Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про витребування майна із незаконного чужого володіння, виселення осіб, які незаконно заселилися та заволоділи майном. В обґрунтування позову зазначила, що на підставі безпроцентного іпотечного договору, вона та відповідач [PERSON] та їхній син [PERSON] , 2002 року народження придбали квартиру [ADDRESS] . Дану квартиру використовували для їхнього спільного проживання, проживали як сім`я. Згодом їхні стосунки погіршилися, через те, що чоловік підіймав до неї руку, а тому вони розлучилися. [PERSON] змінив замки від вхідних дверей та з травня 2008 року, її та їхнього спільного сина туди не впускав, виписав їх і володів одноосібно всією квартирою. Згодом вселив [PERSON] ( [PERSON] ), 1984 року народження та доньку від першого шлюбу [PERSON] , без її згоди, вони зайняли дві кімнати в квартирі, сам [PERSON] користувався залом, тобто всі кімнати в трьохкімнатній квартирі використовувалися ними. Вважає, що за даним вчинком передбачена кримінальна відповідальність за ст. 356 КК України - самоправство. Вказує, що вона подала повідомлення до Нетішинської міської прокуратури про порушення її прав та прав їхнього сина [PERSON] , після чого малолітнього прописали негайно, а їй рекомендували звертатися до суду за захистом своїх прав. Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 25.08.2010 року визнано за [PERSON] та [PERSON] право спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] , в рівних частках по 1/2 частині за кожним. Вселено [PERSON] та малолітнього [PERSON] в квартиру [ADDRESS] , та покладено на [PERSON] зобов`язання по поверненні позики згідно договору безвідсоткової цільової позики № 1473 від 30.05.2006 року укладеного між [PERSON] та ДП НАЕК «Енергоатом» ВП ХАЕС в сумі 75762 гривні 50 копійок. Апеляційним судом Хмельницької області від 06.12.2010 року рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області залишено без змін, скасовано в частині покладання на неї обов`язку, щодо повернення позики. Також в даному рішення зазначено, що створення [PERSON] нової сім`ї та проживання [PERSON] не має порушувати прав власності [PERSON] , тобто вони не мають порушувати її права власності. Також зазначає, що після рішень судів, вона просила звільнити їй 1/2 частку квартири, вивести речі з кімнат та надати ключі від вхідних дверей. Однак [PERSON] постійно уникав розмов із нею та добровільно не передавав ключі. В подальшому вона звернулася до в службу ДВС, у зв`язку із тим, що відповідач не виконує рішення суду, та просила вселити її та дитину. Проте її ніхто не вселив. Зазначає, що вона писала багато заяв до міліції про вселення та виселення сторонніх осіб, скарги про порушення її прав, все було безрезультатне, відмовлялися робити перевірки вселяти її, та виселяти [PERSON] ). З дій дільничного вбачалась домовленість між дільничним та [PERSON] . В подальшому розуміючи, що їй не вдасться вселитися та проживати нормально там, вона запропонувала [PERSON] викупити в нього 1/2 частку квартири, позичила в знайомих кошти та з позовом звернулася до суду. Відповідач затягував справу, приходив до суду, вимагав з неї, щоб вона платила кошти за іпотечний кредит. Стверджує, що вона виплатила за пів року 5800 грн. та половину комунальних, але [PERSON] відмовився продавати квартиру. Проживав в квартирі він із своєю співмешканкою, а платила вона. Тому, надалі вона відмовилася платити будь за що, оскільки вона та дитина не користувалися квартирою. При цьому вказала, що вона знімала деякий час помешкання та платила за іншу квартиру. Після вказаних спроб вселитися в спірну квартиру вона просила розміняти квартиру, так як не мала змоги платити за оренду житла, а проживати їй також потрібно десь з дитиною. Зазначає, що коли вона привезла свою мебель до квартири, диван та стінку і на наступний день повинна була вселитися, однак в 2013 році [PERSON] поміняв верхній замок та поїхав на відпочинок, вона не змогла потрапити до квартири, оскільки довгий час не давав ключі нового замка, та коли вона туди прийшла з поліцією, то частину речей (диван) він вивіз до свого гаражу та сказав, що кіт його загадив, обіцяв надати їй інший диван, щоб вона могла спати, але так і не надав. Стверджує, що постійно просила [PERSON] сплатити їй за її частку, однак він говорив, що він немає коштів. Також вказує, що вона в 2014 році зверталася до агентства нерухомості «Соломон» для того щоб найти їм обмін квартири, оскільки спільно проживати неможливо. Такий обмін найшли, та покупці готові були внести кошти на перед, бо ще був іпотечний борг, в останній момент [PERSON] зажадав більшу доплату ніж домовилися, а тому покупці відмовилися. Таким чином, без згоди [PERSON] вона не може ні продати, ні обміняти квартиру, ні вселитися в неї. Звертає увагу, що також має право отримувати дохід від її власності, оскільки договір про безоплатне користування вони не підписували, тоді застосовується ст. 162 ЖК України. Вважає, що відповідачі зайняли всю квартиру та не хочуть вивозити свої речі, не дають їй вселитися та не хочуть підписувати договору оренди. А тому вважає, що [PERSON] зайняв таку позицію не виконувати рішення суду від 25.08.2010 року. Стверджує, що відповідачі заборгували їй велику суму коштів за користування її часткою понад 10 років, не хочуть ні платити, ні висилятися. Вважає, що її право власності на частку спірної квартири порушено. Вона вжила всіх методів для витребування майна та виселення сторонніх осіб, що підтверджується долученими доказами до позовної заяви. Враховуючи уточнення до позовної заяви позивачка просить: зобов`язати [PERSON] передати ключі від вхідних дверей квартири [ADDRESS] та звільнити кімнати площею 10,1 кв.м. та 11,9 кв.м. від його речей та не чинити їй перешкоди в її вселені; Вселити її з малолітнім сином [PERSON] , 2018 року народження до квартири [ADDRESS] ; Передати в її відособлене користування кімнати площею 10,1 кв.м. та 11,9 кв.м. в квартирі [ADDRESS] , що дорівнює розміру її частки, якими вона користувалась до порушеного її права; Виселити [PERSON] та її доньку [PERSON] із квартирі [ADDRESS] , в зв`язку із їх незаконним вселенням у вказане житло; Встановити ступінь вини кожного із відповідачів у вчиненні порушення її прав та передати відповідні матеріали в органи досудового слідства. Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 12.04.2019 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 23.04.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 19.02.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити з підстав наведених у ньому. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з 2008 року по даний час [PERSON] чинить перешкоди по вселенню її дочки [PERSON] . Зазначила, що вона перебувала на квартирному обліку ВП ХАЕС у загальній черзі від 14.09.2004 року складом сім`ї 6 чоловік. Вказує, що вона передала право плати іпотеки і користування зятю [PERSON] , тому що без передачі права йому не хотіли надавати іпотечний кредит. Після переписання нею права [PERSON] платити іпотеку за всіх членів сім`ї, надали безпроцентну позику. Також вказала, що її житлові умови так і не покращилися, тому що її зять [PERSON] порушив закон, а саме: не захотів повернути їй майно назад коли він розлучився із її дочкою. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що відповідно до копії паспорта [PERSON] серії [NUMBER] , зареєстроване місце проживання останньої: [ADDRESS] (а.с.5). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] в [PERSON] є малолітній син [PERSON] , [INFO] (а.с.6). Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав 1/2 частина квартири за адресою: [ADDRESS] належить для [PERSON] (а.с.12). Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У своїх позовних вимогах позивачка просить суд: 1.Зобов`язати [PERSON] передати ключі від вхідних дверей квартири [ADDRESS] та звільнити кімнати площею 10,1 кв.м. та 11,9 кв.м. від його речей та не чинити їй перешкоди в її вселені; 2.Вселити її з малолітнім сином [PERSON] , 2018 року народження до квартири [ADDRESS] ; 3.Передати в її відособлене користування кімнати площею 10,1 кв.м. та 11,9 кв.м. в квартирі [ADDRESS] , що дорівнює розміру її частки, якими вона користувалась до порушеного її права; 4.Виселити [PERSON] та її доньку [PERSON] із квартирі [ADDRESS] , в зв`язку із їх незаконним вселенням у вказане житло; 5. Встановити ступінь вини кожного із відповідачів у вчиненні порушення її прав та передати відповідні матеріали в органи досудового слідства. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно із ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 155 ЖК України передбачено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути у них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як встановлено судом в судових засіданнях та не оспорюється сторонами у позивачки наявний ключ від квартири за адресою: [ADDRESS] , тому суд вважає, що у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача передати ключі від вхідних дверей квартири [ADDRESS] та звільнити кімнати площею 10,1 кв.м. та 11,9 кв.м. від його речей та не чинити їй перешкоди в її вселені, слід відмовити. Що стосується вимоги про вселення позивачки з її малолітнім сином [PERSON] , 2018 року народження до квартири [ADDRESS] , суд зазначає, що відповідно до наданих даних, а саме: витягу про державну реєстрацію прав, інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №70097652, 1/2 частина квартири за адресою: [ADDRESS] належить для [PERSON] . А згідно копії паспорта [PERSON] серії [NUMBER] , зареєстроване місце проживання останньої: [ADDRESS] . Таким чином, з вищевказаного видно та не заперечується сторонами по справі, на даний час позивачка є співвласником спірного жилого приміщення, а тому підстав для задоволення вимог у частині вселення її у таке житлове приміщення немає. Окрім цього, судовим рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 25.08.2010 року, яке набрало законної сили 06.12.2010 року (а.с.10-11) вже вселено [PERSON] в квартиру за адресою: [ADDRESS] . Щодо вимоги про передання в відособлене користування позиваки кімнати площею 10,1 кв.м. та 11,9 кв.м. в квартирі [ADDRESS] , що дорівнює розміру її частки, якими вона користувалась до порушеного її права, суд зазначає таке. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користуванні майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995 року встановлено, що квартира не підлягає поділу в натурі якщо не можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири. Виходячи з положень вимог діючого законодавства, порядок користування жилим приміщенням, що належить на праві часткової власності, може бути встановлений у випадку, якщо такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у жилому приміщенні, а також з урахуванням їх часток у праві власності. Проте, судовим рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 31.05.2013 року, яке набрало законної сили 11.07.2013 року (а.с.18-19) в позові [PERSON] до [PERSON] про виділення у відособлене користування їй та малолітньому сину [PERSON] кімнату № 8 житловою площею 11,9 м.кв., кімнату № [NUMBER] житловою площею 10,1 м.кв., виділення у відособлене користування [PERSON] кімнати № 2 житловою площею 19,5 м.кв. та залишення у спільному користуванні коридору, кухні, вбудованої шафи, ванної кімнати та вбиральні відмовлено. Підставою відмови вказано, що домовленості між сторонами щодо встановлення порядку користування спірним житлом не досягнуто, а за варіантом встановлення порядку користування квартирою запропонованим позивачкою буде порушено право власності відповідача, як співвласника, а тому суд дійшов до висновку, що справедливий, без порушень права власності на рівну частку квартири кожного із співвласників, розподіл у користуванні кімнатами неможливий. Таким чином, враховуючи обставини справи, вищевказане судове рішення, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про передання в відособлене користування позиваки кімнати площею 10,1 кв.м. та 11,9 кв.м. в квартирі [ADDRESS] слід відмовити, тому що житлова площа квартири становить 41,5 кв.м. Частка кожного із співвласників у житловій площі склала 20,75 кв.м. житлової площі (41,5:2). Передавши в користування відповідача [PERSON] житлову кімнату площею 19,5 кв.м., що на 1,25 кв.м. (20,75-19,5) менше від розміру його частки у житловій площі, судом буде порушено право відповідача на належне користування майном, що є його власністю. Також з запропонованого поділу не вбачається виділення сторонам житлової площі з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири. Що стосується позовної вимоги про виселення [PERSON] та її доньки [PERSON] із квартирі [ADDRESS] , в зв`язку із їх незаконним вселенням у вказане житло, суд вважає її такою що також не підлягає задоволенню. Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав, передбачених законом. Частинами 1,2 статті 64 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Як встановлено при розгляді справи, на даний час відповідачка [PERSON] є дружиною співвласника спірної квартири [PERSON] та разом із свою дочкою [PERSON] на законних підставах за згодою [PERSON] з 2008 року проживають в квартирі [ADDRESS] , а тому підстав для виселення їх зі спірної квартири немає. Окрім цього суд зазначає, що станом на 2008 рік власником квартири [ADDRESS] на момент вселення [PERSON] та її дочки [PERSON] був одноособово [PERSON] , а тому для [PERSON] непотрібно було згоди позивачки на надання дозволу на проживання в квартирі [PERSON] та її дочки [PERSON] . Також суд зазначає, що право власності на 1/2 частку квартири зареєстровано за [PERSON] на підставі рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 25.08.2010 року, про що видано витяг про державну реєстрацію №28969762 від 11.02.2011 року, що свідчить про те, що на момент заселення для проживання відповідачки та її дочки не могло потребувати згоди позиваки, оскільки вона не була власником даної квартири. Щодо встановлення ступеню вини кожного із відповідачів у вчиненні порушення прав позивачки та передання відповідних матеріали в органи досудового слідства, то суд вважає дані вимоги такими що не відносяться до повноважень суду в межах цієї справи. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан позивачки, ухвалою від 23.04.2019 року відстрочив їй сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. Вирішуючи питання в порядку ст.141 ЦПК України та враховуючи відмову в задоволенні позову, понесені судові витрати слід залишити за позивачкою, так, як останній було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, тому слід стягнути з неї на користь держави 3073 гривні 60 копійок судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved