Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

у липні 2020 р. представник позивача звернувся до суду з позовними вимогами про визнання недійсного заповіту від 18.09.2019, посвідченого приватним нотаріусом Киїського міського нотаріального округу Неліним С.О., стягнення судових витрат та витрат на правничу допомогу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , після смерті якого залишилось спадкове майно, а саме, квартира [ADDRESS] . Позивач є спадкоємцем першої черги за законом. Після звернення до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, позивачу стало відомо про існування заповіту від 18.09.2019, складеного у спірній квартирі, відповідно до умов якого [PERSON] заповів спадкове майно [PERSON] . Позивач вважає, що вказаний заповіт складено в момент, коли батько не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, волевиявлення спадкодавця щодо майна не було вільним та не відповідало його волі, порушено вимоги щодо оформи та порядку посвідчення заповіту. Упродовж останніх 11 місяців життя батька, догляд за ним здійснювала тітка [PERSON] , яка періодично відвідувала його, приносила їжу, так як позивач перебував за кордоном. Під час спілкування позивача з батьком в останній день його життя, він повідомив, що з вересня 2019 р. у нього погіршився стан здоров`я та самопочуття, виникли різні болі в животі, тошнота, блювання, слабкість, мав тривожний та безпорадний стан, який пояснював неякісною їжею, яку приносила [PERSON] . При цьому, відповідач за медичною допомогою для покращення стану спадкодавця, не зверталась. Перед смертю батько повідомляв, що квартира належатиме позивачу, жодні заповіти на спадкове майно він не підписував та не оформляв. Крім того, на момент смерті спадкодавцю не налажала повністю спірна квартира. Майно на праві власності належить трьом особам, які померли раніше і право власності на спадкове майно, після їх смерті не було оформлено, відповідно до вимог закону. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14.07.2020 відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с. 49). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14.07.2020 задоволено заяву представника позивача про забезпечення доказів, шляхом витребування належним чином завіреного заповіту щодо майна померлого [INFO] спадкодавця [PERSON] , копії спадкової справи, листків реєстру вчинення нотаріальних дій, довіреності (а.с. 69-70). 14.09.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, представник відповідача у задоволенні позову просить відмовити, посилаючись на їх необгрунтованість. Зазначає, що відповідач є троюрідною тіткою спадкодавця. Впродовж останніх 11 місяців життя [PERSON] , догляд за ним здійснювала тітка, навідувалась до нього, оскільки він не міг самостійно пересуватись по квартирі, за період з 01.01.2019 по 31.12.2019 вона сплачувала комунальні послуги за власний рахунок. Позивач майже не навідувався до спадкодавця. Посилання останнього на той факт, що при укладенні заповіту його батько не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а також надання під час догляду спадкодавцю неякісних продуктів харчування, не підтверджується належними доказами. Витрати на правничу допомогу також є необгунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню (а.с. 79-84). 21.10.2020 від третьої особи надійшли письмові пояснення, в ході яких приватний нотаріус зазначив, що оспорюваний заповіт посвідчений з дотриманням вимог чинного законодавства. При спілкуванні із заповідачем було встановлено волевиявлення, намір та бажання останнього укласти заповіт, його дієздатність не викликала сумнівів. Заповідач повідомляв, що має сина, з яким не спілкується, син проживає за кордоном, догляд за ним здійснює відповідач, тому він хоче залишити їй своє майно. Заповіт був прочитаний заповідачем вголос та особисто ним підписаний в присутності нотаріуса, про що зазначено в самому заповіті. Спадкова справа заведена відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 176-177). Ухалою Святошинського районного суду м. Києва від 19.01.2021 підготовче провадження по справі закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 208). Представник позивача у судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомленйи належним чином, 26.04.2021 від нього надійшла заява про відкладення розгляду справи (а.с. 238-242). Відповідач та його представник у судове засіданн яне з`явилися, про слухання справи повідомлені належним чином, причин неявки суд не повідомили (а.с. 234, 235). Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Нелін С.О. в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином (а.с. 75), 27.04.2021 від представника надійшла заява про неможливсть прибутя у судове засідання за сімейними обставинами на підставі чого просила перенести розгляд справи на іншу дату (а.с. 245). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (а.с. 12). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання від 24.12.2019, [PERSON] був зарєстрованим за адресою: [ADDRESS] (а.с. 135). 24.12.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нелін С.О. здійснено реєстрацію спадкової справи, спадкодавцем за яким є [PERSON] , номер у спадковому реєстрі 65298836 (а.с. 131). З матеріалів спадкової справи №39/2019 після померлого (а.с. 114-155) вбачається, що із заявою про прийняття спадщини звернулись: [PERSON] (заява від 24.12.2019), [PERSON] (заява від 26.02.2019). За життя [PERSON] склав заповіт від 18.08.2019, яким заповів все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати на день смерті і на що матиме право, [PERSON] . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нелін С.О., зареєстрований в реєстрі за №1448 (а.с. 133). Відповідно до свідцтва про право влсності на житло від 1994 р., інформаційної довідки від 24.06.2020, квартира [ADDRESS] на праві власності належить в рівних долях [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 30, 144). Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст. 1247 ЦК України, згідно з якою загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у ч. 3 ст. 203 ЦК України. Отже, заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Відповідно до змісту наведених норм, дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Крім того, у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008№ 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складення заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Відповідний висновок висловлено Верховним судом у постанові від 16.10.2019 по справі № 530/1349/16-ц. Вимоги про визнання заповіту недійсним вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18. Позивач, посилаючись на підставу недійсності заповіту зазначає, що заповідач в момент укладення заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, його волевиявлення не було вільним та не відповідало його волі, порушено форму та порядок посвідчення заповіту, також відповідач здійснювала неналежний догляд за спадкодавцем. При цьому, суду не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт того, що на момент складання заповіту від 18.09.2019 спадкодавець [PERSON] перебував у стані, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідної експетизи стороною позивача надано не було, також клопотання про її призначення позивачем та його представником не заявлялось. Крім того, судом не встановлено, що при складанні заповіту були порушені вимоги діючого законодавства, а також здіснення відповідачем неналежного догляду за спадкодавцем. Отже, жодної з передбачених ст. 1257 ЦК України обставин, в ході судового розгляду не встановлено. Посилання позивача на положення ст. 225 ЦК України не знайшли свого підтвердження належними та достовірними доказами. Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, та те, що позивач не надав достатніх доказів, які б підтверджували позовні вимоги, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним заповіту, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з повною відмовою в задоволенні позову витрати позивачів по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають і покладаються на них. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed