Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

У листопаді 2013 року до Ленінського районного суду м.Запоріжжя надійшов позов ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. 09.12.2013 року по справі було прийнято заочне рішення, за яким позов ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено частково, шляхом стягнення з відповідача 6566,58 гривень заборгованості за кредитним договором та судовий збір. Отримавши копію заочного рішення, відповідач подав суду заяву про скасування заочного рішення, оскільки з об»активних обставин він не міг бути присутнім у судовому засіданні 09.12.2013 року та був позбавлений можливості захистити свої інтереси в суді. Ухвалою суду від 27.12.2013 року заочне рішення по справі скасовано та призначено судове засідання з викликом осіб. У судовому засіданні представник позивача наполягаючи на своєму позові доводив суду, що відповідно до укладеного договору б/н від 04.08.2008 року, відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 1500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правил користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, що підтверджується особистим підписом відповідача у заяві. Відповідач порушив взяті на себе обов'язки по оплаті кредиту, тому відповідно до умов договору, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф, у розмірі 250 гривень + 5% від суми позову. Крім того, представник позивача звернув увагу суду на той факт, що згідно п.9.12 умов та правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього терміну жодна з сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується та такий же термін. Таким чином, позивач вважає, що договір діє до повного його виконання. Оскільки відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, банк змушений був звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував. В обгрунування своїх заперечень доводив суду, що 04.08.2008 року, він дійсно мав намір отримати кредит у відділенні ПАТ КБ «Приватбанк». Він заповнив відповідну заяву, підписав усі необхідні документи та тримав кредитну картку, після чого, йому було відмовлено у видачі кредиту, у зв»язку з тим, що на час укладання кредитного договору, у нього є недійсний паспорт громадянина України (не вклеєна фотокартка після досягнення 25 річного віку). З цих підстав, співробітник банку забрала у нього договір та кредитну картку та запропонувала звернутися до банку після усунення недоліків у його паспорті. Після цього, він більше не звертався до банку, не підписував жодних документів та не отримував ніяких карток. Таким чином, відповідач вважає, що факт неотримання ним кредитної картки, свідчить про відсутність з його боку будь якої вини відносно невиконання умов кредитного договору. Тому просив суд відмовити позивачу у позові. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з таких підстав: Законом припускається можливість застосування судової форми захисту цивільних справ та інтересів. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Виходячи зі змісту та розуміння цієї норми Закону слід, що при тому існувало порушення цього права. Відповідачем та його представником у судовому засіданні було доведено, що саме позивачем були порушенні його права та інтереси. По встановленим ЦПК України нормам (ст.. 60 ЦПК України), кожна сторона зобов'язана довести її обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що 04.08.2008 року, відповідач [PERSON] підписав заяву на отримання від ПАТ КБ «Приватбанк» кредиту у розмірі 1500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та погодився, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правил користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, що підтверджується особистим підписом відповідача у заяві. Даний факт не заперечувався ані представником позивача ані відповідачем. Однак, відповідач намагався довести суду, що він не отримував від банку грошових коштів, оскільки у видачі кредиту йому було відмовлено. Проте довести обставини неотримання кредитної картки він не міг. Не було доведено також факт неправомірних дій з боку співробітників банку, оскільки у порушення кримінальної справи було відмовлено на підставі п.1ст.6 КПК України (ред..1960 р.). Разом з тим, було доведено факт зняття грошових коштів з особового рахунку боржника (а.с.66-67). У відповідності до ч.1 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Виходячи з наведеного вищезазначений кредитний договір за своєю правовою природою є споживчим. Згідно п. 31 постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року, враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Офіційне тлумачення статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» надано також Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.11 року. Судом було встановлено, що відповідно до укладеного з банком договору б/н від 04.08.2008 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 1500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на к на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту ізичним особам складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач свої зобов'язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідач порушив взяті на себе зобов'язання, щодо своєчасної сплати кредиту у зв'язку з чим станом на 31.10.2013 року утворилась заборгованість в сумі 6882,41 гривні, яка складається із заборгованості за кредитом; заборгованості по процентам за користування кредитом; заборгованість по процентам за користування кредитом, а також штрафи у вигляді фіксованої частини та процентної складової. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле МСЖТИ), останній платіж за вказаним договором здійснено в вересні 1008 року. Доказів про те, що термін дії карти перевищував три роки, як і за іншими аналогічними договорами, що укладались банком в цей період відсутні. Представник банку вказав суду, що в банку не збереглась за спливом часу інформація щодо терміну дії картки, нову картку відповідач не отримував. Відповідач відповідно до ч. З ст. 267 ЦК України до ухвалення рішення звернувся до суду першої інстанції з письмовою заявою про застосування позовної давності. Останній платіж за вказаним договором здійснено 05 вересня 2008 року (а.с. 3), з цього часу і почався перебіг строку позовної давності. Даний позов до суду було подано банком лише 18.11.2013 року, тобто за межами загального строку позовної давності. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року (справа №6-14цс14). За таких обставин позовні вимоги позивача є недоведеними, тому позов вважається не обґрунтований, тому не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed