Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

У липні 2016 року позивач [PERSON] звернувся з позовом до суду до відповідача ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним кредитного договору та захист прав споживачів. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 18 березня 2013 року ним було здійснено пропозицію (оферту) заява № 002-28010-180313 до ПАТ «Дельта Банк», на умовах визначених в пропозиції, відповідно до Правил надання послуг при здійсненні кредитування фізичних осіб, затверджених рішенням Ради дирекції ПАТ «Дельта Банк» протокол № 392 від 18 липня 2012 року і Тарифів банку, зазначених в п. 2.6. частини 2 цієї пропозиції, що є невід'ємною частиною цієї пропозиції. Відповідно до вказаної пропозиції він відкрив у ПАТ «Дельта Банк» поточний рахунок з використанням платіжної картки згідно п. 2.1. ч. 2 Пропозиції, оформив платіжну картку платіжної системи, визначеної п. 2.5. ч. 2 Пропозиції, на яку йому був встановлений ліміт кредитної лінії у сумі та на строк, відповідно до умов визначених п. п. 2.3., 2.4. ч. 2 цієї Пропозиції. Відповідно до ч. 3 п. 1 кредитний договір складається із Заяви-пропозиції, Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк», затверджених рішенням Ради Директорів Банку від 20 березня 2013 року протокол № 14 і Тарифів банку, а також додатку до заяви. Згідно ч. 2 заяви був відкритий картковий рахунок у гривнях за № [NUMBER] строком на 364 календарних днів, з лімітом кредитної лінії - 50 000 грн., карта Visa Internationa/Master card/ВОПС Дельта. Відповідно до п. 2.1 ч. 3 моментом прийняття пропозиції щодо укладення договору, а отже і укладенням договору на умовах, описаних в цій Пропозиції та Правилах, вважається дата підписання Банком цієї пропозиції та скріплення її печаткою. Пропозицію отримано та акцептовано банком, підписано працівником банку і скріплено печаткою 18 березня 2013 року. [PERSON] вважає, що при укладенні вказаного кредитного договору були порушені його права, як споживача на підставі вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки він не був повідомлений у письмовій формі про обставини та умови кредитування, передбачені ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Він не був належним чином ознайомлений з умовами кредитування, оформлення кредитного договору проходило близько пів години, після чого йому було вручено кредитний договір, а саме Заяву-оферту, складену дрібним шрифтом, яку він підписав, надіючись на добросовісність працівників банку. Будь-яку довідку чи повідомлення, в тому числі Правила діючі на момент прийняття Пропозиції, як окремого документа із інформацією, встановленою відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» він не отримував та не ставив свого підпису. Ця інформація не була доведена до нього і в усній формі. Стосовно Тарифів банку йому також не було повідомлено, а лише вручено під приводом «аби вручити». Позивач вважає, що банк проігнорував вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», а тому у відповідності до вимог ч. 2 п. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика банку є такою, що вводить в оману, якщо під пропонуванням продукції споживачу не надається або надається в нечіткій, незрозумілій формі інформація, яка необхідна для здійснення свідомого вибору. Він не мав можливості детально ознайомитись з умовами кредитного договору та законодавством, що його регулює, а працівник банку не надав достовірної інформації і завірив в тому, що всі істотні умови договору йому роз'яснені та спонукав швидше підписати договір. Він не мав можливості об'єктивно оцінити та осмислити умови кредитного договору, виявити його недоліки, оцінити ризики та збитки, які він отримає в результаті його підписання. Недотримання та невиконання банком імперативних норм Закону України «Про захист прав споживачів», а саме ст. 11, є підставою відповідно до вимог ст. 215 ЦК України для визнання даного кредитного договору недійсним, у зв'язку з недотриманням банком вимог Закону щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладання. При укладенні вказаного кредитного договору банк порушив норми, встановлені абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо порядку обробки його персональних даних, як клієнта банку. Також під час укладання кредитного договору банком були порушені норми ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», всупереч чому встановлено плату за обслуговування кредитного ліміту, як згідно п. 4.16.11 Правил передбачає нарахування щомісячної плати за обслуговування кредитного ліміту у валюті поточного рахунку з використанням платіжної картки, в розрахунковий день поточного місяця. [PERSON] вважає, що умови укладеного кредитного договору про надання споживчого кредиту є несправедливими, які містять умови про зміну витрат, зокрема щодо плати за обслуговування кредитного ліміту і це є підставою для визнання такого договору недійсним. Встановлення у кредитному договорі щомісячної плати за обслуговування кредитного ліміту , а саме за послуги, які супроводжують кредит як компенсація супутніх послуг банку за рахунок споживача є незаконним. На підставі вимог ст. ст. 3, 4, 13, 203, 215, 216, 236, 524, 548 Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про третейські суди», Закону України «Про захист персональних даних» позивач [PERSON] просив визнати недійсним кредитний договір № 002-28010-180313 від 18 березня 2013 року. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, в поданій до суду позовній заяві просив розглянути справу без його участі та його представника. У судове засідання представник відповідача ПАТ «Дельта банк» не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у відсутності представника відповідача. В наданих до суду письмових запереченнях на позов заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 18 березня 2013 року згідно заяви № 002-28010-180313 [PERSON] здійснив пропозицію (оферту) з ПАТ «Дельта банк», в якій просив на умовах, визначеній в цій Пропозиції та відповідно до Правид надання банківських послуг при здійсненні кредитування фізичих осіб у ПАТ «Дельта банк», затверджених Рішенням Ради Директорів Банку від 18 липня 2012 року протокол № 392 і Тарифів банку, які є невід'ємною частиною цієї Пропозиції укласти договір, в рамках якого: відкрити поточний рахунок з використанням платіжної картки, оформити платіжну картку платіжної сиситеми, визначеної у п. 2.5. частини 2 Пропозиції, встановити ліміт кредитної лінії у сумі та на строк, відповідно до умов, визначених у пунктах 2.3. та 2.4. частини 2 цієї пропозиції. Згідно п. 1 заяви № 002-28010-180313 позивач [PERSON] погодив умову про те, що на умовах, визначених в цій Пропозиції, та відповідно до Правил надання банківських послуг при здійсненні кредитування фізичних осіб у ПАТ «Дельта банк», затведжених Рішенням ради Директорів банку від 18 липня 2012 року протокол № 392 і Тарифів банку, зазначених в п. 2.6. частини 2 цієї Пропозиції, що є невід'ємною частиною цієї пропозиції банк має відкрити йому поточний рахунок з використанням платіжної картки відповідно до п. 2.1 частини 2 цієї пропозиції, встановити йому ліміт кредитної лінії у сумі та на строк, визначеної у п. 2.5. частини 2 цієї пропозиції. Згідно пункту 2 вказаної Пропозиції [PERSON] погодився на те, що у момент прийняття (акцепту) банком його пропозиції щодо укладення договору, а отже моментом укладення договору на умовах, описаних вище в цій Пропозиції та Правилах вважатиметься дата підписання цієї Пропозиції та скріплення її печаткою. Відповідно до п. 7.1. Пропозиції позивач погодився, що складовою та невід'ємною частиною цієї Пропозиції є Правила та Тарифи банку, з якими він попередньо ознайомлений, повністю згоден, їх зміст розуміє й положення яких він неухильно зобов'язується дотримуватися. Згідно п. 8 Пропозиції [PERSON] погодився та підтвердив, що отримав від Банку автентичний примірник цієї пропозиції, Правил та Тарифів в дату їх підписання ним, що підтверджується його підписом внизу цієї Пропозиції. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач вважає, що вказаний кредитний договір має бути визнаний судом недійсним на підставі вимог ст. ст. 3, 4, 13, 203, 215, 216, Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про третейські суди», Закону України «Про захист персональних даних», оскільки перед його укладенням працівники банку не ознайомили його належним чином з істотними умовами цього договору, натомість працівники банку спонукали його до швидшого підписання даного договору, проте через маленький шрифт тексту договору він взагалі не мав можливості його прочитати, у зв'язку з чим відповідачем при укладенні вказаного кредитного договору було порушено вимоги чинного законодавства України. У наданих письмових заперечення на позовну заяву представник відповідача ПАТ «Дельта банк» зазначив про те, що відповідно до п. 1.15 Правил банківського обслуговування у ПАТ «Дельта банк» передбачено, що здійснюючи укладання договору з банком, в тому числі і шляхом надання оферти Клієнтом, викладеної у Заяві (пропозиції), та її акцептування банком, клієнт такими своїми діями підтверджує своє розуміння і погодження з тим, що положення цих Правил поширюються на його взаємовідносини з банком, що виникають на підставі договору та є обов'язковими для виконання Клієнтом. Згідно п. 1.4. Правил сторони погодили, що під словосполученням «укладення договору», що вживається у тексті цих Правил, сторони однозначно та без сумнівів розуміють, відповідну дію, здійснену або Клієнтом по підписанню договору, у випадку викладення тексту даного догвоору у письмовій формі, або банком по акцептуванню оферти Клієнта у вигляді його Заяви (Пропозиції). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно вимог ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Оскільки, як вбачається з матеріалів справи, перед підписанням оспорюваного кредитного договору № 002-28010-180313 від 18 березня 2013 року позивач [PERSON] погодився з тим, що складовою та невід'ємною частиною пропозиції є Правила та Тарифи банку, з якими він попередньо ознайомлений, повністю згоден, їх зміст розуміє й положення яких він неухильно зобов'язується дотримуватись, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору № 002-28010-180313 від 18 березня 2013 року недійсним. Доказів того, що працівниками банку позивачу [PERSON] не було попередньо роз'яснено умови кредитування, а також те, що він не мав можливості перед підписанням договору належним чином його прочитати та про укладення третейського застереження, позивачем не надано, тому суд не вбачає підстав для визнання вищевказаного кредитного договору недійсним. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, ч. 3 цього закону визначено, якого саме змісту умови договору є несправедливими. Крім цього, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 вказаного закону, крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Згідно п. 2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 55, 56 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та розділу 2 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно вимог ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману, щодо обставин, які мають істотне значення ч. 1, 2 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом не дійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. На підставі вищезазначеного вбачається, що правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Крім того, відповідні обставини наявності умислу, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману, і сам факт обману, повинна довести сторона, яку введено в оману. Однак доводи позивача [PERSON], викладені ним у позовній заяві про те, що банк ввів його в оману, надаючи йому кредит, без належної інформованості з боку працівників банку про умови кредитування, суд вважає безпідставними, оскільки позивач не надав суду переконливих та безспірних доказів в їх обґрунтування. Посилання позивача на те, що при укладанні спірного кредитного договору банком було порушено абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» є також необґрунтованими з наступних підстав. У позовній заяві позивач зазначив, що згідно умов договору клієнт, при укладанні договору, підтверджує своє ознайомлення у письмовій формі зі своїми правами, як суб'єкта персональних даних, визначених Законом України «Про захист персональних даних», а також з тим фактом, що його персональні дані включені до бази персональних даних «Клієнти», володільцем якої є ПАТ «Дельта банк». Однак на думку позивача він позбавлення з боку банку відізвати свою згоду на обробку персональних даних, так як у п. 2.13.18 та 2.13.19.2 кредитного договору встановлено їх безвідкличність, що є порушенням Закону України «Про захист персональних даних». Однак, дослідивши письмові матеріали справи суд дійшов висновку, що дана вимога позивача не підлягає задоволенню, оскільки позивач [PERSON] добровільно надав дозвіл на обробку його персональних даних, доказів про те, що вказана згода була надана ним під будь-яким тиском суду не надано. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсним кредитного договору та захист прав споживачів не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed