Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] (Позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (Відповідач) про стягнення коштів. Свої позовні вимоги Позивач обгрунтовує тим, що рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26.12.2014р. стягнуто з [PERSON] на користь Позивача грошові кошти в сумі 495,17 грн. та судовий збір у сумі 97,44 грн. Згідно мотивувальної частини даного рішення вбачається, що [PERSON] позов визнав, проти його задоволення не заперечував, тобто Відповідач знав про те, що він повинен сплатити відповідні кошти на користь Позивача. Грошові кошти за рішенням суду були сплачені [PERSON] наступним чином: - 470,69 грн. були сплачені 04.03.2016р., - 118,96 грн. були сплачені 05.04.2016р. Враховуючи вищевикладене, Позивач просив стягнути з [PERSON] на свою користь грошові кошти у сумі 299,25 грн. - встановлений індекс інфляції за зобов'язаннями, які виникли внаслідок невиконання рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова по цивільній справі № 751/13250/14; грошові кошти у сумі пені у розмірі 309,53 грн.; витрати на правову допомогу у розмірі 1 000,00 грн.; в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн., завданої Позивачу внаслідок неправомірних дій Відповідача. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Маліновської В.М. від 24.11.2016р. за вказаним позовом відкрито провадження у цивільній справі, справу призначено до розгляду у судовому засіданні на 21.12.2016р. (а.с.21). В судове засідання Позивач не з'явився, через канцелярію суду подав заяву, в якій підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с.26). Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.24), про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26.12.2014р. у справі № 751/13250/14 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення грошових коштів, позов задоволено та стягнуто зокрема з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 495,17 грн. та судовий збір у сумі 97,44 грн. (а.с.5-8). В судовому засіданні 26.12.2014р. [PERSON] позов визнав в повному обсязі, проти його задоволення не заперечував. Постановою державного виконавця Гаврилівим А.В. відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві від 26.03.2015р. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 751/13250/14, виданого 16.02.2015р. Новозаводським районним судом м. Чернігова, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в розмірі 592,61 грн. (а.с.11). Таким чином, з моменту набрання рішенням суду законної сили у Відповідача виникло грошове зобов'язання по виплаті Позивачу грошових коштів. Згідно виписки по картці/рахунку [NUMBER] [PERSON] за період з 04.03.2016р.-04.03.2016р. з пенсії [PERSON] на користь Позивача 04.03.2016р. було відраховано 470,69 грн. (а.с.9), 05.04.2016р. - 118,96 грн. (а.с.10). Відповідно до ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що Відповідач несвоєчасно виконав свої зобов'язання згідно рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова, так 04.03.2016р. на користь Позивача було сплачено 470,69 грн., а 05.04.2016р. - 118,96 грн., таким чином в зв'язку з порушенням Відповідачем строків сплати грошових коштів на користь Позивача, суд дійшов висновку, що Відповідач зобов'язаний сплатити на користь Позивача інфляційні витрати в загальній сумі 299,25 грн. Щодо позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] пені у розмірі 309,53 грн. на підставі Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», суд виходить з наступного. Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Дія цього Закону не поширюється на порядок нарахування та сплати пені, штрафних та фінансових санкцій за несвоєчасну сплату податків, податкового кредиту та інших платежів до бюджетів усіх рівнів і позабюджетних фондів, передбачених чинним законодавством України, а також на відносини, що стосуються відповідальності суб'єктів переказу грошей через платіжні системи. Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст. 1 Закону). Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що оскільки між Позивачем та Відповідачем не було укладено угоди або досягнуто згоди щодо розміру пені, яка підлягає стягненню в разі прострочення виконання грошового зобов'язання, з урахуванням того, що ані Позивач, ані Відповідач не є суб'єктами договірних правовідносини між платником та одержувач коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача пені у відповідному розмірі. Щодо позовних вимог в частині відшкодування позивачу моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн., слід зазначити наступне. Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, у відповідності з п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно вимог, ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. З урахуванням обставин справи, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди, зокрема щодо заподіяння Відповідачем Позивачу моральної шкоди, що полягає у душевних стражданнях, яких Позивач зазнав у зв'язку із невиконанням рішення суду та неповернення йому коштів, протиправності дій відповідача та наявності причинного зв'язку між моральною шкодою заподіяною позивачу і протиправними діяннями відповідача, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах. Щодо стягнення з Відповідача на користь Позивач витрат на правову допомогу в розмірі 1 000,00 грн., суд виходить з наступного. За положеннями ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України). Положеннями ч.ч.1-2 ст. 84 ЦПК України встановлено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, обмежений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», яким визначено, що розмір витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Тобто вказаним законом чітко визначено за що саме може бути виплачена компенсація. Так, ст. 56 ЦПК України визначено, що правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Тобто вказаною нормою чітко визначено, що хто може бути особою, яка надає правову допомогу, порядок її залучення та обсяг здійснюваних прав. Згідно п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009р. № 2, особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, а тому вона не може бути її представником, і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в ч. 2 ст. 56 ЦПК України. Позивачем до матеріалів справи надано Договір про надання юридичних послуг від 01.07.2016р., укладений між Позивачем та адвокатом [PERSON], згідно якого Адвокат зобов'язується надати наступні юридичні послуги: підготовка позовної заяви про стягнення грошових коштів з [PERSON] (а.с.14), та товарний чек від 01.07.2016р., згідно якого [PERSON] сплатив на користь адвоката [PERSON] грошові кошти в сумі 1 000,00 грн. (а.с.15). Разом з тим, ні в Договорі, ні в Товарному чекові не вказано час, який було витрачено адвокатом на підготовку позову до суду, як і не долучено до матеріалів справи відповідного розрахунку з підтвердженням часу, витраченого адвокатом. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги Позивача про стягнення на його користь з Відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 1 000,00грн. задоволенню не підлягають. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.10 ЦПК України). За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення кошті підлягає частковому задоволенню, шляхом стягнення з Відповідача на користь Позивача 299,25 грн. - інфляційних витрат. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551,20 грн., оскільки будь-які докази, які б вказували на те, що Відповідач звільнений від сплати судового збору, у суду на час розгляду справи відсутні, а за вимогу майнового характеру підлягає сплаті мінімальний судовий збір саме у розмірі 551,20грн. При цьому Позивачем до позову були долучені докази, які свідчать проте, що він звільнений від сплати судового збору відповідно до ст.5 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 15, 16, 23,525, 526, 610, 612, 625, 1167 ЦК України, та

Outcome: partial