Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач [ADDRESS] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON], у якому просила суд: - встановити факт її проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачем [PERSON] з 2005 року, - визнати житловий будинок № [ADDRESS] та земельну ділянку, на якій він розташований у с. Жовтневе Бориспільського району Київської області, спільною сумісною власністю її та відповідача [PERSON], - визнати недійсними договори дарування цих же будинку та земельної ділянки, укладених 15.09.2015 між відповідачами [PERSON] та [PERSON], посвідчених третьою особою приватним нотаріусом Харитонюк Ю. К., - провести поділ майна подружжя, виділивши їй у власність трикімнатну квартиру [ADDRESS] (загальною площею 118,60 кв.м., житловою площею 72,90 кв.м.), а відповідачу [PERSON] виділити у власність житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку, на якій він розташований (площею 0,40 га) в селі Жовтневе Бориспільського району Київської області /т. І а. с. 222-226/. У подальшому позивач змінила вимоги щодо варіанту поділу майна та просила визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS], на 1/2 частку земельної ділянки на якій він знаходиться, та на 1/2 частку квартири [ADDRESS] /т. ІІ а. с. 187-190/. Відповідач [PERSON] позов [PERSON] визнав частково, не заперечив факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з позивачкою [PERSON] з 01.11.2007 по 17.06.2009, не заперечив, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] про поділ майна подружжя та просить визнати за ним право власності на частку в розмірі 79/100, а за [PERSON] на частку в розмірі 21/100 цієї квартири /т. ІІ а. с. 160-161/. Також відповідач [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору [PERSON], просить в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України підтвердити її право власності на житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку, на якій він розташований, площею 0,40 га в селі Жовтневе Бориспільського району Київської області /т. ІІ а. с. 13/. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представники позов підтримали, зустрічні позови [PERSON] та [PERSON] не визнали, зазначивши, що з відповідачем [PERSON] позивач познайомилась у 2000 році, у 2005 році вони вирішивши створити сім'ю, почали проживати разом, піклуватись одне про одного, вести спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, взяли на себе права та обов'язки подружжя, тобто стали сім'єю в розумінні ст. 3 СК України, проте, шлюб зареєстрували лише 17.06.2009. У подальшому відносини погіршились і з червня 2015 року шлюбні стосунки фактично припинені, а рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04.02.2016 шлюб розірвано. За період проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та у зареєстрованому шлюбі нею та [PERSON] було придбано за спільні кошти у власність земельну ділянку площею близько 0,40 га, розташовану по [ADDRESS], на якій з 2006 року збудовано житловий будинок, введений в експлуатацію у 2015 році. Крім того, 04.08.2011 за спільні кошти було придбано трикімнатну квартиру [ADDRESS], вартістю 2679626 гривень. Вказане майно є спільною сумісною власністю, проте між відповідачами 15.09.2015 без її відома та згоди було укладено договори дарування вищезгаданих земельної ділянки та житлового будинку, які за відсутності її згоди на укладення таких, слід визнати недійсними. Просить з порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за нею та відповідачем [PERSON] право власності по 1/2 частці кожному на спірне нерухоме майно: квартиру [ADDRESS], житлового будинку [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,40 га, на якій він знаходиться. Зустрічний позов [PERSON] не визнала так як проживала з ним однією сім'єю з 2005 року, а на купівлю квартири [ADDRESS] витрачено виключно кошти сім'ї. Зустрічний позов [PERSON] позивачка [PERSON] та її представники не визнали, пояснили, що земельна ділянка площею 0,40 га, розташована по вулиці Заповідній, буд. 10 в селі Жовтневе Бориспільського району Київської області, та розміщений на ній житловий будинок станом на 15.09.2015 були спільною сумісною власністю її та відповідача [PERSON], відчуження такого майна без її згоди є незаконним, відповідні договори дарування від 15.09.2015 є недійсними, а тому [PERSON] не набула право власності на це майно. У судовому засіданні представник позивача просив її позов задовольнити, в задоволенні зустрічних позовів [PERSON] та [PERSON] відмовити. Відповідач [PERSON] (позивач за зустрічним позовом) та його представник в судовому засіданні зустрічний позов підтримали в повному обсязі, первісний позов [PERSON] визнав частково, зустрічний позов [PERSON] визнали та пояснили, що з позивачкою за первісним позовом [PERSON] [PERSON] дійсно познайомився у 2000 році, на той час вони проживали у Львові. Він переїхав у Київ у 2003 році, позивачка [PERSON] у 2004 році, в цей період часу вони підтримували дружні відносини, проте проживали окремо, спільного господарства не вели, відповідач в той час проживав з іншою жінкою, стосунки з якою розірвав лише у серпні 2007 року, та до листопада 2007 року проживав один. Визнав, що у листопаді 2007 року позивачка переїхала жити до нього, і з цього часу вони дійсно проживали однією сім'єю до реєстрації шлюбу 17.06.2009. Фактично шлюбні відносини остаточно припинено в грудні 2014 року, а рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04.02.2016 шлюб розірвано. Відповідач [PERSON], який був допитаний судом в якості свідка, пояснив, що до початку проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з позивачкою, він 08.06.2006 за особисті кошти придбав земельну ділянку у с. Жовтневе Бориспільського району Київської області, на якій до листопада 2007 року було повністю завершено будівництво спірного житлового будинку. Житловий будинок здано в експлуатацію лише у 2015 році, проте, жодних спільних коштів у період з листопада 2007 року по грудень 2014 року на вказаний будинок не було витрачено, а тому, на думку відповідача, такий не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, та не може бути предметом поділу між ним та [PERSON], а тому він вправі був без її згоди розпорядитись вказаним майном та подарувати його своїй матері [PERSON] Відповідач [PERSON] також визнав, що спірна квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, проте, вважає, що при поділі цієї квартири слід врахувати ту обставину, що спірна квартира частково оплачена коштами, які належали йому особисто, а тому його частка при поділі цієї квартири повинна бути збільшена до 79/100, а частка позивачки, відповідно, зменшена до 21/100. Просить його зустрічний позов та зустрічний позов [PERSON] задовольнити, позов [PERSON] задовольнити частково, встановивши факт їх проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01.11.2007 по 17.06.2009, визнавши за [PERSON] право власності на 0,21 частку у спірній квартирі. Відповідач [PERSON] (позивач за зустрічним позовом) в судове засідання не з'явилася, до суду подала нотаріально засвідчену заяву від 29.12.2016, посвідчену приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Зуєвої С. М., зареєстровану в реєстрі № 759, про розгляд справи у її відсутність, у якій також зазначено, що свій позов підтримує повністю, позов [PERSON] в частині позовних вимог, пред'явлених до неї - не визнає, у вирішенні позову [PERSON] в частині позовних вимог, пред'явлених лише до [PERSON], та зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] - покладається на розсуд суду /т. ІІ а. с. 69/. Третя особа у справі приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Харитонюк Ю. К. у судове засідання не з'явилася, направила заперечення, у яких також просила розглядати справу за її відсутності /т. ІІ а. с. 89/. Допитана судом свідок [PERSON] показала, що знайома з відповідачем [PERSON] приблизно з 2005 року, працювала в нього домогосподаркою, приходила один-два рази на тиждень. [PERSON] на той час мешкав в [ADDRESS], у квартирі на другому поверсі. Тоді ж вона познайомилась з позивачкою [PERSON], яку інколи зустрічала у [PERSON], проте особистих речей [PERSON] в цій квартирі не було, вказівок їй як працівнику [PERSON] ніколи не давала, також ніколи не розраховувалась з нею за виконану роботу. У цей період часу у квартирі ще знаходились особисті речі жінки на ім'я [PERSON], яка у той період часу часто гостювала у [PERSON] і останній просив свідка враховувати побажання [PERSON] щодо графіку прибирань та купівлі продуктів. Приблизно через рік [PERSON] переїхав в іншу квартиру за адресою [ADDRESS], а [PERSON] поселилась в квартиру по [ADDRESS], яку до того займав [PERSON] У [PERSON] за новою адресою часто гостювали друзі, з жінок у цій квартирі протягом 2006-2007 років періодично проживала [PERSON]. Тоді ж [PERSON] почала просити її допомоги по господарству у квартирі, де вона проживала одна, і за виконану роботу розраховувалась самостійно. З літа 2007 року у квартирі [PERSON] перестала з'являтись [PERSON], а пізно восени у цю квартиру переїхала з речами [PERSON], проживали вони разом у цій квартирі всього декілька місяців, а у 2008 році [PERSON] та [PERSON] переїхали разом до іншої квартири за адресою [ADDRESS], де вона працювала в останніх до 2011 року. Весь час у квартирі за адресою [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] проживали як сім'я. Свідок [PERSON] показав суду, що працював водієм у [PERSON] протягом 8 років - з 2003 по 2011 рік, тому йому добре відомі обставини особистого життя останнього, оскільки весь цей час він практично щоденно забирав вранці останнього з дому та ввечері привозив назад. За період роботи свідка у [PERSON] той змінив три квартири. З 2003 по 2006 рік [PERSON] проживав по [ADDRESS], а потім у двох різних квартирах у будинку [ADDRESS]. За час роботи [PERSON] спілкувався з багатьма людьми, що стосується жінок, то у нього протягом 2003-2007 років були доволі близькі стосунки з жінкою на ім'я [PERSON], яка у ці роки періодично проживала разом з ним у його квартирах. З [PERSON] свідок познайомився приблизно у 2005 році, на той час вона проживала по [ADDRESS], куди він час від часу возив [PERSON] У 2006 році [PERSON] переїхав у квартиру в будинку № [ADDRESS], а [PERSON] почала проживати у квартирі, в якій до цього поживав [PERSON] Відповідач часом гостював у неї в цій квартирі. Влітку 2007 року свідку зі слів [PERSON] стало відомо, що той розірвав відносини з [PERSON]. З того часу зустрічі [PERSON] та [PERSON] стали регулярними, проте, до осені 2007 року вони проживали окремо. З осені 2007 року почали проживати разом у квартирі [PERSON], проте через декілька місяців разом перебрались в іншу квартиру у тому ж будинку, де проживали разом постійно до 2011 року, аж до його звільнення. Свідок також повідомив, що в період часу 2006-2007 роки часто возив [PERSON] в село Жовтневе Бориспільського району, де в той час велось будівництво будинку. На той час, коли [PERSON] та [PERSON] почали проживати разом, будинок уже був збудований. [PERSON] він туди не возив жодного разу, в період часу 2008-2011 роки лише декілька разів возив туди [PERSON], який під час однієї з таких поїздок повідомив йому, що [PERSON] не бажає жити за містом, і тому цей будинок порожній. Свідок [PERSON] показав, що знайомий з відповідачем [PERSON] з 2003 року, з того часу підтримує з ним близькі дружні стосунки. З [PERSON] його познайомив [PERSON] в 2004-2005 роках, представив її як свою давню знайому зі Львова, яка тепер також живе та працює у Києві. У період часу 2003-2007 роки [PERSON] мав доволі близькі стосунки з [PERSON], з якою постійно проводив час, в тому числі і в колі друзів. Періодично вони навіть проживали разом в квартирі [PERSON] Починаючи з 2007 року свідок зауважив, що на спільні зустрічі [PERSON] все частіше з'являється з [PERSON] замість [PERSON]. Перед новим 2008 роком [PERSON] повідомив йому, що [PERSON] переїхала жити до нього, і вони мають намір створити сім'ю. Свідок підтвердив, що до кінця 2007 - початку 2008 року [PERSON] та [PERSON] ніколи разом не проживали та не вели спільного господарства. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала суду, що з [PERSON] вона познайомилася в 2006 року, потім [PERSON] познайомила її з [PERSON] Вони проживали разом в орендованій однокімнатній квартирі по [ADDRESS] потім переїхали в двокімнатну квартиру. Свідок була на весіллі сторін. Також їй відомо, що у подружжя був будинок за містом, куди її запрошували декілька разів. Суд критично оцінює покази зазначеного свідка, які суперечать показам інших свідків та іншим доказам, які були досліджені судом. Оцінюючи покази свідків в їх сукупності та інші наявні у справі докази, що стосуються обставин проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2005 року, суд приходить до переконання, що позивачка [PERSON] не довела належними та допустимими доказами тих обставин, що вона з 2005 року постійно проживала з відповідачем [PERSON], вела з ним спільне господарство, у них був спільний побут, рівень їх взаємних обов'язків та турботи одне про одного мав характер, притаманний лише для сім'ї. Показами свідків, які добре обізнані про обставини життя [PERSON] у спірний період, встановлено, що до осені 2007 року сторони, хоча і перебували в дружніх стосунках, проживали окремо, [PERSON] у цей же період часу періодично проживав з іншою жінкою у своїй квартирі. Суд, заслухавши обґрунтування та заперечення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до частини 1 статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідач [PERSON] визнав, що з листопада 2007 року і до реєстрації шлюбу 17.06.2009 проживав з позивачкою [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Визнана відповідачем обставина узгоджується з обставинами, які суд вважає встановленими відповідно до показів свідків, а тому позов [PERSON] про встановлення факту її проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачем [PERSON] з 2005 року підлягає частковому задоволенню. Суд приходить до висновку, що слід встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] з 01.11.2007 по 17.06.2009. Вирішуючи позовну вимогу [PERSON] про визнання зареєстрованих свого часу на ім'я [PERSON] житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки, на якій він розташований, спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], суд виходить з наступного. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності не залежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо самостійного заробітку (доходу). Відповідно до частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно до частин 1, 2 статті 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення Глави 8 Сімейного кодексу України. Відповідно до частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю одного з подружжя є, зокрема, майно, набуте до шлюбу та набуте за час шлюбу але за кошти, які належали йому особисто. Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України, висловленої ним в постанові від 08.06.2016 по справі № 6-2253цс15, суд, вирішуючи питання про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, повинен виходити з того, що особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суд повинен встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення повинно бути обґрунтоване належними і допустимими доказами, про що зазначається у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] 10.04.2006 на підставі договору купівлі-продажу набув право власності на земельну ділянку загальною площею 0,2519 га, кадастровий № [NUMBER], яка знаходиться у селі Жовтневе Бориспільського району Київської області, про що йому 08.06.2006 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER], який було зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010632300291 від 08.06.2006. Ще до укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки 30.03.2006 [PERSON] було укладено договір генерального підряду на виконання будівельно-монтажних робіт № 01-06 на суму 2053486,65 грн., предметом якого є будівництво індивідуального житлового будинку на спірній земельній ділянці, а також договори від 30.03.2006 за №№ 02-06, 01-06-ЮП, 01-06-ЭД про купівлю-продаж проектної документації, надання юридичних послуг та послуг по утриманню будинку на загальну суму 183 417,99 грн. Як вбачається з меморіальних ордерів № 464/1 від 11.04.2006, № 1 від 12.09.2006, № 1 від 10.11.2006, № 946/1 від 11.04.2006, № 25/1 від 11.04.2006, № 44/1 від 11.04.2006, вказані договори були повністю оплачені [PERSON] до 10.11.2006. 28.05.2015 ним було отримано свідоцтво про право власності на спірний будинок [NUMBER]. Оцінюючи наведені вище письмові докази в їх сукупності, висновок суду про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] з 01.11.2007 по 17.06.2009, а також покази свідків, з яких вбачається, що подружжя [PERSON] та [PERSON] ніколи у вказаному будинку не проживало, суд приходить до переконання про відсутність правових підстав для визнання земельної ділянки та житлового будинку по [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], оскільки встановлено, що відповідачем [PERSON] придбано земельну ділянку та оплачено роботи по будівництву на цій земельній ділянці житлового будинку в період часу з 10.04.2006 по 10.11.2006, тобто, до 01.11.2007, коли сторони почали проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів того, що в період з 01.11.2007 та до 28.05.2015, коли відповідач зареєстрував право власності на спірний будинок, подружжям було витрачено спільні кошти на будівництво цього будинку, також не надано доказів, які б свідчили, що метою придбання земельної ділянки та будівництва на ній житлового будинку було забезпечення подружжя житлом, а тому в задоволенні позовної вимоги [PERSON] про визнання земельної ділянки та житлового будинку по [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] слід відмовити за безпідставністю. Отже, [PERSON], як одноособовий власник спірного майна, вправі був розпорядитись ним на власний розсуд, а тому суд не вбачає підстав для визнання недійсними з підстав невідповідності вимогам закону договорів дарування спірних земельної ділянки та житлового будинку, укладених 15.09.2015 між відповідачами [PERSON] та [PERSON], водночас суд приходить до висновку про обґрунтованість позову [PERSON] до [PERSON] про визнання за нею права власності на отримані в дар за договорами від 15.09.2015 земельну ділянку та житловий будинок [ADDRESS], оскільки таке право, як вбачається з матеріалів справи, не визнається та оспорюється [PERSON], а відповідно до ст. 392 ЦК України власник вправі просити суд визнати за ним право власності, якщо це право не визнається або оспорюється іншою особою. Вирішуючи спір в частині поділу квартири [ADDRESS] суд виходить з наступного. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності не залежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо самостійного заробітку (доходу). Відповідно до статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини 2 статті 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності. Вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що під час перебування [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, 23.04.2010 [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири № 68-2-2/10, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховською І. В. (реєстровий № 454). Встановлено також, що на виконання умов попереднього договору за вказану квартиру сплачено 2679626,14 грн. наступними платежами: 27.04.2010 - 100 000 грн., 14.05.2010 - 851106,74 грн., 07.10.2010 - 554 806,00 грн., 10.11.2010 - 1 000 000,00 грн., 13.12.2010 - 173 153,40 грн., 17.01.2011- 560,00 грн. Допитаний в якості свідка відповідач [PERSON] зазначив, що спірна квартира була частково оплачена коштами, які належали йому особисто, а саме були йому подаровані матір'ю [PERSON] 07.09.2011 у розмірі 190000 доларів США. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 14.09.2016 (справа № 465/2387/16-ц) вказаний договір дарування від 07.09.2011, відповідно до якого [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] грошовій кошти у розмірі 190000 доларів США, яке не було оскаржено та набуло законної сили, визнано дійсним /т. ІІ а. с. 68/. З урахуванням показів свідка [PERSON], рішення Франківського районного суду м. Львова від 14.09.2016, доказів сплати платежів за попереднім договором купівлі-продажу квартири № 68-2-2/10 від 23.04.2010, суд вважає встановленим, що оплата за спірну квартиру в загальному розмірі 2679626,14 грн. здійснена частково в розмірі 1554806,00 грн. коштами [PERSON], які належали йому особисто. Спільними коштами подружжя, відповідно, було сплачено за спірну квартиру 1 124 820,14 грн., що слід врахувати при поділі квартири, збільшивши відповідно частку [PERSON] до 79/100 та зменшивши частку [PERSON] до 21/100. Відтак, суд приходить до висновку, що первісний позов [PERSON] підлягає задоволенню частково, зустрічні позови [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, а тому на користь [PERSON] підлягає стягненню з [PERSON] сума витрат по сплаті судового збору в розмірі 1247 грн. 34 коп., а з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] - сума у розмірі 6400 грн. та 6890 грн. відповідно. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial