Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-21 00:00:00

У липні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики і просив стягнути з останнього на свою користь основний борг у розмірі 194 132,00 грн, проценти від позики у розмірі 1 595,61 грн, пеню від позики у розмірі 6 794,62 грн та судові витрати. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 25 травня 2017 року він з відповідачем [PERSON] уклали договір позики, згідно умов якого позивач передав, а відповідач прийняв у борг грошові кошти в сумі 194 132,00 грн, які зобов'язувався повернути до 30 червня 2017 року зі сплатою 30% річних та у випадку прострочення сплачувати додатково пеню у розмірі 0,35% в день від суми простроченої заборгованості. Про отримання коштів відповідач додатково склав розписку. Однак станом на час звернення до суду відповідач взяті на себе зобов'язання перед позивачем належним чином не виконав, грошові кошти не повернув у передбачений договором строк, у зв'язку з чим у нього перед позивачем утворилася заборгованість у загальному розмірі 202 522,23 грн. 28 липня 2017 року ухвалою Оболонського районного суду м. Києва за вищевказаним позовом відкрито провадження. У жовтні 2017 року позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій зазначив, що станом на 19 жовтня 2017 року заборгованість відповідача перед позивачем становить з основного боргу у розмірі 194 132,00 грн, з процентів від позики у розмірі 17 711,22 грн, з пені від позики у розмірі 75 420,28 грн. У зв'язку з чим просив суд стягнути вказані кошти на його користь. 25 січня 2018 року відповідач надав до суду свої письмові заперечення, в яких просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, оскільки вищевказану позику він брав в інтересах ТОВ «КП «Добробут», директором якого він є. До того ж вказана заборгованість вже стягнута Господарським судом Київської області з ТОВ «КП «Добробут». Додатково відповідач сплачував готівкою позивачу заборгованість у загальному розмірі 500 000,00 грн, однак останній протиправно звернувся до суду за додатковим стягненням. У судовому засіданні позивач позовні вимоги з урахуванням збільшення підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі з підстав зазначених у письмових запереченнях. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити у повному обсязі з огляду на таке. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 25 травня 2017 року позивач [PERSON] з відповідачем [PERSON] уклали договір позики №25/5, згідно умов якого позивач передав, а відповідач прийняв у борг грошові кошти в сумі 194 132,00 грн, які зобов'язувався повернути до 30 червня 2017 року зі сплатою 30% річних та у випадку прострочення сплачувати додатково пеню у розмірі 0,35% в день від суми простроченої заборгованості (а.с.4). Розпискою від 25 травня 2017 року відповідач підтвердив про те, що прийняв у борг грошові кошти в сумі 194 132,00 грн за вищевказаним договором (а.с.5). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальникзобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог вищенаведеної ст. 81 ЦПК України [PERSON] не надав суду достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження того, що при укладенні договору позики №25/5 від 25 травня 2017 року він діяв в інтересах ТОВ «КП «Добробут», оскільки в самому договорі позики та у відповідній розписці про отримання коштів позичальником вказано безпосередньо фізичну особу [PERSON]. Надані відповідачем Рішення Господарського суду Київської області від 22 вересня 2017 року та відповідна ухвала про відкриття виконавчого провадження за вказаним рішенням не мають відношення до правовідносин, що склалися між [PERSON] та [PERSON] стосовно укладення та виконання договору позики №25/5 від 25 травня 2017 року, оскільки зазначеним Рішення Господарського суду Київської області від 22 вересня 2017 року стягнуто з юридичної особи ТОВ «КП «Добробут» на користь юридичної особи ТОВ «ОРГТЕХНІКА» боргу в сумі 450 793,98 грн.Відтак вказані докази не спростовують факт отримання коштів позивачем у відповідача та не підтверджують факт їх повернення. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК Українипозикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною 2 ст. 551 ЦК України встановлено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Враховуючи вищенаведене, суд встановив, що станом на день розгляду справи відповідач свої вимоги за договором позики не виконав належним чином та не повернув грошові кошти, внаслідок чого у нього перед позивачем утворилася заборгованість з основного боргу у розмірі 194 132,00 грн. Окрім того відповідно до проведеного судом розрахунку у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість з процентів від позики за період з 01.07.2017 по 19.10.2017 у розмірі 17 711,22 грн (сума заборгованості 194 132,00 грн * 30% / 365 * кількість днів прострочення 111) та з пені від позики за період з 01.07.2017 по 19.10.2017 у розмірі 75 420,28 грн (сума заборгованості 194 132,00 грн * розмір пені 0,35 * кількість днів прострочення 111). У зв'язку з чим суд вбачає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача зазначену заборгованість. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 2 872,64 грн, які підтверджуються долученими до справи квитанціями про їх оплату (а.с.2, 18). На підставі викладеного, ст. 525, 526, 527, 551, 1046-1049 ЦК України,

Outcome: approved