Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

У квітні 2021 року представник позивача Приватного підприємства «Дармар» (надалі- ПП «Дармар») звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд стягнути заборгованість з повернення суми фінансової допомоги у розмірі 149 200 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 грн. та витрат по сплаті судового збору у розмірі 1135 грн. В обгрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що 26 червня 2015 року ПП «Дармар» відповідно до платіжного доручення № 2587 перерахувало [PERSON] грошові кошти в розмірі 50 000 грн., як фінансова допомога з призначенням платежу «Фінансова допомога згідно договору [PERSON] картковий рахунок [NUMBER] , без ПДВ». Окрім того, 31 липня 2015 року ПП «Дармар» відповідно до платіжного доручення № 348 перерахувало [PERSON] грошові кошти в розмірі 100 000 грн. з призначенням платежу: « [NUMBER] , ІПН [NUMBER] Зворотня фінансова допомога [PERSON] згідно договору № 31/7 від 31 липня 2015 року, без ПДВ. В подальшому, договори, які зазначені у платіжних дорученнях від 26 травня 2015 року та 31 липня 2015 року між сторонами у письмовій формі не укладалися. 29 березня 2021 року [PERSON] повернула грошові кошти в сумі лише 800 грн. двома платежами 500 грн. та 300 грн., таким чином, залишок боргу становить 149 200 грн., який просить представник стягнути на користь позивача. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 квітня 2021 року визначено головуючим - суддю Шролик І.С. Ухвалою суду від 27 квітня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження, справу призначено до розгляду на 27 травня 2021 року. Ухвалою суду від 27 квітня 2021 року відмовлено в задоволенні заяви ПП «Дармар» про забезпечення позову . На адресу суду 24 травня 2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в порядку ст.178 ЦПК України, в якому посилаючись на не доведення завалених позовних вимог, просить відмовити їх задоволенні. В мотивування поданого відзиву зазначає, що між сторонами 26 червня 2015 року укладено договір фінансової допомоги, у пункті 2 якого зазначено, що їй позивачем надано безповоротна фінансова допомога. Також надано повідомлення про виправлені реквізити платежу від 03 серпня 2015 року. Відповідь [PERSON] на адресу голови правління ПАТ «ПриватБанк» на запит банку щодо походження грошових коштів на її картковому рахунку, що надійшли від ПП «Дармар» на підставі договору фінансової допомоги від 26 червня 2015 року. Надано довідки АТ КБ «ПриватБанк» про рахунки відкриті на ім`я [PERSON] . Зазначає, що відповідач не сплачувала грошові кошти в погашення безповоротної фінансової допомоги, не була обізнана із рахунками позивача. Подано окрему заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності до вимог позивача, посилаючись на положення ст. 267 ЦК України. Від представника відповідача - адвоката Кушніра С.В. на адресу суду 02 червня 2021 року надійшла відповідь на відзив. В обґрунтування якої зазначає, що не визнає ту обставину, що між сторонами укладався письмовий договір про фінансову допомогу та не надавалось повідомлення про виправлення реквізитів. Дані документи вважають підробними та недійсними, тому що на час їх видання [PERSON] не був директором ПП «Дармар», невірно зазначена адреса місця знаходження ПП «Дармар», яка не відповідає інформації зазначеній в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб. Підписи на цих документах не відповідають підпису [PERSON] , з приводу чого подане клопотання про призначення судової почеркознавчої та технічної експертизи щодо відтиску печатки. На адресу суду 04 червня 2021 року надійшли від представника відповідача заперечення на відповідь на відзив. Посилаючись на ту обставину, що у 2015-2016 р.р. через порушене кримінальні провадження органам досудового розслідування надавались дозволи на проведення обшуків у приміщеннях ПП «Дармар» з правом вилучення, окрім іншого печаток. Зауважує, що хто фактично мав право підпису на документах в період укладання договору від 26.06.2015 року відповідач не знає. Просить врахувати правову позицію ВС у постанові від 03.10.2018 року, на яку також посилається позивач, що перебіг позовної давності може перериватися лише в межах строку позовної давності. Зауважує, що відповідач жодних дій по сплаті коштів у 2021 році не вчиняла. В судовому засіданні представник позивача ПП «Дармар» підтримав заявлені позовні вимоги з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, відповіді на відзив, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі. Наголошував суду, що відповідач [PERSON] отримала грошові кошти та має обов`язок їх повернути. Отримання коштів доводиться платіжними дорученнями. Згідно виписки АТ КБ «ПриватБанк» на рахунок ПП «Дармар» від [PERSON] надійшли грошові кошти 29 березня 2021 року в рахунок повернення зворотної допомоги від 26 червня 2015 року в сумі 300 грн. та від 31 липня 2015 року в сумі 500 грн., що на його переконання свідчить про визнання відповідачем свого обов`язку. 31 березня 2021 року ПП «Дармар» на адресу відповідача надсилав вимогу про повернення грошових коштів, яка залишилася без виконання. Представник відповідача - адвокат Лев Р.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав та мотивів викладених у поданому відзиві, запереченнях. Зауважив, що після отримання грошових коштів, як безповоротної фінансової допомоги [PERSON] не вчиняла жодних дій по її поверненню. Чоловік відповідача [PERSON] займався підприємницькою діяльністю та мав господарські відносини із позивачем ПП «Дармар». Між ними здійснювався взаєморозрахунок шляхом зарахування коштів на рахунок [PERSON] . В судовому засіданні 11 червня 2021 року після дослідження представниками сторін зразків підпису [PERSON] в паспорті та наданих вільних зразках його підпису на податкових накладних, а також поясненнях [PERSON] , який зазначив, що в період дати договору керівниками ПП «Дармар» були [PERSON] та [PERSON] , хто міг з них ставити підпис він не знає. Представник відповідача визнав факт, що підписи в договорі фінансової допомоги від 26 червня 2015 року та повідомлені про виправлення реквізитів платежу не відповідають підпису [PERSON] , не ним не вчинялись. У зв`язку із визнанням цього факту, на підставі положення ч. 1 ст. 82 ЦПК України представник позивача відмовився від клопотання про призначення судової експертизи. Вислухавши представників сторін, дослідивши письмові докази наявні в справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно платіжного доручення № 2587 від 26 червня 2015 року платник ПП «Дармар» перераховує на картковий рахунок [PERSON] відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» 50000 грн. із зазначенням призначення платежу «Фінансова допомога згідно договору [PERSON] картковий рахунок № [NUMBER] без ПДВ» (а.с.28). Згідно платіжного доручення №348 від 31 липня 2015 року платник: ПП «Дармар» Черкаське відділення АТ КБ «ПриватБанк», одержувач : поповнення карт Приват-24 юр. особи, відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» м. Дніпро 100000 грн. із зазначенням призначення платежу: « [NUMBER] , ІПН [NUMBER] , зворотня фінансова допомога [PERSON] згідно договору № 31/7 від 31.07.2015 року, без ПДВ» (а.с.29). Згідно заключної виписки АТ КБ «ПриватБанк» від 06 квітня 2021 року за період з 29.03.2021 року по 31.03.2021 року по поточному рахунку ПП «Дармар» 29 березня 2021 року проведено два платежі на суму 300 грн. з призначенням платежу: повернення коштів зворотної доп. ПП «Дармар» від [PERSON] , РНКПП [NUMBER] отриманої за платіжним дорученням № 2587 від 26.06.2015 р., транз.сч, рахунок [NUMBER] АТ КБ «ПриватБанк» та на суму 500 грн. з призначенням платежу: повернення коштів зворотної доп.ПП «Дармар» від [PERSON] , РНКПП [NUMBER] отриманої за платіжним дорученням № 348 від 31.07.2015 р., транз.сч, рахунок [NUMBER] АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 30). На адресу [PERSON] направлялися вимога ПП «Дармар» від 31 березня 2021 року за № 14,15 про повернення грошових коштів, отриманих на підставі платіжного доручення від 26 червня 2015 року та 31 липня 2015 року (а.с.31-34). В матеріалах справи містяться довідки АТ КБ «ПриватБанк» про відкриття на ім`я [PERSON] карткових рахунків [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] та рух коштів по відкритих рахунках за період з 25.03.2021 року по 31.03.2021 року (а.с. 59-61). Спір між сторонами виник з приводу наявності правових підстав для повернення відповідачем [PERSON] грошових коштів отриманих від ПП «Дармар» на власний рахунок на підставі платіжних доручень від 26.06.2015 року в сумі 50000 грн. та 31 липня 2015 року в сумі 100000 грн. Визначаючи характер і правову природу цивільних відносин, що виникли між сторонами, судом враховано наступне. Відповідно до підпункту 14.1.257 статті 14 Податкового кодексу України поворотна фінансова допомога - це сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування відсотків або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Порівняння диспозицій наведених норм права дає підстави стверджувати про наявність спільних ознак правових відносин та, відповідно, аналогічне правове регулювання. Окрім цього, необхідно врахувати, що у законодавстві не встановлюється будь-яких обмежень щодо кола осіб, які можуть бути сторонами договору позики. Тому позикодавцем та позичальником можуть бути як юридичні, так і фізичні особи, як резиденти, так і нерезиденти. Чинним цивільним законодавством не передбачені обмеження також й щодо суми позики. Таким чином, за своєю правовою природою між сторонами був укладений договір позики, а тому під час вирішення спору необхідно керуватися положеннями ЦК України, що регулюють правовідносини, які виникли з договору позики. Зазначений висновок також узгоджується з правовим висновком, висловленим Верховним Судом у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 1-7/158-09-3124. Так, частиною першою статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Разом із тим згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. З огляду на досліджені судом докази, в їх сукупності, суд прийшов до переконання про недоведеність позивачем належними і допустимими доказами позовних вимог про стягнення з відповідача суми боргу з повернення фінансової допомоги у розмірі 149200,00 грн, адже у силу вимог статті 1047 ЦК Україн належними доказами підтвердження укладення договору позики може бути або письмовий договір, або розписка, яку надає позикодавцеві позичальник, але такі докази в матеріалах справи відсутні. Надані позивачем копії платіжних доручень не підтверджують укладення між сторонами зворотної фінансової допомоги, оскільки не підтверджують факт існування обов`язку відповідача повернути ці кошти в обумовлений сторонами строк, що свідчить про відсутність підстав для стягнення вказаної суми як боргу з відповідача. Саме по собі посилання в платіжному дорученні від 31 липня 2015 року про наявний договір про поворотну фінансову допомогу № 31/7 від 31 липня 2015 року не свідчить про його укладення та не дозволяє з`ясувати умови, щодо яких між сторонами досягнута згода, зокрема, окрім іншого, строку повернення коштів. Суд критично ставиться до твердження позивача про надходження 29 березня 2021 року коштів від [PERSON] , згідно заключної виписки на рахунок ПП «Дармар» 29 березня 2021 року надійшли грошові кошти в сумі 300 грн. та 500 грн., з рахунку контрагента [NUMBER] , що відкритий в АТ КБ « ПриватБанк», який згідно виписок не належить відповідачу, а є транзитним рахунком. На підставі досліджених доказів суд прийшов до висновку, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів в підтвердження заявлених позовних вимог, тому в задоволенні позовних вимог ПП «Дармар» до [PERSON] про повернення суми фінансової допомоги у розмірі 149200 грн, слід відмовити. Щодо заявленого клопотання представника відповідача [PERSON] про застосування наслідків пропуску позивачем ПП «Дармар» строку позовної давності, суд звертає увагу на роз`яснення, що містяться в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі». Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З огляду недоведеності позивачем ПП «Дармар» позовних вимог, суд відмовляє в їх задоволенні з підстав недоведеності наявності між сторонами договірних зобов`язань за зворотною фінансовою допомогою. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує ст. 141 ЦПК України та відмову в задоволенні позову в повному обсязі, у зв`язку з чим понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed