Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «СТ «Іллічівське» про стягнення заробітної плати, визнання незаконним звільнення та зобов'язання вчинити дії. Уточнивши свої позовні вимоги просив: стягнути з відповідача на користь позивача грошові виплати, передбачені трудовим договором (контрактом), в тому числі нараховану, але не виплачену заробітну плату 19 162 883, 28 грн., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; визнати незаконним звільнення (припинення повноважень) позивача з 30.11.2016 року за наказом директора ПрАТ «СТ «Іллічівське» №283-ос від 30.11.2016 року на підставі Протоколу № 30 Річних загальних зборів акціонерів ПрАТ «СТ «Іллічівське» від 30.11.2016 року, у зв'язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків (п. 1 .ч. 1. ст. КЗпП України); зобов'язати відповідача звільнити позивача за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи працівника, з 26 вересня 2016 року; зобов'язати ПрАТ «СТ «Іллічівське» здійснити належне оформлення та видачу трудової книжки позивачу. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволені. Вислухавши думку сторін по справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожному гарантується право на працю, яке включає до себе можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він добровільно дає згоду. Стаття 38 КЗпП України передбачає, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. 05.04.2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ПрАТ «СТ «Іллічівське» було укладено трудовий договір та протоколом №2 засідання Наглядової ради ПрАТ «СТ «Іллічівське» позивача [PERSON] призначено на посаду директора ПрАТ «СТ «Іллічівське» (а.с.12-19). Протоколом №б/н від 31.08.2016 року засідання Наглядової ради ПрАТ «СТ «Іллічівське» позивача [PERSON] було тимчасово відсторонено від виконання обов'язків директора товариства (а.с.20-21). Частиною 3 ст. 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. 26.09.2016 року позивач [PERSON] подав Голові Наглядової ради ПрАТ «СТ «Іллічівське» заяву про розірвання трудового контракту з ним, на підставі п.п.6.3.1 і 6.3.2 Контракту в день реєстрації даної заяви (а.с.22-25) та виплату платежів за 2014 - 2016 роки. Відповідно до пункту 6.3 Контракту встановлено, що Директора може за своєю ініціативою розірвати контракт у разі: 6.3.1. невиконання вищим органом Товариства обов'язків за контрактом чи прийняття ним рішень, що обмежують або порушують компетенцію та права Директора; 6.3.2. втручання в оперативно-розпорядницьку діяльність, що може призвести або вже призвела до погіршення економічних показників діяльності Товариства. Наказом директора ПрАТ «СТ «Іллічівське» №283-ос від 30.11.2016 року на підставі Протоколу № 30 Річних загальних зборів акціонерів ПрАТ «СТ «Іллічівське» від 30.11.2016 року, у зв'язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків було звільнено [PERSON] Відповідно до cт. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Тобто позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням, однак відповідач, прийнявши заяву, не прийняв рішення про звільнення його з підприємства, не ознайомив з наказом про звільнення, не зробив відповідний запис у його трудовій книжці та не видав йому трудову книжку, а звільнив позивача, у зв'язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків, що суд вважає є порушенням чинного законодавства та прав і інтересів [PERSON], так як позивач заяву про звільнення за власним бажанням 26.09.2016 року, з підстав передбачених в контракті, а відповідач незаконно 30.11.2016 року звільнив його наказом, також відповідач неправомірно не повертає йому трудову книжку, а отже він не може офіційно працевлаштуватись на іншу роботу, а тому суд вважає незаконним звільнення [PERSON] з 30.11.2016 року за наказом, та необхідне зобов'язати відповідача вчинити дії щодо звільнення [PERSON] за його заявою від 26.09.2016 року та видачі йому належним чином оформленої трудової книжки. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 8 лютого 1995 p. № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється . виходячи з виплат за останні повні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Провадиться шляхом множення середньогодинного (годинного заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Так як відповідач, порушуючи вимоги ст. 116 КЗпП, не здійснив повний розрахунок зі позивачем при звільненні, то відповідно суд вважає, що відповідач повинен сплатити грошові виплати, передбачені трудовим договором (контрактом), в тому числі нараховану, але не виплачену заробітну плату 19 162 883, 28 грн. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі затримки трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Згідно роз'яснень, що містяться в п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Зважаючи на вказане, суд вважає, що відповідач також повинен сплатити [PERSON] середній заробіток за весь час затримки починаючи з 26.09.2016 ро по день фактичного розрахунку. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є законними, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved