Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

у Кремінський районний суд Луганської області з заявою про встановлення факту смерті [PERSON] в певний час звернулася [PERSON], заінтересована особа Кремінський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області. Заяву мотивує тим, що її чоловік [PERSON], [INFO], помер 01 листопада 2016 року, про що було видано лікарське свідоцтво про смерть. Разом з тим, при зверненні до Кремінського районного відділу ДРАЦС ГТУЮ у Луганській області з метою державної реєстрації смерті її чоловіка [PERSON], останнім було відмовлено в такій реєстрації з причини, що медичні документи, оформлені медичними закладами, які розташовані на території, не підконтрольній українській владі, вказують на те, що відсутнє підпорядкування медичного закладу у відповідності до відомчої підпорядкованості, що ставить під сумнів легітимність оформлення медичного свідоцтва та лікарського свідоцтва про смерть закладами охорони здоровя, органами, установами, організаціями, місцем розташуванням яких є населені пункти, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. З огляду на вищевказане просить суд встановити факт смерті її чоловіка [PERSON] з метою оформлення спадщини, вказуючи, що заявлені вимоги підтримує, а розгляд справи просить провести за її відсутності. Заявник у відкрите судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Представник заінтересованої особи у відкрите судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи заінтересована особа була повідомлена належним чином. Від останньої надійшла до суду заява про розгляд справи без участі її представника, зазначивши, що не заперечує проти задоволення вимог заявника. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно копії паспорта ЕМ 589168 від 24 березня 2000 року, виданого Стахановським МВ УМВС України в Луганській області, [PERSON], народився 01 вересня 1947 року у м.Брянка Луганської області, є громадянином України та згідно проставленого у паспорті штампу останнє місце реєстрації м.Брянка-2, вул. Алмазна, 15-2, Луганської області (а.с.4). У відповідності до копії паспорта ЕМ 502106 від 29 грудня 1999 року, виданого Брянківським МВ УМВС України в Луганській області, згідно проставленого у паспорті штампу сімейний стан (а.с.3), заявниця [PERSON] є дружиною померлого [PERSON] Як вбачається із лікарського свідоцтва про смерть № 48 від 02 листопада 2016 року, довідки про причину смерті від 02 листопада 2016 року (а.с.5), [PERSON] помер 01 листопада 2016 року у м. Брянка-2 Луганської області, причиною його смерті вказано ракова інтоксикація, рак шлунку. Дані документи видані так званою «ЛНР». Інших даних судом не встановлено. З повідомлення Кремінського РВ ДРАЦС ГТУЮ у Луганській області від 20.03.2017р. №528/17.17-63 (а.с.6), судом встановлено, що останнім відмовлено заявнику у реєстрації смерті чоловіка [PERSON] з підстав відсутності підпорядкування медичного закладу відповідно до відомчого підпорядкування, що ставить під сумнів легітимність оформлення вищевказаних документів. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. З метою забезпечення прав людини на окупованих територіях, у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», за якими: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. А відтак, оцінюючи документи, видані так званою «ЛНР», суд виходить з того, що смерть особи є фактом, що породжує виникнення, зміну та (або) припинення правових відносин, зокрема, спадкових, а тому має безпосереднє значення для їх учасників під час реалізації своїх прав. Як вбачається із п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України, п.13 постанови Пленуму ВС України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995р. №5 (зі змінами та доповненнями) суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації цивільного стану факту смерті. З огляду на вищевказане суд дійшов висновку, що громадянин України [PERSON], народився 01 вересня 1947 року у м.Брянка Луганської області, останнє місце реєстрації та проживання: [INFO], дійсно помер 01 листопада 2016 року у м. Брянка-2 Луганської області, причина смерті ракова інтоксикація, рак шлунку. З огляду на встановлення судом відсутності можливості заявником реєстрації у органі державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті [PERSON] та відсутності інших способів такої реєстрації, в порядку передбаченому нормативно-правовими актами, окрім як на підставі судового рішення, заява підлягає задоволенню. Згідно до приписів абз.1 ч.4 ст.257-1, п.8 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. На підставі ст.256 ЦПК України,

Outcome: approved