Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

У листопаді 2011 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулися до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], яким просили стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором у сумі 37031,07 доларів США, що за курсом НБУ становить 295989 грн., а також судових витрат у розмірі 1479 грн. В заяві представник позивача зазначив, що 26.10.2006 року між АКБ «Райфайзенбанк Україна», правонаступником, якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №МL-400/258/2006, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит в сумі 17700 доларів США строком до 25.10.2012 року зі сплатою 12,99% річних за користування кредитом. У цей же день, між АКБ «Райфайзенбанк Україна», правонаступником, якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] в забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором ,було укладено договір поруки №SR-400/294/2006. [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, у зв'язку з чим станом на 03.10.2013 року її заборгованість складає 295989 грн., з яких 30349,98 грн.( 3797,07 доларів США) по тілу кредиту; 33303,63 грн. ( 4166,60 доларів США) по відсоткам; 232335,73 грн. (29967,40 доларів США) сума нарахованої пені. 18 березня 2011 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю та договір про відступлення прав вимоги, за умовами якого ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за вищезазначеним кредитним договором, що і послужило причиною для їх звернення до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 20.01.2014 року до участі у справі у якості третьої особи було залучено [PERSON] В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнали. Заперечуючи проти позову посилались на те, що 26.10.2006 року між АКБ «Райфайзенбанк Україна» та [PERSON]., з метою забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань боржника у кредитних правовідносинах, було укладено іпотечний договір, за яким остання передала банку в іпотеку квартиру [ADDRESS]. 12.12.2008 року нотаріусом було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на іпотечне майно у рахунок задоволення вимог кредитора на суму 142156,38 грн.. Та квартира [ADDRESS] була добровільно передана іпотекодавцем для реалізації. При цьому, виходячи з оціночної вартості майна встановленої у розмірі 217127 грн., при її реалізації боргові зобов'язання [PERSON] були б погашені у повному обсязі. Разом з тим, іпотечне майно було продано з прилюдних торгів за ціною значно нижчою від оціночної вартості, що призвело до порушення її права боржника, забезпеченого іпотекою, на повне погашення грошових зобов'язань. Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва прилюдні торги з реалізації іпотечного майна визнано недійсними, та квартиру було повернуто ПП «Спеціалізованому підприємству «Юстиція»» для її повторної реалізації. Тому на їх домку, лише після реалізації предмету іпотеки з публічних торгів, даний спір може розглядатися судом. Зазначили, що ПАТ «ОТП Банк» в положенні ст..613 ЦК України вважається таким, що прострочив, оскільки відмовився прийняти належне виконання запропоноване боржником, а саме [PERSON], якою за згодою з майновим поручителем іпотечне майно було передано для реалізації та погашення заборгованості на підставі виконавчого напису нотаріусу. Як наслідок, відсутні і правові підстави вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до відповідачів щодо стягнення кредитної заборгованості. Крім того, представник позивача [PERSON], наполягала на том, що договір купівлі-продажу кредитного портфелю між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» було укладено в порушення вимог діючого законодавства, а саме під.2 п.1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03.04.2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», в частині набуття фактором відступленого права вимоги до боржника - фізичних особи. Разом з тим, відповідач [PERSON], посилаючись на тяжке матеріальне становище, просила зменшити суму нарахованої пені. Третя особа до судового засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила, про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно, належним чином. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 26.10.2006 року між АКБ «Райфайзенбанк Україна» (правонаступником якого, у відповідності до ст..1 нової редакції Статуту АТ «ОТП Банк» є ПАТ «ОТП Банк») та відповідачем [PERSON] було укладений кредитний договір №ML-400/258/2006 (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого відповідач отримала кредит в сумі 17700 доларів США строком до 25.10.2012 року зі сплатою 12,99% річних за користування кредитом. [PERSON] повинна була здійснювати погашення кредиту та відсотків по ньому у відповідності до умов кредитного договору, ануїтентними платежами у розмірі 355,67 доларів США 15 числа кожного календарного місяця. В забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за вищевказаним Кредитним договором 26.10.2006 року між банком та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки №SR-400/294/2006, згідно п.п.1.1 якого [PERSON], зобов'язався перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне і повне виконання боржником всіх зобов'язань за кредитним договором, а саме за повернення кредиту, сплату нарахованих процентів, неустойки та інших можливих платежів. Крім того, 26.10.2006 року між АКБ «Райфайзенбанк Україна» та [PERSON]., було укладено іпотечний договір, за яким остання передала банку в іпотеку квартиру [ADDRESS]. 12.12.2008 року нотаріусом було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на іпотечне майно у рахунок задоволення вимог кредитора ЗАТ «ОТП Банк» на суму 142156,38 грн. Квартиру [ADDRESS] було реалізовано на прилюдних торгах 01.10.2009 року за ціною 77425,82 грн., з яких 75865,82 грн. перераховано на користь ЗАТ «ОТП Банк», що не було повним погашенням заборгованості, а отже і не належним виконанням [PERSON] своїх кредитних зобов'язань. 18 березня 2011 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю та договір про відступлення прав вимоги, за умовами якого ПАТ «ОТП Банк» продало (переуступило) ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (перелік яких міститься у Додатку 1 до цього Договору), а останнє прийняло право вимоги за кредитним договором, а тому до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права ПАТ «ОТП Банк» щодо права вимоги до [PERSON] та її поручителя [PERSON] за кредитним договором, у розмірі 7963,67 доларів США, з яких 3797,07 доларів США - заборгованість по тілу кредиту та 4166,60 доларів - заборгованість по сплаті відсотків. Згідно ст. 512 ч.1 п.1 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому у відповідності до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). При цьому, суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що набуття фактором - позивачем відступленого права вимоги до боржника - фізичної особи [PERSON] було здійснено в порушенням під.2 п.1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03.04.2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», а отже позивач не набув права вимоги, оскільки це є хибним тлумаченням положень цивільного законодавства. Договір купівлі-продажу кредитного портфелю та Договір відступлення права вимоги не оспорювалися та на даний час є чинними. Станом на 03.10.2013 року, заборгованість відповідача [PERSON] перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» складає - 37031,07 доларів США, що за курсом НБУ становить 295989,34 грн., з яких 3797,07 доларів США, що за курсом НБУ становить 30349,98 грн. - сума основного боргу; 4166,60 доларів США, що за курсом НБУ становить 33303,63 грн. - сума заборгованості за відсотками; 29067,40 доларів США, за курсом НБУ становить 232335 грн. - сума нарахованої пені. У відповідності до умов договору та положень діючого законодавства [PERSON] та [PERSON], за вихідними номерами 57627 та 57588 від 24.05.2012 року було направлено вимогу про погашення кредитної заборгованості, як вбачається з наданих матеріалів. В подальшому, 30.05.2012 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором. Ухвалою суду від 13.05.2013 року позовну заяву було залишено без розгляду. Після чого, у шестимісячний строк ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулися до суду з вказаним позовом, таким чином, пред'явивши вимогу до поручителя у термін визначений положеннями ст.559 ч.4 ЦК України. Однак заборгованість до теперішнього часу відповідачами не погашена. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтями 1054 - 1056 цього ж Кодексу регулюються правила виконання зобов'язань по кредитному договору, так - за кредитним договором, укладеним у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти; - розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Крім того, ст. ст. 553, 554 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку та відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. До того ж, ст. 543 цього ж Кодексу встановлено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. З урахуванням викладеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в частині стягнення з відповідачів суми заборгованості за кредитом та відсоткам у розмірі 7963,67 доларів США, що за курсом НБУ становить 63653,62 грн. (з яких 3797,07 доларів США, що за курсом НБУ становить 30349,98 грн. заборгованість за тілом кредиту, 4166,60 доларів США, що за курсом НБУ становить 33303,63 грн. заборгованість за відсотками) є обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Що стосується позовних вимог в частині стягнення нарахованої пені, то суд вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Конституційний Суд України у рішенні від 7 липня 2013 р. по справі щодо офіційного тлумачення положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22 липня 1996 р. дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Крім того, вимога про нарахування та сплати неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч.ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове значення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача а джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитора. Крім того, Конституційний Суд України зазначив, що захист прав споживача базується на положеннях законодавства, зокрема ч. 3 ст. 551 ЦК України. Враховуючи, що розмір нарахованої позивачем на підставі умов кредитного договору пені - 232335,73 грн. є надмірно великий порівняно з розміром заборгованості за кредитом та процентами за його користування 63653,62 грн., та, враховуючи положення ст. 551 ч.3 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, якими суд вважає тяжке матеріальне становище відповідачів, суд вважає за можливе зменшити розмір неустойки до 10000 грн. Відповідно до положень ст..88 ЦПК України з відповідачів на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 368,27 грн. з кожного. При цьому суд не приймає до уваги посилання відповідачів на те, що після вчинення нотаріусом виконавчого напису, та добровільної передачі іпотечного майна на реалізацію припинилися боргові зобов'язання [PERSON] по кредитному договору, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом. Як прописує ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання кредитного договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту. У разі звернення кредитодавця до суду після вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки з вимогою про стягнення кредитної заборгованості суд має з'ясувати питання про виконання виконавчого напису і з урахуванням цього вирішити спір на підставі чинного законодавства та умов кредитного договору. З матеріалів справи вбачається, що 12.12.2008 року нотаріусом було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на іпотечне майно у рахунок задоволення вимог кредитора ЗАТ «ОТП Банк» на суму 142156,38 грн. Квартиру [ADDRESS] було реалізовано на прилюдних торгах 01.10.2009 року за ціною 77425,82 грн., з яких 75865,82 грн. перераховано на користь ЗАТ «ОТП Банк». Зазначені кошти були зараховані ПАТ «ОТП Банком» на погашення тіла кредиту отриманого [PERSON] (а.с.15). Після чого 25.11.2009 року державний виконавець повернув стягувачу виконавчий документ (а.с.79). Враховуючи, що грошові зобов'язання за кредитним договором [PERSON] було виконано частково, в подальшому між ПАТ «ОТП Банк» та позивачем було укладено договори, наслідком яких стала заміна кредитора у зобов'язанні, та звернення позивача з даним позовом до суду. При цьому, посилання відповідачів на прийняття судом рішення, щодо визнання недійсними прилюдних торгів по реалізації іпотечного майна, не має правового значення при вирішенні спору, за позовом саме ТОВ «ОТП Факторинг Україна», право вимоги якого до відповідачів виникло на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю та договору про відступлення права вимоги, укладеними після реалізації іпотечного майна.

Outcome: partial