Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

У липні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача в якому просить визнати за нею право власності на грошові кошти на вкладах та рахунках в розмірі 6 370, 00 доларів США, що вона набула відповідно до Договору № 10/01/2 від 10.01.2015 відступлення права вимоги (цесії) за договором банківського вкладу (депозиту) та рахунками, укладеними між відповідачем зі всіма додатками, змінами та доповненнями до нього з набуттям позивачкою за вказаними договорами банківського вкладу та рахунків на суму 6 370, 00 доларів США статусу вкладника у значенні п. 4 ч. ст. 2 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб. В обґрунтування вимог послалась на те, що 10.01.2015 між нею та відповідачем було укладено договір № 10/01/2 відступлення права вимоги (цесії), згідно п. 1 якого відповідач відступив позивачці, а позивачка набула право вимоги, належне відповідачу, і стала кредитором (договірне правонаступництво) за договорами банківських вкладів та банківських рахунків укладеними між відповідачем і ПАТ «БАНК КИЇВСЬКА РУСЬ» зі всіма додатками, змінами та доповненнями до них. Згідно умов укладеного між сторонами договору, позивачка набула права вимоги від банку сплатити їй суму боргу в розмірі 6 370, 00 доларів США, що на дату подання позову за офіційним курсом НБУ (21,01 грн. за 1 долар США) складає 133 843, 95 гривень, який виник у зв'язку з наданням відповідачем банку у тимчасове строкове користування грошових коштів за вкладами та рахунками відповідно до умов укладених договорів з банком. Таким чином, зазначає позивака, що з моменту підписання договору про вона набула статусу вкладника. Посилаючись на те, що відповідач не визнає її право власності на вклади та рахунки, про що повідомив її письмово, позивака просила суд задовольнити пред'явлені вимоги. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на викладені в ньому обставини та доводи, просив позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, у своїх поясненнях послався на безпідставність пред'явлених вимог позивакою. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 10.01.2015 між позивачем та відповідачем було укладено договір № 10/01/2 відступлення права вимоги (цесії), згідно п.1. якого відповідач (цедент) відступив позивачеві (цесіонарієві), а цесіонарій набув право вимоги, належне цедентові, і став кредитором (договірне правонаступництво) за договорами банківських вкладів та банківських рахунків укладеними між цедентом і ПАТ «БАНК КИЇВСЬКА РУСЬ» (код ЄДРПОУ 24214088, далі іменується «Банк») зі всіма додатками, змінами та доповненнями до них. Відповідно до п. 2 договору позивачка набула право вимоги від банку сплатити суму боргу в розмірі 6 370, 00 доларів США, що на дату подання позову за офіційним курсом НБУ (21,01 грн. за 1 долар США) складає 133 843, 95 гривень, який виник у зв'язку з наданням цедентом банку у тимчасове строкове користування грошових коштів за вкладами та рахунками відповідно до умов Договорів з банком. Також відповідно п. 3 договору відступлення права вимоги (цесії) з моменту підписання Договору позивачем та відповідачем, позивач (цесіонарій) набув статус вкладника у значенні цього терміна, що визначений у п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Закон), а саме: «вкладник - фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката». Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). У відповідності до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Обґрунтовуючи пред'явлені вимоги, позивач посилається на те, що у порушення вимог закону, відповідач не зважаючи на укладений договір про відступлення права вимоги не визнає її право власності на вклади та рахунки, про що свідчить його заява від 20.06.2015. Згідно до ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Частина 2 даної статті ЦПК України передбачає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 4 цього Кодексу суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 392 ЦК України, посиланням на яку позивачка обґрунтовує свої вимоги, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, норма наведеної статті ЦК України передбачає речево-правовий спосіб захисту абсолютного цивільного права - права власності, який підлягає застосуванню у разі, коли сторони спору не перебувають між собою у зобов'язальних відносинах з приводу спірного майна, і при цьому має місце реальне оспорювання такого права відповідачем, внаслідок чого власник майна не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб. Разом з тим, цивільно-правові відносини, які виникли між позивачем та відповідачем з приводу спірних грошових коштів, за своєю юридичною природою є зобов'язальними, обов'язок відповідача, з невиконанням якого позивачка пов'язує порушення її прав, передбачений умовами договору, про що прямо зазначається в позовній заяві, а відтак обрання позивачкою речево-правового способу захисту права є помилковим. Також суд надає оцінку тій обставині, що укладений між сторонами договір щодо якого фактично виник спір між сторонами у встановленому законом порядку не розірваний та не визнаний недійсним у судовому порядку. Посилання позивачки на неналежне виконання відповідачем умов договору, викладених вище висновків не спростовують, оскільки зазначені позивачкою обставини є підставою для застосування іншого, ніж визнання права власності, способу захисту. Відтак, позов задоволенню не підлягає. У зв'язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір стягненню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed