Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

У липні 2016 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з відповідача безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 12 003 654 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив про те, що 12.07.2013 року відповідно до рішення Спостережної ради банку № 165 уповноважено Голову Спостережної ради банку [PERSON] укласти договір про виплату [PERSON] винагороди у розмірі 12 000 000 грн. за шість років виконання останнім обов'язків на посаді Голови Правління ПАТ «Діамантбанк». 12.07.2013 року між сторонами у справі укладено вказаний договір. У зв'язку із невиконанням умов договору про виплату винагороди та порушення трудових прав [PERSON], рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14.07.2014 року зобов'язано банк повернути трудову книжку та стягнуто з банку на користь [PERSON] винагороду у розмірі 12 000 000 грн. та судовий збір. Вказані грошові кошти банком 28.11.2014 року перераховано та сплачено [PERSON] на виконання рішення суду, про що свідчить платіжне доручення від 28.11.2014 року та виписка за банківського рахунку [NUMBER]. Внаслідок добровільного виконання судового рішення, постановою державного виконавця від 07.07.2016 року закінчено виконавче провадження. Рішенням Господарського суду м. Києва від 16.11.2015 року визнано недійсним рішення Спостережної ради ПАТ «Діамантбанк» від 12.07.2013 року № 165. За вказаних обставин, враховуючи визнання недійсним в судовому порядку рішення Спостережної ради банку, позивач просить стягнути на підставі ст. 1212 ЦК України безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 12 003 654 грн. з [PERSON] на користь ПАТ «Діамантбанк». У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, з вказаних вище підстав. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що оскільки рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14.07.2014 року про стягнення з відповідача на користь позивача вказаних грошових коштів, вказані кошти не можуть бути повернуті на підставі ст. 1212 ЦК України, оскільки питання про повернення коштів, перерахованих на підставі судового рішення, може бути вирішено виключно у порядку ст. 380 ч. 1 ЦПК України в порядку повороту виконання судового рішення. Крім того, не відповідає дійсності та обставина, що виконавче провадження закінчено у зв'язку із добровільним виконанням судового рішення у повному обсязі банком, оскільки виконавчий лист повернуто стягувачу з підстав введення у банку тимчасової адміністрації. Представник третьої особи до суду не з'явився, надав суду письмові пояснення по суті позовних вимог. Вислухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що рішенням Спостережної Ради ПАТ «Діамантбанк», оформленим протоколом № 165 від 12.07.2013 року, уповноважено Голову Спостережної Ради банку [PERSON] на укладення договору з [PERSON] у зв'язку із припиненням повноважень на посаді Голови Правління банку; також прийнято рішення про виплату [PERSON] винагороди за період роботи на посаді Голови Правління банку з 01.01.2007 року по 31.12.2012 року у розмірі 2 000 000 грн. за кожен рік роботи, що становить 12 000 000 грн. (т. 1 а.с. 16-17). Тієї ж дати, 12.07.2013 року, між ПАТ «Діамантбанк» та [PERSON] укладено договір про виплату винагороди, предметом якого є виплата [PERSON] винагороди у розмірі 12 000 000 грн. у зв'язку із звільненням з посади Голови Правління ПАТ «Діамантбанк» (т. 1 а.с. 18). Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14.07.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29.10.2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.11.2014 року, зобов'язано ПАТ «Діамантбанк» повернути [PERSON] трудову книжку; стягнуто з ПАТ «Діамантбанк» на користь [PERSON] 12 003 654 грн. (т. 1 а.с. 19-30). Постановою державного виконавця від 27.11.2014 року відкрито виконавче провадження № 45639519 з примусового виконання виконавчого листа від 29.10.2014 року про стягнення з ПАТ «Діамантбанк» на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 12 003 654 грн. (т. 1 а.с. 31). Звертаючись до суду з даним позовом про стягнення з відповідача грошових коштів на підставі ст. 1212 ЦК України, позивач зазначає про те, що згідно платіжного доручення від 28.11.2014 року на банківський рахунок відповідача банком перераховано грошові кошти у вказаному розмірі (т. 1 а.с. 32), тобто добровільно виконано рішення суду, що підтверджується і постановою державного виконавця від 07.07.2016 року про закриття виконавчого провадження № 45639519 (т. 1 а.с. 35-36), а також вказує, що рішенням Господарського суду м. Києва від 16.11.2015 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.04.2016 року та постановою Вищого господарського суду України від 14.06.2016 року, визнано недійсним рішення Спостережної ради ПАТ «Діамантбанк» від 12.07.2013 року, викладене у формі протоколу № 165 (т. 1 а.с. 55-77). За змістом положень ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Раніше досліджуваними судовими рішеннями (т. 1 а.с. 19-30), а також постановою Верховного суду України від 24.06.2015 року у справі № 6-530цс15 (т. 2 а.с. 127-136), та рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.07.2016 року (т. 2 а.с. 211-215), встановлено, що укладений 12.07.2013 року між сторонами у справі договір про виплату [PERSON] винагороди у розмірі 12 000 000 грн. є трудовим договором, а правовідносини, що виникають з нього, регулюються нормами трудового законодавства і спеціального законодавства. Також встановлено, що спірні грошові кошти у розмірі 12 003 654 грн. підлягають виплаті відповідачеві як платежі, що прирівняні до заробітної плати, у зв'язку із звільненням відповідача з посади Голови Правління банку за виконання обов'язків, покладених на Голову Правління банку. Статтею 1215 ЦК України визначено випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Так, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку відповідача. Правильній виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у ст. 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності лише фактів розрахункової помилки з боку особи, що проводила виплату, а також недобросовісності з боку набувача коштів. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року № 6-91цс14. Враховуючи наведене, суд надходить до висновку, що спірні грошові кошти відповідно до положень ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed