Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-15 00:00:00

У квітні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього за судовим наказом,виданим Ленінським районним судом міста Миколаєва від 20.02.2019, на користь відповідача на утримання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , з 1/4 частини доходу на 1/3 частину заробітної плати щомісячно. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20.02.2019 Ленінським районним судом міста Миколаєва винесено судовий наказ, яким стягнуто з нього на користь відповідача аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% розміру прожиткового мінімум для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 07.02.2019 та до досягнення ним повноліття. Проте відповідач не надала суду інформацію про те, що у позивача на утриманні перебуває ще одна дитина - [PERSON] , [INFO] . Позивач, посилаючись на те, що суди здебільшого визначають аліменти в частках наступного розміру: на одну дитину - 1/4 частку; на двох дітей - 1/3 частку; на трьох і більше дітей - 1/2 частку, вважає позовні вимоги законними та обґрунтованими. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13.04.2020 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк для усунення недоліків, які останнім були усунені 18.05.2020. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 20.05.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Про розгляд справи сторони повідомленні шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі на вказані у позовній заяві адреси та шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади. Клопотань від учасників справи про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України не надходило. У відповідності до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до наступного. Як встановлено судом, судовим наказом Ленінського районного суду міста Миколаєва від 20.02.2019 з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 07.02.2019 та до досягнення дитиною повноліття. З матеріалів справи вбачається та підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №1731, що позивач також записаний батьком неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Зі змісту позовної заяви слідує, що позивач просить зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього за вищевказаним судовим наказом з 1/4 частки його заробітку (доходу) на 1/3 частку заробітку (доходу) у зв`язку з тим, що на його утриманні перебуває ще одна неповнолітня дитина. Таким чином, позивач заявив вимогу про збільшення розміру аліментів, тим самим погіршуючи своє становище. Вирішуючи спір суд виходить з наступного нормативно-правового обґрунтування. За частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997, передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Частинами першою та другою статті 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною третьою статті 13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Верховний Суд у постанові від 18.07.2018 у справі № 821/3514/15-а зробив висновок про те, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Тобто, суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять, однак за жодних умов становище позивача за наслідками судового розгляду не може бути погіршено порівняно з тим, яким воно було до звернення до суду за захистом своїх прав. В даному випадку, на момент звернення до суду з вказаним позовом, з позивача за вищезазначеним судовим наказом стягувались аліменти у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходів), тобто 25 % від його доходу. В свою чергу, в позовній заяві він просить зменшити такий розмір до 1/3 частки від його заробітку. У випадку задоволення позовних вимог, з позивача на утримання малолітнього [PERSON] будуть стягуватись аліменти у розмірі 33% від його доходу, що призведе до погіршення становище позивача в порівнянні з тим, яким воно було до звернення до суду за захистом своїх прав. Враховуючи вищевикладене, положення статті 13 ЦПК України та принцип диспозитивності, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог з метою недопущення порушення прав та інтересів позивача.

Outcome: dismissed