Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

У квітні 2018 року Шаргородська районна державна адміністрація Вінницької області, як орган опіки та піклування звернулася до суду із позовом, в інтересах дитини [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що до служби у справах дітей Шаргородської райдержадміністрації звернулось посольство України в Російській Федерації про те, що в пологовому будинку Російської Федерації була залишена малолітня дитина _ [PERSON], [INFO], який народжений [PERSON]. [PERSON] є громадянкою України і проживає в [ADDRESS]. Відомості про батька у свідоцтві про народження дитини за бажанням матері не вносили, що відповідає п. 3 ст. 17 Федерального закону «Про акти цивільного стану». Малолітній [PERSON], [INFO] народжений у філії №1 Пологового будинку №10 Державної бюджетної установи охорони здоров'я міста Москви «Центр планування сім'ї та репродукції Департаменту Охорони здоров'я міста Москви», де написана матір'ю заява про відмову забрати новонароджену дитину з медичного закладу та заява про згоду на усиновлення дитини. Причина залишення дитини - відсутність змоги утримання. Посольство України в Російській Федерації в письмовому зверненні просило підтвердити факт належності/неналежності [PERSON] та її сина до громадянства України та сприяти в розшуку інших родичів, з метою з'ясування їх намірів щодо дитини. Служба у справах дітей здійснила обстеження матеріально-побутових умов проживання сім'ї [PERSON] та встановила, що за даною адресою проживають батьки [PERSON], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] та неповнолітні діти. Мати новонародженого [PERSON] в усній формі пояснила, що вона хотіла матеріально допомогти своїм батькам, дітям та вирішила стати сурогатною матір'ю. Однак, перебуваючи на сьомому місяці вагітності, сурогатні батьки відмовилися від сурогатства, але дитину народжувати було потрібно. Будучи вагітною, [PERSON] уже запланувала залишити новонароджену дитину в пологовому будинку [PERSON], [INFO] є громадянином України відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України». [PERSON] свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками, щодо малолітньої дитини, [PERSON], [INFO], не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідним харчуванням, доглядом та утриманням дитини не займається, що свідчить про ухилення її від виконання батьківських обов'язків. Дитина, маючи мати, фактично позбавлена батьківського піклування, внаслідок ухилення матері від виконання своїх батьківських обов'язків, яка свідомо нехтує ними. Згідно з висновком органу опіки та піклування Шаргородської райдержадміністрації від 14 лютого 2018 року № 01.1-38/530, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. З огляду на викладене, Шаргородська райдержадміністрація просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON], [INFO], передати дитину органу опіки та піклування для вирішення питання про подальше влаштування та стягнути аліменти на його утримання в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до повноліття дитини. Представник позивача - Шаргородської районної державної адміністрації Бабій С.В. в судове засідання не з'явилась, однак подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позову наполягає (а.с. 48). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, однак подала до суду заяву про визнання позову, просить розглянути справу за її відсутності (а.с. 46, 47). Розглянувши подані документи та матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. [PERSON], [INFO], є матір'ю малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] (а.с. 7). 15 травня 2017 року [PERSON] подала головному лікарю Державної бюджетної установи охорони здоров'я міста Москви «Центр планування сім'ї і репродукції Департаменту охорони здоров'я міста Москви» Латишкевичу О.О. заяву про відмову забрати новонароджену дитину з медичного закладу та про дозвіл на усиновлення (а.с. 10, 11). 18 січня 2018 року Шаргородською РДА видано розпорядження № 11 про тимчасове влаштування малолітньої дитини на виховання та спільне проживання в сім'ю, відповідно до якого малолітнього [PERSON] влаштовано на тимчасове виховання та спільне проживання в сім'ю [PERSON] та [PERSON] (а.с. 17). У довідці-характеристиці від 13 лютого 2018 року № 213, виданої виконавчим комітетом Івашковецької сільської радою Шаргородського району Вінницької області зазначено, що [PERSON] є матір'ю трьох дітей. Належного виховання дітям не надає так як постійно перебуває на тимчасових заробітках в Російській Федерації (а.с. 27). Відповідно до рішення від 25 січня 2018 року № 10, комісія з питань захисту прав дитини Шаргородської районної державної адміністраціївважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON]відносно її малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с. 31, 32). Згідно з висновком від 14 лютого 2018 року № 01.1-38/530, орган опіки та піклування Шаргородської районної державної адміністрації вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON]відносно її малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с. 33, 34). Установленим судом обставинам відповідають сімейні правовідносини, що регулюються, зокрема, Конвенцією про права дитини та СК України. Так, згідно зі ст. 19 Конвенції про права дитини держави - учасниці зобов'язані вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов'язків щодо неї. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно зі ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов'язаний брати участь у її вихованні. Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України у пункті 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У пункті 49 рішення від 18 грудня 2008 року Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява №39948/06) зазначено, що Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), № 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу «Скоццарі та Дж'юнта проти Італії» (Scozzari &a в; Giunta v. Italy), [GC], №№ 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Відповідно до статей 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 13 та 89 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, судом встановлено на підставі переконливих доказів, що відповідач свідомо ухиляється від виконання обов'язків по вихованню свого сина [PERSON] Отже, оскільки судом установлено, що право малолітнього [PERSON] на належне утримання, виховання, турботу про фізичний та духовний розвиток з боку його матері [PERSON] порушене, то воно підлягає судовому захисту, шляхом позбавлення останньої батьківських прав відносно сина, а відтак, позовні вимоги слід задовольнити у повному обсязі. Ухвалюючи це рішення, суд враховує, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухвалення цього рішення не позбавляє відповідача права, передбаченого у ст. 169 СК України за певних умов звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Згідно з ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Отже, на думку суду, з відповідача слід стягувати аліменти на сина [PERSON] у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до повноліття дитини. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 704,80 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ураховуючи викладене вище, суд доходить висновку про повне задоволення позову.

Outcome: approved