-які угоди щодо користування житлом чи існують інші домовленості, тому суд приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання відповідачки такою, що втратила право на користування спірним житловим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанції про сплату судового збору від 29.05.2020 № 31326027-1 вбачається, що позивачем [PERSON] при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в розмірі 840,80 грн (а.с. 1). Враховуючи вищезазначене, та у зв`язку із задоволенням позову, судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідачки у справі в розмірі 840,80 грн на користь позивача [PERSON] . На підставі викладеного та,

Outcome: approved