Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

У липні 2015 року позивачка звернулася до суду із позовною заявою про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] Дніпропетровської області. Свої вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що вказана квартира належить їй та її чоловікові, [PERSON], на підставі договору дарування. У червні 2008 року вони зареєстрували у квартирі свого родича - [PERSON], який бажав працевлаштуватися у м.Марганець на постійну роботу. Разом з тим відповідач у помешкані не проживав, квартирою не користувався, тому що наймав іншу квартиру. Знятися з реєстрації у квартирі добровільно не бажає, кошти на утримання житла не надає, витрати по оплаті комунальних послуг не здійснює. Відмова [PERSON] від зняття з реєстрації порушує її право вільно розпоряджатися належним їй нерухомим майном і завдає їй, як власнику, незручностей. Просить усунути їй перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] Позивачка, відповідач та треті особи в судове засідання не прибули, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивачка [PERSON] надала заяву про розгляд справи без її участі, але за участю її представника [PERSON] Третя особа на стороні позивача [PERSON] надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. За правилами ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В судовому засіданні встановлено, що згідно витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 31.01.2005 року квартира [ADDRESS] Дніпропетровської області належить на праві приватної власності [PERSON] та [PERSON] на підставі договіру дарування від 02.12.2004 року, р.№ 4982 (а.с.6, 7). Згідно копії домової книги для прописки громадян, які проживають в [ADDRESS], за вказаною адресою 19.06.2008 року зареєстрований [PERSON], [INFO]. Згідно акту, складеного директором ОСББ «10-й квартал 5» Пугачовим В.Б. в присутності мешканців будинку [PERSON], [PERSON], [PERSON] на предмет проживання в квартирі № 12 [PERSON], останній не проживає за вказаною адресою і не проживав з моменту реєстрації. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто позивачка змушена нести витрати за комунальні послуги за зареєстрованого у її квартирі відповідача. За таких обставин, оскільки відповідач не є власником вказаної квартири, крім того не проживає в спірній квартирі, витрати на її утримання не несе, за комунальні послуги не сплачує, суд вважає, що факт реєстрації відповідача в квартирі позивачки порушує її права як власника, крім того розмір комунальних платежів залежать від кількості зареєстрованих осіб, і зазначені витрати в даному випадку несе власник. суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та законними, і тому задовольняє їх. Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивачки є законними, обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки підтверджені представленими по справі доказами. На підставі статтей 319, 321, 322, 391 ЦК України,

Outcome: approved