Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

У липні 2014 року [PERSON] звернулася до суду із згаданим позовом, в якому прохає зобов'язати відповідача [PERSON] знятися з реєстрації за адресою: [ADDRESS], а в разі невиконання відповідачем рішення суду, зобов'язати ВГІРФО Комсомольського МВ УМВС України в Полтавській області зняти [PERSON] з реєстрації за вказаною адресою. Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником зазначеної квартири. У 2007 році шлюб між сторонами було розірвано за рішенням суду. Відповідач [PERSON] зареєстрований в квартирі позивачки, але спільне життя в одному житловому приміщенні для позивачки є нестерпним, так як [PERSON] постійно знаходиться у стані алкогольного сп'яніння, не працює, між ними виникають сварки, через які страждає вона та неповнолітня дитина. У листопаді 2013 року відповідач пішов з квартири позивачки, але не залишив її у спокою, висловлює погрози по телефону, приходить до позивачки та їх сина. В судовому засіданні [PERSON] наполягала на задоволенні своїх вимог з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що іншого житла він не має. Після того як у нього обманом відібрали ключі від квартири, він не має можливості користуватися цим житлом. Факти з'явлення до позивачки у нетверезому стані, висловлювання погроз та вчинення інших неправомірних дій заперечував. Будучи належно повідомленими про час і місце розгляду справи, представник ВГІРФО Комсомольського МВ УМВС України в Полтавській області до залу суду не з'явилися, причин неявки не повідомили. Розглянувши справу в межах заявлений вимог, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає позов [PERSON] необґрунтованим з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 02 липня 2009 року, зареєстрованого у встановленому законом порядку 09 липня 2008 року (а.с.6-8). Позивач та відповідач з 26 листопада 1999 року перебували у шлюбі, який було розірвано за рішенням Комсомольського міського суду від 27 вересня 2007 року (а.с.12). Відповідно до довідки «Комунального житлово-експлуатаційного підприємства №2» від 25 листопада 2014 року в квартирі позивача зареєстровані: [PERSON] - як власник з 15.07.2009 року, [PERSON] - як син власника з 15.07.2009 року, та відповідач [PERSON] - як чоловік власника з 21.01.2011 року, тобто вже після розірвання шлюбу (а.с.48). Таким чином, судом встановлено, що після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] залишилися проживати в квартирі позивачки і за її згодою був зареєстрований в якості її чоловіка. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Під час судового розгляду позивачка визнала ту обставину, що на прохання відповідача та за її згодою [PERSON] було зареєстровано в зазначеній квартирі в якості чоловіка позивачки і договір найму жилого приміщення ними не укладався. З наведеного слідує, що [PERSON] хоч за рішенням суду і перестав бути чоловіком позивачки та членом сім'ї позивачки, але не втратив права на проживання в її квартирі, яке він набув з моменту реєстрації за цією адресою. Відповідно до змісту ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Наполягаючи на задоволенні позову позивачка посилалася на те, що [PERSON] систематично порушує правила співжиття та робить неможливим для неї проживання із ним в одній квартирі, однак доказів на підтвердження цих обставин суду не надано, тому у задоволенні позову з цих підстав необхідно відмовити. Крім того, ще однією підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, позивачка зазначала те, що він не проживає за місцем реєстрації з листопада 2013 року без поважних причин. Відповідно до вимог ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Приймаючи до уваги, що із згаданим позовом [PERSON] звернулася до суду у липні 2013 року, тобто лише через 7 місяців після того як відповідач залишив її помешкання, суд вважає, що на момент звернення до суду, в силу ч.2 ст.405 ЦК України, відповідач [PERSON] не втратив право користування цим житловим приміщення. На підтвердження факту тривалого не проживання відповідача в квартирі позивачкою надано суду акт про не проживання, який підписаний трьома особами та директором КЖЕП №2 (а.с.5). Разом з тим, зазначений акт не містить ні дати його складення, ні встановленого періоду, протягом якого відповідач не проживав в квартирі, ні будь-яких інших фактичних відомостей, що могли б підтвердити безперервну тривалу відсутність відповідача у спірній квартирі. Таким чином, наданий позивачем акт про не проживання не може слугувати достатнім доказом на підтвердження наявності підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням. Під час судового розгляду справи відповідач [PERSON] заявляв, що не проживає за місцем реєстрації у зв'язку із тим, що позивачка чинить йому у цьому перешкоди. Однак, суд не приймає згадані твердження до уваги, так як належних і допустимих доказів на їх підтвердження сторонами не надано. Також не враховуються судом твердження відповідача про те, що частину квартири [ADDRESS] було придбано за рахунок коштів, отриманих від продажу його особистого нерухомого майна, так як відповідний зустрічний позов [PERSON] не пред'являвся і доказів на його підтвердження не надавалися. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed