Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Державної казначейської служби України на його користь 20000 грн за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку. Позов обґрунтовував тим, що за кримінальним провадженням, внесеним до ЄРДР за № 12015270280000063, його було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень за ознаками ч.2 ст.185 та ч.3 ст. 185 КК України. Ухвалою слідчого судді Щорського районного суду від 21.12.2015 щодо нього було обрано запобіжний захід тримання під вартою. Вироком Щорського районного суду від 04.03.2016, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 10.06.2016, його було виправдано по всіх епізодах звинувачення у звязку з відсутністю у його діях складу злочину. Зазначав, що дії органів досудового розслідування щодо повідомлення йому про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, обрання запобіжного заходу слід вважати незаконними, у звязку з чим він має право на відшкодування заподіяної шкоди згідно з вимогами ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Рішенням Щорського районного суду Чернігівської області від 05 квітня 2017 року позов [PERSON] задоволено; стягнуто з Державного казначейства України, за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь [PERSON] 20000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. В апеляційних скаргах Державна казначейська служба України та заступник прокурора Чернігівської області просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України (далі Казначейство) не погоджується з висновком суду, оскільки кошти стягнуто з ліквідованої особи Державного казначейства України, правонаступником якого вона є. Казначейство вказує, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не взято до уваги, що дії працівників органів прокуратури, національної поліції, а також Казначейства відносно позивача незаконними не визнавались; жодним нормативно-правовим актом не передбачено відповідальності Казначейства за шкоду, завдану посадовими особами інших державних органів. Зазначає, що відповідачем в даній справі, в першу чергу, має бути орган, незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю якого громадянинові заподіяно моральну шкоду. Крім цього, посилається на те, що факт заподіяння моральних та фізичних страждань, а також розмір моральної шкоди позивачем не обґрунтовані та не підтверджені належними доказами. Доводи апеляційної скарги заступника прокурора Чернігівської області зводяться до того, що притягнення позивача до кримінальної відповідальності мало місце у звязку із добровільною, умисною та завідомо неправдивою самообмовою останнього, а дії позивача призвели до створення перешкод для встановлення істини у кримінальній справі та сприяли його перебуванню під слідством та судом, у звязку з чим позивач не має права на відшкодування шкоди. Висновки суду заявник вважає такими, що суперечать дійсним обставинам справи, оскільки перебування [PERSON] в місцях позбавлення волі зумовлено його неправомірною поведінкою та вчиненням кримінальних правопорушень. Заявник наголошує, що суд залишив поза увагою та не дослідив матеріали кримінального провадження №12015270280000063, з яких чітко вбачається, що на час повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 та ч.3 ст.185 КК України, [PERSON] відбував реальну міру покарання за іншими вироками винесеними відносно позивача та маючи намір на користування певними пільгами та перевагами (користування мобільним телефоном, тощо), написав до Щорського РВ УМВС заяви про вчинення ряду крадіжок в Щорському районі, що і слугувало підставою для повідомлення йому про підозру у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень. У запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача адвокат [PERSON]О просив апеляційну скаргу заступника прокурора Чернігівської області залишити без задоволення, а рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 05 квітня 2017 року - без змін. Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення прокурора Кравченко А.А., представників відповідача Державної казначейської служби України [PERSON], [PERSON], які просили задовольнити їх апеляційні скарги, представника позивача - адвоката [PERSON], який наполягав на законності рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Приписами ч.1 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Задовольняючи позов [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що позивача, який з 06.04.2015 перебував під слідством, було згідно вироку Щорського районного суду Чернігівської області від 04.03.2016 визнано невинуватим та виправдано за відсутністю в його діянні складу злочинів, передбачених ч.2 та ч. 3 ст. 185 КК України, а тому відповідно до п. 1 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» він має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Однак апеляційний суд з таким висновком районного суду не може погодитись, оскільки він не відповідає обставинам справи, і як наслідок, судом неправильно застосовані норми матеріального права, що відповідно до п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду. Із досліджених апеляційним судом матеріалів кримінального провадження, зареєстрованого в Єдиному реєстрі досудових розслідувань № 12015270280000063 від 20.02.2015 за звинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185 та ч.3 ст.185 КК України встановлено, що 18.02.2015 позивач, перебуваючи в Чернігівському слідчому ізоляторі, звернувся із заявою про злочин (явка з повинною), де зазначив, що вчинив крадіжку в Щорському районі, яка зареєстрована 19.02.2015 у Щорському РВ УМВС. При затриманні у зв'язку з підозрою у вчиненні злочину та під час допиту у якості підозрюваного [PERSON] визнавав себе винним та давав зізнавальні показання відносно вчинених ним крадіжок. Зокрема зізнавався в тому, що він здійснив крадіжки 4 велосипедів (у [PERSON] моделі «Аіст Мінськ 28», у [PERSON] - моделі «Ардіс Славутич», у [PERSON] - моделі «Україна 28», у [PERSON] моделі «Аіст Мінськ 28») та грошей у [PERSON] у сумі 3000 грн. Допит [PERSON] в якості підозрюваного був здійснений в присутності захисника [PERSON] та із застосуванням відеозйомки. Відеозапис було перенесено на диск DVD-R №DR5FA1-00547 та приєднано в якості документів в кримінальному провадженні №12015270280000063. Під час досудового розслідування [PERSON] повністю визнавав вину у вчиненні кримінального правопорушення і давав зізнавальні показання, що підтверджується протоколами проведення слідчих експериментів сел. [PERSON] від 06.05.2015 та сел. В.Щимель від 15.05.2015, протоколом огляду місця події сел. Хотуничі від 06.05.2015. Крім того, в матеріалах зазначеного кримінального провадження містяться письмові показання обвинуваченого (т.3 а.с. 43), згідно яких [PERSON] зазначав, що з 2014 по березень 2015 року перебував в Чернігівському слідчому ізоляторі в одній камері з [PERSON], від якого дізнався назви сіл Щорського району та про крадіжку велосипеда в с. Н.Боровичі, після чого, в ході розмови з працівником кримінального розшуку Щорського райвідділу домовились, що за певні блага він візьме на себе біля восьми нерозкритих крадіжок, у звязку з чим і була написана вищезазначена заява про вчинення злочину. Згідно обвинувального акту, [PERSON] 06.05.2015 та 24.06.2015 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 та ч.3 ст.185 КК України. Ухвалою Щорського районного суду Чернігівської області від 21.12.2015 [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 18.02.2016 (а.с. 13). Ухвалою Щорського районного суду Чернігівської області від 29.02.2016 [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 29.03.2016 (а.с. 131) Вироком Щорського районного суду Чернігівської області від 04.03.2016, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 10.06.2016, [PERSON] визнаний невинуватим у вчиненні злочинів передбачених ч.2 ст. 185 та ч. 3 ст. 185 КК України та виправданий за відсутністю в його діях складу даних злочинів (а.с. 132-136, 121-129). Зазначеним вироком суду встановлено, що обвинувачений [PERSON] в судовому засіданні свою винність у скоєнні даного злочину та інкримінованих йому злочинів передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 України не визнав та пояснив, що він в період з 2014 року по березень 2015 року знаходився з засудженим [PERSON] в одній камері Чернігівського слідчого ізолятора, який сам родом з м. Щорса Чернігівської області. Від [PERSON] [PERSON] стало відомо назву сіл, що розташовані на території Щорського району. [PERSON] розповів йому, що з працівниками Щорської міліції можна домовитись за мобільний телефон за умови, що взяти на себе «лівий епізод», тобто злочин який не скоював. Мобільні телефони в тюрмі дуже цінна річ для зв'язку з зовнішнім світом. Тоді обвинувачений написав заяву до Щорського РВУМУ про нібито скоєні ним ряд крадіжок в Щорському районі. Незабаром, у лютому 2015 року до нього в слідчий ізолятор приїхав працівник міліції [PERSON] та в ході розмови домовились, що [PERSON] візьме на себе вісім крадіжок майна громадян по Щорському району. Під диктовку цього працівника міліції обвинувачений написав заяви про злочин які не скоював, та віддав працівнику СІЗО, який зареєстрував заяву та передав працівникам міліції. Після чого [PERSON] через конвойну службу доставили до Щорського ІТТ, де до нього приходили працівники міліції та в деталях розповідали в яких селах, при яких обставинах були скоєні крадіжки майна. Його возили по селах району та спочатку розказували де і як було викрадено майно, а потім він це відтворював в присутності понятих при проведенні слідчого експерименту. До суду було направлено кримінальне провадження по п'яти епізодах, хоча він взяв на себе вісім епізодів крадіжок. [PERSON] ніколи не був в Щорському районі. Не знає сіл і їх місце розташування та ніколи не скоював крадіжки майна, які йому вмінили органи досудового розслідування. Свідченням цього були покази потерпілих, які вказують, що він [PERSON] не достовірно вказував на обставини та деталі скоєних злочинів. Мобільні телефони в кількості трьох штук йому були передані в СіЗО, але яким чином і через кого в цілях своєї безпеки не хоче розголошувати. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом ( ч.2 ст. 1176 ЦК України). Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виникає у випадках зазначених у статті 2 цього Закону, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Колегія суддів вважає обґрунтованими посилання заступник прокурора Чернігівської області на те, що позивач не має права на відшкодування моральної шкоди у зв'язку із тим, що з боку позивача мала місце самообмова у вчиненні злочину, що передбачено ч. 4 ст. 1176 ЦК України з огляду на таке. Згідно ч. 4 ст. 1176 ЦК України, фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з'ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. Аналіз зазначеної норми права свідчить про те, що під самообмовою слід розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного. Суди мають враховувати причини, які спонукали особу до самообмови, оскільки у статті фактично йдеться про умисел на самообмову. Проте самообмова, яка стала наслідком застосування до громадянина насильства, погроз чи інших незаконних заходів, не перешкоджає відшкодуванню шкоди. При цьому факт насильства, погроз та інших незаконних заходів має бути встановлений слідчими органами, прокурором чи судом. Тобто самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з'ясуванню істини й бути зафіксованою в матеріалах справи. Крім того, суду при розгляді цивільної справи слід також дати оцінку випадку, коли встановлено, що самообмова була добровільною. У такому разі суд має оцінити виконання слідством свого обов'язку щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження обставин справи, оскільки визнання обвинуваченим своєї вини не має переваги в порівнянні з іншими доказами, воно може бути покладено в основу вироку лише при підтвердженні сукупністю інших доказів у справі. Тобто, якщо особа перешкоджала з'ясуванню істини шляхом самообмови і цим сприяла прийняттю рішень чи здійсненню дій, які є підставою для відшкодування шкоди та передбачені ч. 1 ст. 1176 ЦК України, ця особа не отримує права на відшкодування шкоди. При цьому термін «самообмова» має тлумачитись як дача показань чи інші дії, що здійснені свідомо з метою перешкодити встановленню істини. Якщо ж особа здійснила самообмову не власною волею, а під погрозою чи в результаті насильства, такі дії не можуть кваліфікуватись як самообмова. Зважаючи на те, що із аналізу матеріалів кримінального провадження вбачається, що [PERSON] в процесі досудового розслідування допустив самообмову, чим сприяв застосуванню запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, направленню до суду та розгляду кримінальної справи з обвинувальним актом, що у відповідності до ч.4 ст.1176 ЦК України виключає право на відшкодування моральної шкоди, у районного суду були відсутні підстави для задоволення позову. Перевірки щодо фізичного чи психологічного тиску на [PERSON] за його заявами з боку працівників міліції не проводились, встановлених фактів застосування до позивача насильства, погроз чи інших незаконних заходів з метою дачі завідомо неправдивих показань матеріали кримінального провадження не містять, що вказує на те, що позивач добровільно вчинив самообмову, яка перешкоджала з'ясуванню істини та сприяло незаконному притягненню його до кримінальної відповідальності. Таким чином, за результатами апеляційного розгляду, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: approved