Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-25 00:00:00

У квітні 2021 року до суду надійшла позовна заява до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, в якій позивач просив стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату (заборгованість по заробітній платі) у сумі 7452,17 грн., 70071,68 грн. - середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а також витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 5000,00 грн., вирішити питання про стягнення судового збору. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що у період з 2005 року по 01 липня 2020 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем. 01 липня 2020 року позивач був звільнений з підприємства. Станом на день звільнення відповідач не провів остаточний розрахунок з позивачем, у зв`язку з чим, позивач звертався до суду з позовом. Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 05.10.2020 року у справі 204/4747/20 стягнуто з відповідача АТ «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з червня 2019 року по червень 2020 року в сумі 75790,43 грн. без урахування відрахувань і податків, а також судові витрати. В свою чергу, на час розгляду вказаної справи у суду були наявні відомості щодо нарахованої заробітної плати лише по травень 2020 року, а питання щодо стягнення заробітної плати за червень 2020 року у розмірі 7452,17 грн. судом вирішено не було та добровільно по теперішній час відповідачем не сплачено. Тобто, відповідач в день звільнення не здійснив повний розрахунок з ним та не видав трудову книжку, як і не повідомив письмово про нараховані суми, належні до виплати при звільненні, в тому числі, і про розмір компенсації за невикористану відпустку. Його неодноразові звернення до керівництва та бухгалтерії заводу з приводу виплати заборгованості по заробітній платі ефекту не мали, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою. Ухвалою суду від 03.06.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 03.06.2021 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. Відповідач у встановлений судом строк не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву, у зв`язку з чим, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст.16 ЦК України. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. У відповідності до ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст.238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Встановлено, що Відповідно до Індивідуальних відомостей про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України [PERSON] працював у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод» з березня 2005 року по липень 2020 року. Публічне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод» перейменовано у Приватне акціонерне товариство «Дніпропетровський агрегатний завод», зміни до статуту АТ (нова редакція) затверджені загальними зборами акціонерів (протокол від 15.11.2017 року № 22) та зареєстровані державним реєстратором 28.01.2019 року. За твердженням позивача, що не спростовано, будь - якими доказами відповідачем, заборгованість із заробітної плати у відповідача перед позивачем виникла з червня 2019 року по 01 липня 2020 року. Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 05.10.2020 року у справі 204/4747/20, позов [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі - задоволено; стягнуто з відповідача АТ «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з червня 2019 року по червень 2020 року в сумі 75790,43 грн. без урахування відрахувань і податків, а також судові витрати. В свою чергу, як вбачається з встановлених вказаним судовим рішенням обставин, заборгованість із заробітної плати у відповідача перед позивачем виникла з червня 2019 року по 01 липня 2020 року, однак у суду на час розгляду справи №204/4747/20 були відсутні відомості щодо нарахованої заробітної плати позивача за червень 2020 року, та як наслідок, судом взято до уваги суми заробітної плати, що нараховані по травень 2020 року включно. Як вбачається з Індивідуальних відомостей про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України за формою ОК-5 від 24.02.2021 року, в червні 2020 року [PERSON] відповідачем нараховано заробітну плату у розмірі 9257,36 грн. (а.с.18). Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому, згідно з п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами. Крім того, згідно з положеннями п. 16.1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, ставка військового збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування. Отже, за вирахуванням передбачених законом податків та обов`язкових платежів (всього 19,5% від нарахованої суми заробітної плати у розмірі 9257,36 грн., що дорівнює 1805,18 грн.) за червень 2020 року позивачу до виплати належить заробітна плата у розмірі 7452,18 грн. (9257,36 грн. - 1805,18 грн. = 7452,18 грн.). За таких обставин, суд вважає необхідним стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за червень 2020 року, а отже позовні вимоги у вказаній частині підлягають задоволенню. Як встановлено судом, відомостей щодо сплати вказаної суми нарахованої заробітної плати за червень 2020 року відповідачем на користь позивача матеріали справи не містять. Відповідно до частин першої, третьої, шостої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України, ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно положень статті 115 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. При цьому, частиною 6 ст.24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Згідно першого речення ч.1 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Однак, разом з цим, відповідач не провів розрахунок з позивачем в строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Фактично повний розрахунок з позивачем відповідач не провів й до теперішнього часу. Згідно ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У пункті 25 (абз.5) постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Розрахунок середнього заробітку має здійснюватися судом у відповідності з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок). Абзацом третім пункту 2 вказаної норми визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою пов`язана відповідна виплата. Абзацом четвертим пункту 2 вказаної норми визначено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. За змістом абзацу першого пункту 8 Порядку обчислення виплат провадиться шляхом множення середньоденного (погодинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (погодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). В свою чергу, позивачем на обґрунтування позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку, надано відповідний розрахунок, яким позивачем визначено суму компенсації середнього заробітку в розмірі 70071,68 грн. станом на 08.04.2021 року (а.с.19). Суд погоджується із зазначеним розрахунком, як таким, що належним чином деталізований, є арифметично правильним та неточностей в собі не містить. Відповідачем, всупереч принципу диспозитивності цивільного процесу, не було надано доказів на спростування розрахунків позивача, так само, як не було надано власного контррозрахунку таких сум. Суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, який визначається відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України, тобто з наступного робочого дня після звільнення і по день ухвалення рішення, однак з урахуванням положень ст.13 ЦПК, щодо принципу диспозитивності цивільного процесу, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та приходить до висновку про необхідність стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 70071,68 грн. без урахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди у розмірі 10000 грн., суд зазначає наступне. У відповідності до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», від 25.05.2001 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При визначенні розміру моральної шкоди, суд виходить із ступеня та характеру перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані порушенням його гарантованого конституцією права на працю, характеру та способу заподіяння моральної шкоди, враховує також ту обставину, що задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку є одночасно і частковою компенсацією заподіяної моральної шкоди. Встановлено, що в результаті неправомірної затримки розрахунку при звільненні відповідачем, позивачеві завдано моральних страждань, які виразились у втраті нормальних життєвих стосунків, оскільки позивач тривалий час залишився без належних йому грошових коштів, у зв`язку зі звільненням та невиплатою заробітної плати, змушений був звертатися до суду та вживати додаткових зусиль для організації свого життя, а тому, суд вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині частково та стягнути з відповідача на користь [PERSON] спричинену моральну шкоду у розмірі 500 грн., що є достатнім та співмірним у даній спірній ситуації. Згідно п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Судом встановлено, що позивачу правничу допомогу у вказаній справі надавав адвокат Кошовий В`ячеслав Костянтинович (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії № 002407), що підтверджується ордером серії АЕ № 1028749 від 17.07.2020 року та договором про надання правової (правничої) допомоги від 02.07.2020 року (а.с. 28-33). Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. 14 червня 2021 року Адвокатським бюро «Кошовий В.К.» в особі керуючого бюро - адвоката Кошового В`ячеслава Костянтиновича та [PERSON] було підписано Звіт про надані послуги, надану правничу допомогу, а також підписано Акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг, наданої правничої допомоги), в якому зазначено, що гонорар за надану правничу допомогу складає 5000,00 грн. 10 червня 2021 року [PERSON] сплатив Адвокатському бюро «Кошовий В.К.» 5000,00 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.2156205639.1 від 10.06.2021 року. За таких обставин, суд вважає, що позивачем документально доведений факт понесення витрат на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн., та вказані витрати мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, а позивача при подачі позову було звільнено від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», в частині вимог про стягнення заробітної плати та сплачено 908,00 грн., то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір сплачений за подачу позову у розмірі 908,00 грн., а також у відповідності до ст.141 ЦПК України, стягнути судовий збір у розмірі 908,00 грн. на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial