Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

У липні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з Приватного підприємства «Анжи» на його користь нараховану та невиплачену заробітну плату у розмірі 12309 грн. 04 коп., а також середню заробітну плату за затримку розрахунку у сумі 97079 грн. 60 коп. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що з 15 січня 2014 року по 16 листопада 2017 року він працював у Приватному підприємстві «Анжи». Під час знаходження в трудових відносинах з відповідачем, позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 12309 грн. 04 коп. 16 листопада 2017 року позивач був звільнений за власним бажанням. Проте, повного розрахунку в день звільнення з позивачем проведено не було. Такі дії відповідача є незаконними. Тому він просив стягнути з відповідача нараховану йому, але не виплачену заробітну плату, середній заробіток за весь період затримки у судовому порядку. 10 серпня 2020 року відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити позивачеві в задоволенні позовної заяви. В обґрунтування даного зазначив, що 16 листопада 2017 р. ранком, на початку робочого дня, позивач передав діючому директору ПП «АНЖИ» заяву про звільнення та просив звільнити його одразу у зв`язку з особистими причинами. Директор ПП «АНЖИ» погодився звільнити позивача без відпрацювання двох тижнів і було видано наказ № 7 від 16.11.2017 р. про звільнення [PERSON] за власним бажанням. Один екземпляр наказу був переданий в бухгалтерію для нарахувань заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку. Близько 11 години 30 хвилин 16.11.2017 р. [PERSON] ознайомився з наказом про звільнення, отримав трудову книжку і кудись зник з роботи та більше там не з`являвся. Отже, коли бухгалтерія підприємства закінчила розрахунки і була готова виплатити повний розрахунок [PERSON] в сумі 7 719,90 грн., виплачувати вже було нікому, бо [PERSON] на роботі вже не було. Про відсутність на робочому місті [PERSON] було складено комісійний акт. Також повідомив, що з нарахованих позивачеві коштів у сумі 11197 грн. 44 коп. відповідачем сплачено податок на доходи фізичних осіб (18%), що складає 2015 грн. 54 коп. та військовий збір (1,5%), що складає 167 грн. 96 коп. Таким чином, поточна заборгованість відповідача перед позивачем складає 7719 грн. 90 коп. Вказано, що позивач не навів доказів того, чому він не звернувся до ПФУ одразу після звільнення, а звернувся через 2,5 роки. Також було надано письмові заперечення представником ПП «Анжи» Іваненко Г.М. Представником позивача також було надано письмові пояснення у справі, в яких вказав, що посилання на те, що відповідач після закінчення бухгалтерією розрахунків та неможливість здійснити оплату позивачу є таким, що не відповідає дійсності, оскільки, позивач отримував заробітну плату не в касі підприємства, а на картку Приватбанку. Тому, фізична присутність позивача на роботі не є необхідною умовою для виплати йому заборгованості із заробітної плати. Обов`язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Крім того, посилання відповідача про фактичну відсутність позивача на роботі з 12 по 17 годину 16.11.2017 року, у зв`язку із чим було складено акт про прогул не є підставою для невиплати йому заробітної плати за останній день, останній 16.11.2017 р. написав заяву на звільнення, ознайомився із наказом № 7- 0000000031, отримав трудову книжку на руки та вважав себе вільним від обов`язків перед ПП «АНЖИ». В такому випадку відповідач мав би звільнити позивача за прогул. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву та просив її задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. (Офіційне тлумачення положення частини першої статті 233 див. в Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012). В той\~же час,\~в постанові\~Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17 (провадження № 61-8881св18) зазначено, що згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат (з повним текстом постанови можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/755808700). Відповідно до ч. 2 ст. 416 ЦПК України, у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так само,\~й згідно\~з ч.\~ч.\~5-6\~ст.\~13\~Закону України\~«Про судоустрій\~та статус\~суддів»,\~висновки щодо\~застосування норм\~права,\~викладені у\~постановах Верховного\~Суду,\~є обов`язковими\~для всіх\~суб`єктів владних\~повноважень,\~які застосовують\~у своїй\~діяльності нормативно-правовий\~акт,\~що містить\~відповідну норму\~права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Таким чином, суд зобов`язаний враховувати правовий висновок, викладений Верховним Судом в постанові від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17, оскільки право на відступлення від її правового висновку має лише суд касаційної інстанції, шляхом передачі такої справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду. Таким чином, позивачем не пропущено строк на звернення до суду з даним позовом. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працював на Приватному підприємстві «Анжи» у період з 30.05.2013 року по 16.11.2017 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами же\~ч.\~1\~ст.\~24\~Закону України\~«Про оплату\~праці» встановлено,\~що заробітна\~плата виплачується\~працівникам регулярно\~в робочі\~дні у\~строки,\~встановлені колективним\~договором або\~нормативним актом\~роботодавця,\~погодженим з\~виборним органом\~первинної профспілкової\~організації чи\~іншим уповноваженим\~на представництво\~трудовим колективом\~органом (а\~в разі\~відсутності таких\~органів -\~представниками,\~обраними і\~уповноваженими трудовим\~колективом),\~але не\~рідше двох\~разів на\~місяць через\~проміжок часу,\~що не\~перевищує шістнадцяти\~календарних днів,\~та не\~пізніше семи\~днів після\~закінчення періоду,\~за який\~здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Разом з тим, в день звільнення з [PERSON] не було проведено остаточного розрахунку та не виплачено нараховану заробітну плату у розмірі 7719 грн. 90 коп. (сума вказана після вирахування і сплати ПДФО та військового збору), що підтверджується бухгалтерською довідкою (а.с. 55). У відзиві відповідачем зазначено, що остаточний розрахунок з позивачем не було проведено, оскільки позивач був відсутні на роботі 16 листопада 2017 року з 11 год. 30 хв. до 17 год. 00 хв., про що було складено акт про відсутність на роботі (а.с. 54). В постанові Верховного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 367/595/17 (провадження № 61-13222св18) зазначено, що у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц (провадження № 61-23170сво18) зроблено висновок, що «звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,\~слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена\~статтею 116 КЗпП\~(якщо така вимога раніше не пред`являлась).\~У такому випадку відповідальність роботодавця\~на підставі\~статті 117 КЗпП\~наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать.\~Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати.\~Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за\~статтею 117 КЗпП\~настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у\~статті 116 КЗпП. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця (власника або уповноважений ним орган)». У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень\~статті 233 КЗпП\~у взаємозв`язку з положеннями статей\~117,\~237-1\~цього\~кодексу\~вказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.\~Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.\~Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року у справі № 607/14495/16-ц (провадження № 61-42314св18) вказано, що: «непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Погоджуючись з рішенням місцевого суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд на вказане уваги не звернув, у повній мірі не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, та не врахував, що закон пов`язує\~початок перебігу тримісячного строку звернення із заявою про стягнення середнього заробітку саме з наступного дня після виплати всіх належних позивачеві при звільненні сум. У справі, яка переглядається апеляційним судом установлено, що\~повний розрахунок по заробітній платі власником підприємства з позивачем при звільненні не проведено, а залишок невиплаченої заборгованість стягнуто судовим рішенням, ухваленим у даній справі. Викладене свідчить про передчасний висновок апеляційного суду про залишення рішення суду першої інстанції без змін в оскаржуваній частині» (з повним текстом постанови можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/87704116). У пункті 6 (абз.5) постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Вказані вище висновки Верховного Суду України повністю узгоджуються з п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України, згідно якого особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Як було вказано вище, сума заборгованості перед позивачем 7719 грн. 90 коп. вказана вже після вирахування і сплати ПДФО та військового збору. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в сукупності, суд вважає необхідним стягнути з Приватного підприємства «Анжи» на користь [PERSON] нараховану та невиплачену заробітну плату у розмірі 7719 грн. 90 коп. (сума вказана після вирахування і сплати ПДФО та військового збору). Що стосується позовних вимог позивача стосовно стягнення з відповідача середнього заробітку за весь період затримки, необхідно вказати наступне. Відповідно до ч. 1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Стосовно стягнення середнього заробітку необхідно зазначити наступне. Згідно з п. 21 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 ( 100-95-п ) (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Відповідно до абзацу 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Відповідно до бухгалтерської довідки (а.с. 55), середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 102 грн. 65 коп. Таким чином, середній заробіток за весь період затримки з 17 листопада 2017 року по 20 січня 2021 року становить: 9 робочих днів у листопаді 2017 року, 20 робочих днів у грудні 2017 року, 250 робочих днів у 2018 році, 250 робочих днів у 2019 році, 251 робочий день у 2020 році та 11 робочих днів у 2021 році, а всього - 791 робочий день, які необхідно помножити на середньоденний заробіток позивача, тобто - 791*102,65 дорівнює 81196 грн. 15 коп. При цьому, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. За таких обставин, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial