Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-13 00:00:00

У листопаді 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовом до комунальної організації (установи, закладу) Радсадівський соціально-реабілітаційний центр про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 25.10.2016 року працювала на посаді двірника другого розряду в комунальній організації (установі, закладі) Радсадівський соціально-реабілітаційний центр. 10.04.2017 року вона була звільнена із займаної посади у зв'язку із ліквідацією закладу за наказом від 03.04.2017 року №43. При цьому, повний розрахунок з нею в частині виплати належних їй сум проведено 24.04.2017 року, тобто із затримкою. У зв'язку із вищевикладеним, позивач [PERSON] просила суд визнати незаконними дії комунальної організації (установи, закладу) Радсадівський соціально-реабілітаційний центр; стягнути з комунальної організації (установи, закладу) Радсадівський соціально-реабілітаційний центр на користь позивача [PERSON] середній заробіток за весь час затримки виплати належних їй при звільненні сум, по день фактичного розрахунку, а саме, починаючи по 10.04.2017 року по 23.04.2017 року включно, тобто за 14 днів. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Просила суд врахувати надане нею 09.01.2018 року клопотання, відповідно до якого вона просила суд стягнути з відповідача на її користь 1000 гривень - середній заробіток за весь час затримки виплати належних їй при звільненні сум, по день фактичного розрахунку, а саме, починаючи по 10.04.2017 року по 23.04.2017 року включно, тобто за 14 днів. Заявлену в клопотанні від 09.01.2018 року вимогу щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 20000 грн позивач [PERSON] просила суд залиши без розгляду, про що додатково надала письмову заяву. Відповідач у судове засідання не з'явився. При цьому, у судовому засіданні 22.01.2018 року представник відповідача [PERSON] позовну заяву не визнала та просила суд відмовити у її задоволенні. Відзив на позовну відповідач не надав. Суд ухвалив слухати справу за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 25.10.2016 року позивач [PERSON] була прийнята на посаду двірника другого розряду в комунальній організації (установі, закладі) Радсадівський соціально-реабілітаційний центр, про що свідчить запис в трудовій книжці останньої (а.с.6). 10.04.2017 року позивач [PERSON] була звільнена із займаної посади двірника другого розряду у зв'язку із ліквідацією закладу за наказом від 03.04.2017 року №43, що підтверджується записом в трудовій книжці (а.с.6-1). Як вбачається з виписки по картковим рахункам клієнта [PERSON] за період з 05.12.2016 року по 01.06.2017 року, повний розрахунок з позивачем [PERSON] в частині виплати належних їй сум проведено 24.04.2017 року (а.с.7). Статтею 46 Конституцією України гарантовано, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до ч.2 ст.2 Кодекс законів про працю України (далі КЗпП України) працівники мають право, зокрема, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності. При звільненні працівника, згідно до ст.116 КЗпП України, виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівникові перед виплатою зазначених сум. Таким чином, відповідач зобов'язаний був в день звільнення позивача, але не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, провести з ним розрахунок та виплатити всі суми, що належать йому, які на сьогодні відповідачем не виплачені, що не спростовується останнім. З вини відповідача позивачу не виплачено при звільнені всіх сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України. Відповідно до ч.1, 2 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника, або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Такий розмір визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року Про практику застосування судами законодавства про оплату праці при розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затриманням розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного для після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по дань постановлення рішення. Згідно п.21 вказаної Постанови при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року. Обчислення середньої заробітної плати у випадку її збереження, остання обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, включаючи усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, та проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Отже, розрахунок середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] виглядає наступним чином: 1576 грн 00 коп (загальна виплата за лютий 2017 року) + 1576 грн 00 коп (загальна виплата за березень 2017 року) = 3152 грн 00 коп : на 42 відпрацьовані у лютому та березні 2017 року робочі дні = 75 грн 04 коп (середньоденна заробітна плата позивача); 75 грн 04 коп * 14 днів затримки розрахунку при звільненні = 1050 грн 00 коп заборгованості за час затримки розрахунку при звільненні позивача [PERSON]. Відповідно до 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Крім того, суд не бере до уваги наданий відповідачем 18.01.2018 року відзив на позовну заяву, оскільки він не відповідає вимогам ст.178 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, оскільки позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача 1000 грн заборгованості за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає за доцільне, не виходячи за межі заявлених вимог, задовольнити позов у межах заявлених вимог у повному обсязі. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, не виходячи за межі заявлених вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позов є таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved