Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

У листопаді 2015 року позивачі звернулися до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання договору недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі просили суд визнати недійсним Договір іпотеки б/н від 04 травня 2012 року укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та [PERSON], [PERSON], [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 33. У судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з?явився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивачі, дослідивши матеріали справи та письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.05.2012 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» уклали Іпотечний договір № К-3371371, договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 04 травня 2012 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON]В та ПАТ «Дельта Банк» був укладений кредитний договір № К-3371371. Позичальник зобов?язався повернути Іпотекодержателю кредит у розмірі 100\~000,00 грн. у строки та на умовах, зазначених у Кредитному договорі та додаткових договорах до Кредитного договору. Відповідно до п. 2.1 іпотечного договору іпотеко давці з метою забезпечення належного виконання Позичальником Зобов?язання, що випливає з Кредитного договору, передають, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених цим договором, належне їм на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру № 63, що розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 21. Предмет іпотеки належить Іпотекодавцям на підставі Свідоцтва про право власності на житло б/н від 10.11.2006р. виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради. Право власності на Предмет іпотеки зареєстроване Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 19.01.2007 року за реєстраційним номером 17543379, про що надано витяг про державну реєстрацію прав № 13278942 від 19.01.2007 року. Відповідно до Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Основне зобов'язання - зобов'язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов'язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою. Отже договір позики, укладений між Позивачем та Відповідачем 10 вересня 2006 року в розумінні Закону України «Про іпотеку» є основним зобовязанням, а отже і має виконуватись в першу чергу. Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» - іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним. Зі змісту п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV вбачається, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме іпотека. Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року за № 1141. Так, відповідно до абз. 1 п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Зі змісту ч. 1 ст. 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 29 січня 2006 року, тобто чинній на момент укладання спірних договорів), державна реєстрація обмежень речових прав на нерухоме майно проводиться органом державної реєстрації прав на підставі накладення заборони на відчуження нерухомого майна нотаріусом. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи про обтяження нерухомого майна скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. Постановою КМУ «Про затвердження Тимчасового порядку державної реєстрації іпотек від 31.03.2004 N410, п.2 визначено, що Державний реєстр іпотек - єдина комп'ютерна база даних про обтяження і зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою. Відповідно до п. 25 Тимчасового порядку запис про обтяження майна іпотекою може бути виключений на підставі рішення суду з обов'язковим зазначенням порядкового номера запису, а п.26 встановлено, що реєстратор вносить до Реєстру іпотек відомості про виключення запису в день надходження повідомлення чи рішення суду. У зв'язку з тим, що не було отримано нотаріальної згоди Позивачів при укладенні оспорюваного договору іпотеки, то договір іпотеки повинен бути визнаний недійсним. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обовязків. Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. У відповідності до ст.ст.\~10,\~60 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно пункту 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно до\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.\~\~ У відповідності до ч.1\~ст.3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювань прав, свобод чи інтересів. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved