Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

У липні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] та [PERSON] аліменти на утримання у розмірі ? частки від доходів кожного із відповідачів в порядку ст. 202 Сімейного кодексу України. Обґрунтовуючи позовні вимоги, у позові зазначив про те, що відповідачі у справі - [PERSON] та [PERSON] є рідними дітьми позивача. З лютого 2017 року позивач вийшов на пенсію у зв'язку із чим потребує матеріальної допомоги від дітей. Добровільної матеріальної допомоги діти на утримання батька пенсіонера не надають, у зв'язку із чим в порядку ст. 202 СК України позивач просить стягнути аліменти з відповідачів на своє утримання у судовому порядку. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з викладених у позові підстав, зазначила, що позивач за судовими рішеннями сплачував аліменти та додаткові витрати на утримання дітей, та станом на дату звернення з даним позовом, заборгованість у позивача перед матір'ю дітей (відповідачів) відсутня. Відповідачі та представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти заявлених позовних вимог з підстав, викладених у письмових заперечення. У судовому засіданні додатково зазначила, що батько з ними не спілкується приблизно з 2007 року, не приймав участь у їх вихованні та розвитку, а аліменти сплачував у примусовому порядку на підставі рішень судів про їх стягнення, у зв'язку із чим вважати добровільною сплату аліментів позивачем на утримання відповідачів неможна, оскільки аліменти стягувались у примусовому порядку. Заслухавши пояснення та заперечення учасників процесу, дослідивши письмові докази, надані сторонами спору в обґрунтування своїх позицій, судом встановлено наступне. Так, з матеріалів цивільної справи вбачається, що позивач [PERSON] є батьком відповідачів [PERSON] (до зміни прізвище, прізвище [PERSON]., [INFO], та [PERSON] (до зміни прізвище, прізвище [PERSON], [INFO], що стверджується даними свідоцтв про народження від 22.02.1986 року та від 10.08.1993 року (а.с. 3,5). 27.12.2007 року [PERSON] змінив прізвище на «[PERSON]», що стверджується даними свідоцтва про зміну імені від 27.12.2007 року (а.с. 4). 02.10.2009 року [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]», що стверджується даними свідоцтва про зміну імені від 02.10.2009 року (а.с. 6). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що він є пенсіонером, у зв'язку із чим потребує матеріальної допомоги від дітей, а відповідачі повинні надавати йому таку допомогу. За змістом ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Згідно ст. 203 СК України, дочка, син крім сплати аліментів зобов'язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю. Таким чином, право на утримання має той з батьків, який є непрацездатним та потребує матеріальної допомоги. Відповідно до ч. 3 ст. 75 СК України, непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився у [INFO], тобто на момент звернення до суду з позовом його вік становить 53 роки. 14.02.2017 року Пенсійним фондом України позивача взято на пенсійний облік, останній перебуває на обліку у Правобережному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за віком у розмірі 2033,22 грн., що стверджується довідкою № 714 від 07.02.2017 року (а.с. 9,10). Згідно зі ст. 7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2017 рік» розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, становив 1312 грн. Отже, розмір пенсії позивача відповідає розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Слід зазначити, що жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що позивач є повністю непрацездатним, або має протипоказання до певного виду праці за станом свого здоров'я, які б унеможливили пошук роботи та працевлаштування, позивачем в розпорядження суду не надано та матеріали справи таких доказів не містять. Також позивач не навів доказів того, що він звертався до будь-якої організації, установи з питань працевлаштування, а йому було відмовлено в цьому з якихось причин. Згідно п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України про розгляд справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» слідує, що обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги, не є абсолютним. Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] одружений (свідоцтво про шлюб а.с. 48), на утриманні останнього перебувають малолітні діти - [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження а.с. 49) та [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження а.с. 50), а також дружина - [PERSON], яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною. Відповідач [PERSON] працевлаштований, згідно наданих в розпорядження суду довідок (а.с. 57, 58) останній працює з 17.08.2009 року в ТОВ «Телерадіокомпанія «Україна» на посаді старшого інженера з технічної підтримки, його дохід за період з травня по жовтень 2017 року склав 87 790,98 грн., середня заробітна плата - 14 631,83 грн.; також з 15.12.2015 року позивач працює на посаді інженера з технічної підтримки у ТОВ «ТЕЛЕ ПРО», за період з 01.05.2017 року по 31.10.2017 року його дохід склав 29 991,61 грн. У судовому засіданні встановлено та стверджується наданими відповідачем [PERSON] доказами, що останній одноособово несе витрати по оплаті житлово-комунальних послуг та інших послуг щодо двох квартир: квартири [ADDRESS], за місцем проживання матері та сестри, частка у якій також належить і позивачу, однак останній жодних послуг за вказаною адресою не оплачує, а також квартири [ADDRESS], за місцем проживання відповідача [PERSON] та його сім'ї. Крім того, відповідачем [PERSON] надано в розпорядження суду докази (фіскальні та товарні чеки) витрат, які останній поніс на утримання своєї сім'ї з чотирьох осіб. Так, витрати відповідача [PERSON] на утримання своєї сім'ї за період з 13.10.2017 року по 13.11.2017 року становити 18 579,75 грн., а за період з 01.12.2017 року по 31.12.2017 року - 22 452,48 грн. Відповідач [PERSON] також працевлаштована, згідно наданої довідки працює на посаді касира у фізичної особи-підприємця [PERSON], її дохід за період з 01.11.2016 року по 31.10.2017 року склав 35 640 грн. В частині доводів позивача про те, що останній сплачував аліменти на утримання своїх дітей до досягнення ними повноліття, у зв'язку із навчанням та брав участь у додаткових витратах, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що у 2007 та 2010 роках [PERSON] (мати відповідачів та колишня дружина позивача) зверталась до суду з позовами про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, додаткових витрат, та аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання. Так, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23.07.2007 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] в розмірі 1/3 частки щомісячно від усіх видів доходу (заробітку) [PERSON]; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON], який продовжує навчання. у розмірі 100 грн. щомісячно. Крім того, заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28.01.2010 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] додаткові витрати на утримання доньки [PERSON] у розмірі 720 грн., та додаткові витрати на утримання сина [PERSON] у розмірі 2 450 грн. Слід зазначити, що сам факт звернень матері відповідачів починаючи з 2007 року до суду з позовами про стягнення у примусовому порядку з позивача аліментів на утримання дітей, свідчить про відсутність добровільного виконання позивачем батьківського обов'язку по утриманню своїх дітей, вказаний обов'язок позивач виконував у примусовому порядку на підставі судових рішень. Крім того, хоча представником позивача і надані до суду постанови про закінчення виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчих листів, виданих судом на підставі вказаних вище судових рішень, однак, з довідок-розрахунків від 14.05.2013 року та 01.07.2016 року, наданих в розпорядження суду відповідачами, вбачається, що станом на 17.07.2011 року, на дату повноліття доньки [PERSON], позивач мав заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 11 088,74 грн., а по іншому виконавчому листу станом на 04.04.2013 року - 3 695,97 грн. Виходячи з викладеного та аналізуючи зібрані у справі докази, ураховуючи, що пенсія позивача відповідає прожитковому мінімуму, а останній не довів суду, що потребує матеріальної допомоги, є повністю непрацездатним, або має протипоказання до певного виду праці за станом свого здоров'я, які б унеможливили пошук роботи та працевлаштування, чи взагалі звертався до будь-якої організації, установи з питань працевлаштування, а йому було відмовлено в цьому з якихось причин, приймаючи до уваги те, що на утриманні відповідача [PERSON] перебувають двоє малолітніх дітей та дружина, та останній несе витрати по утриманню двох квартир за місцем свого проживання, а також за місцем проживання матері та сестри, суд надходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачів на користь позивача аліментів на підставі ст. 202 СК України.

Outcome: dismissed