Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-30 00:00:00

У липні 2014 року позивачка звернулась до суду із позовом, в обґрунтування якого вказала, що 19 вересня 2006 року між нею і відповідачкою укладений договір купівлі-продажу, згідно умов якого [PERSON] фактично передала їй у власність житловий будинок [ADDRESS] з відносними до нього надвірними господарськими будівлями і спорудами, а позивачка, у свою чергу, прийняла будинок і передала відповідачці обумовлену в договорі грошову суму у розмірі 3000,00 грн. На підтвердження факту отримання грошових коштів відповідачкою була видана відповідна розписка. Зазначена угода дійсно відповідала внутрішній волі її сторін, всі істотні умови угоди виконані у повному обсязі. Однак, не було дотримано вимоги закону про нотаріальне посвідчення правочину. Сталося це через обставини, що не залежали від волі позивачки. При передачі відповідачці грошових коштів між ними були узгоджені всі істотні умови угоди, у тому числі і щодо її подальшого нотаріального посвідчення, яке мало здійснюватися за рахунок відповідачки. Після передачі грошей, позивачка запропонувала відповідачці нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу будинку, на що вона пообіцяла зробити це у майбутньому, посилаючись на свою зайнятість. Але з того часу так і не змогла виконати своє зобов'язання відносно нотаріального посвідчення договору, посилаючись то на родинні стосунки, то на свою постійну зайнятість і неможливість з'явитися до нотаріальної контори. Позивачка просила визнати дійсним договір купівлі-продажу, визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] з відносними до нього надвірними господарськими будівлями і спорудами. Позивачка у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідачка у судове засідання не з'явилася з невідомих підстав, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. За таких обставин, суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, є визнання права. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що 19 вересня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON] продала за три тисячі гривень, а [PERSON] купила домоволодіння [ADDRESS], що підтверджується відповідною розпискою. Відповідно до ст. 219 ЦК України, у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Суд може визнати такий правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі. Як вбачається з ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно акту № 165 від 09.11.2013 року та довідки № 1565 від того ж числа, виданих КСН «Мирний», [PERSON] проживає без реєстрації у будинку [ADDRESS] із родиною з 19.09.2006 року по теперішній час. Це свідчить про те, що між сторонами відбулося фактичне виконання договору купівлі-продажу, а цей будинок дійсно був переданий у власність [PERSON] Відповідно до технічного паспорту на індивідуальний житловий будинок від 24.07.2014 року, складеного МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації», до складу домоволодіння [ADDRESS] входить: житловий будинок літ. А-1, який складається з житлової кімнати площею 12,7 кв.м. та гаражу (приміщення І) площею 16,3 кв.м.; прибудова літ. А1-1, яка складається з коридору площею 5,4 кв.м., комори площею 5,3 кв.м.; житлова прибудова літ. А2-1, яка складається з коридору площею 10,9 кв.м., кухні 8,9 кв.м., житлової кімнати, площею 6,2 кв.м., житлової кімнати площею 19,6 кв.м.; літній душ літ. Д-1; убиральня літ. Е-1; огорожа № 1. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про те, що хоча сторонами і не додержано вимоги закону щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS] від 19 вересня 2006 року, але фактично відбулося його повне виконання, зазначена угода дійсно відповідала внутрішній волі її сторін, а нотаріальному посвідченню договору перешкоджають обставини, що не залежать від волі позивачки, суд вважає можливим визнати дійсним такий договір та за позивачем слід визнати право власності на житловий будинок з усіма відносними до нього надвірними господарськими будівлями та спорудами.

Outcome: approved