Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

У липні 2018 року позивач звернулася до суду та, уточнивши позовні вимоги, просила визнати за нею право власності на 2/3 частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться по вул. Зарічній, 5, в с. Токарів Новоград-Волинського району Житомирської області та провести в натурі поділ спільно нажитого з відповідачем майна, виділивши їй 2/3 частини вказаного нерухомого майна. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона з [PERSON] з 12.10.1996 року по 15.07.2014 року перебувала у шлюбі. У період шлюбу 26.08.2010 року за спільні кошти сторонами придбано житловий будинок по вул. Зарічній, 5, в с. Токарів Новоград-Волинського району. Договір купівлі-продажу було оформлено на відповідача. При оформленні договору позивач надавала згоду на укладення вказаного договору. У вказаному будинку позивач проживає і по теперішній час. У липні 2018 року вона звернулася до сільської ради з вимогою зареєструвати її за фактичним місцем проживання, однак їй було відмовлено. Тоді ж у липні 2018 року [PERSON] повідомив їй, що буде продавати будинок. Позивач зазначає, що вказаний будинок, хоча і оформлений на відповідача, проте є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, враховуючи, що діти залишились проживати з нею, відповідач вчинив підпал вказаного будинку, переїхав жити до іншої жінки у Пулинський район, тому просила відступити від принципу рівності часток подружжя у спільному майні та визнати за нею право власності на 2/3 частини вказаного нерухомого майна. В добровільному порядку вирішити спір немає можливості. З метою захисту своїх майнових прав змушена звернутись до суду. Відповідач подав відзив на позовну заяву, де зазначав, що позов [PERSON] повністю не підлягає задоволенню. Після розірвання шлюбу між ними не було ніяких домовленостей про користування будинком. Для предявлення позовної вимоги про поділ будинку закінчився строк позовної давності. Також спірний будинок придбаний за особисті кошти відповідача, які він заробив, коли їздив на заробітки до Росії. До події з пожежею не має жодного відношення. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили задовольнити у повному обсязі. Відповідач та його представник просили відмовити у задоволенні позову за безпідставністю. В судовому засіданні уточнили, що у відзиві вони заявили клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності для позовної вимоги про визнання права власності на частину житлового будинку. Допитана в якості свідка [PERSON], матір позивача, пояснила, що відповідач на час придбання будинку ніде офіційно не працював, їздив на заробітки. Вона не бачила грошей, що привозив зять. Вдома завжди тримали худобу. Також допомогала і вона, однак великих коштів не могла дати, бо в неї пятеро дітей. За які гроші сторони купували будинок не знає. [PERSON], син сторін, в судовому засіданні пояснив, що батьки йому говорили, що будинок по вул. Зарічній, 5, в с. Токарів Новоград-Волинського району перепишуть на нього. На сьогодні будинок зареєстрований за батьком. Свідок [PERSON], секретар Токарівської сільської ради, пояснив, що був присутній при пожежі у будинку по вул. Зарічній, 5, в с. Токарів Новоград-Волинського району. Загорілось щось на горищі. Він допомагав заливати водою вогонь на горищі. Хто підпалив хату, не бачив. [PERSON], колишня власниця спірного будинку, повідомила, що про купівлю вказаного будинку з нею домовлявся [PERSON] Кошти частками їй також віддавав відповідач і гривнями, і доларами. [PERSON] та [PERSON], знайомі відповідача, пояснили, що у період з 2001 по 2007 рік вони їздили разом на заробітки до Києва, до Москви, до Краснодару. Привозили кошти з заробітків. Відповідач позичав у них по 200-300 доларів США. Розписки не писали. Кошти відповідач віддавав. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, показання свідків, дослідивши доводи сторін, викладені в заявах по суті, письмові докази по справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.10.1996 року, у шлюбі мають двох дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 7). Шлюб між сторонами розірваний рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду 15.07.2014 року. Рішення набрало законної сили 04.08.2014 року. 26.08.2010 року відповідач [PERSON] придбав згідно договору купівлі-продажу житловий будинок в цілому з усіма господарськими будівлями по вул. Зарічній, 5, в с. Токарів Новоград-Волинського району за 48\~832 грн. (а.с. 9-10). Позивач [PERSON] до нотаріальної контори подавала письмову згоду своєму чоловікові [PERSON] на купівлю вказаного житлового будинку. В судовому засіданні встановлено, що після розірвання шлюбу і до теперішнього часу позивач [PERSON] з дітьми проживає у спірному житловому будинку, обслуговує, ремонтує його. Відповідач [PERSON], з його слів, не проживає у зазначеному будинку з червня 2014 року. Також у липні 2018 року позивач отримала відповідь від Токарівської сільської ради Новоград-Волинського району, що на даний час виконавчий комітет не може зареєструвати її по вул. Зарічній, 5 в с. Токарів, оскільки власником будинку є [PERSON] і він не надав дозвіл на реєстрацію (а.с. 12). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Постанова ВП ВС від 21.11.2018 року по справі № 372/504/17 (№ в ЄДРСР 78215412). Аналізуючи фактичні обставини справи суд приходить до переконання, що житловий будинок по вул. Зарічній, 5 в с. Токарів Новоград-Волинського району є обєктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки будинок придбаний відповідачем у період шлюбу, за наявності письмової згоди дружини, в інтересах сімї для забезпечення проживання його, дружини і їх дітей. Також відповідачем не доведено у судовому засіданні, що будинок придбаний за його особисті кошти. Показання свідків вказують лише на ту обставину, що відповідач заробляв кошти, однак не дають суду підстав стверджувати, що сплачені 48\~832 грн. за будинок були його особистими коштами. Стосовно поділу вказаного спільного сумісного майна, то позивачем не доведено наявність обставин, що мають істотне значення (ст. 70 СК України), зокрема, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сімї, ухилявся від участі в утриманні дітей, приховав, знищив чи пошкодив спільне мано, витрачав його на шкоду інтересам сімї. Двоє дітей сторін на момент постановлення рішення вже є повнолітніми, показання свідків суд приймає до уваги, однак оцінює в сукупності з іншими доказами по справі; факт підпалу спірного будинку відповідачем також не доведений у судовому засіданні. Тому суд визначає розмір часток майна чоловіка та дружини рівними та вважає обґрунтованим визнати за позивачем право власності на Ѕ частку житлового будинку. Позовна вимога про поділ житлового будинку в натурі не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів про технічну можливість вчинення таких дій: по справі не проведено будівельну експертизу, не надано дозволу органів місцевого самоврядування на влаштування окремих виходів до будинку. Щодо клопотання відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, то суд приходить до наступного. Законом встановлено трирічний строк позовної давності до вимог про поділ майна подружжя після розірвання шлюбу. Відповідно до положень ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд приходить до висновку, що початок перебігу позовної давності по вказаним вимогам слід обраховувати з липня 2018 року, коли відповідач відмовився зареєструвати [PERSON] у будинку та повідомив про свої наміри продати будинок. Після розірвання шлюбу між сторонами досягнуто домовленості про передачу вказаного будинку сину сторін. Твердження позивача про існування домовленості між нею та колишнім чоловіком про передачу спірного будинку у власність їх сину [PERSON] суд сприймає як достовірні, оскільки вказане підтверджується і поясненнями [PERSON], допитаного в судовому засіданні в якості свідка, та тим фактом, що позивач після розірвання шлюбу постійно проживала у вказаному будинку, сплачувала комунальні послуги, ремонтувала його після пожежі, поліпшувала умови проживання, що підтверджується копіями накладних про купівлю будівельних матеріалів за 2014-2018 роки (а.с. 81-91). Тому суд відмовляє у застосуванні наслідків спливу позовної давності. Відтак позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Судові витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволених вимог підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. Тому 704,80 грн. судового збору за майнову вимогу про визнання права власності на Ѕ частину майна слід стягнути з відповідача на користь позивача та документально підтверджені витрати на правничу допомогу у розмірі 2200 грн. (а.с. 72-75).

Outcome: partial