Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

У квітні 2020 року Комунальне підприємство «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради звернулося до суду з позовом, в якому зазначило, що відповідач [PERSON] працював водієм тролейбусу в КП «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради з 20.11.2018 року по 07.03.2019 року. 4 лютого 2020 року о 15 годині 00 хвилин відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю тролейбуса «ЮМЗ Т-2» державний номерний знак [NUMBER] під керування водія [PERSON] та автомобіля «Scoda Octavia A5» державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля «Мersedes-Bens» державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] . У результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 06.03.2019 року по справі № 200/2292/19 встановлено вину відповідача у даній дорожньо-транспортній пригоді. 07.03.2019 року відповідача було звільнено з посади водія за власним бажанням. 01.04.2019 року між підприємством і [PERSON] був укладений договір про добровільне відшкодування шкоди, на підставі якого відшкодовано матеріальну шкоду в розмірі 57137,70 грн. Посилаючись на те, що завдана шкода була спричинена відповідачем під час виконання трудових обов`язків та відшкодована підприємством, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог відповідно до ст. 1191 ЦК України та статті 132 КЗпП України просить стягнути з [PERSON] на свою користь матеріальну шкоду в розмірі його середнього місячного заробітку, а саме в сумі 8546,54 грн. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 4 травня 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] , а у подальшому [PERSON] позов підтримали. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час і місце розгляду справи, причину неявки не повідомив, відзив на позов не надав, у зв`язку з чим судом проведено заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав: Судом встановлено, що наказом Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради № 123 від 20.11.2018 року [PERSON] було прийнято на посаду водія тролейбусу 3 класу. 4 лютого 2020 року по вулиці Панікахи, 15 у місті Дніпрі відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю тролейбуса «ЮМЗ Т-2» державний номерний знак [NUMBER] під керування водія [PERSON] та автомобіля «Scoda Octavia A5» державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля «Мersedes-Bens» державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Зазначені обставини, а також вина [PERSON] у вчиненні даної дорожньо-транспортної пригоди встановлені постановою Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 6 березня 2019 року, якою його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та яка в силу частини 6 статті 82 ЦПК України має преюдиційне значення для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Так, відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. При цьому, як вбачається зі змісту постанови суду, [PERSON] свою провину визнав. Наказом КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР № 015-к від 07.03.2019 року [PERSON] було звільнено з вказаного підприємства за власним бажанням. Також судом встановлено, що 01.04.2019 року між КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР та [PERSON] був укладений договір про добровільне відшкодування шкоди, відповідно до якого позивачем відшкодовано матеріальну шкоду в загальному розмірі 57137,70 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 2089 від 22.04.2019 року, № 2611 від 20.05.2019 року, №3237 від 13.06.2019 року на суму 19045,90 грн. кожне. Вирішуючи спір між сторонами, суд виходить з того, що відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Згідно зі статтею 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно зі статтею 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Відповідно до статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Згідно роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року, № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» за правилами статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 № 100 Порядку обчислення середньої заробітної плати, а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації). Згідно з довідкою про доходи від 18.11.2020 року, виданою КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР, середньомісячна заробітна плата [PERSON] за січень-лютий 2019 року склала 8546,54 грн. (/9827,17 + 7265,90/ : 2). Враховуючи, що вина [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди встановлена постановою суду та визнана ним, позивачем КП «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради відшкодовано завдану відповідачем внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоди, суд вважає, що позов про стягнення з відповідача матеріальної шкоди в розмірі його середнього місячного заробітку в сумі 8546, 54 грн. підлягає задоволенню. Крім того, при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 2102 грн. У зв`язку із задоволенням позову відповідно до частини 1 статтею 141 ЦПК України понесені позивачем витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню на його користь із відповідача.

Outcome: approved