Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Східна дистрибуційна мережа» про стягнення заробітної плати за весь час роботи, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної (немайнової) шкоди, завданої несвоєчасною виплатою працівникові належних йому сум за час роботи та при звільненні. Свої вимоги мотивував тим, що працював у відповідача на посаді торгівельного представника. Згідно наказу №125 від 21 жовтня 2013 року його було звільнено з роботи за власним бажанням. При звільненні йому не було виплачено заробітної плати. Позивач просив стягути з відповідача на його користь заробітну плату за період з 16.08.2013 року по 21.10.2013 року згідно посадового окладу, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків виплати за весь період, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та 6 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. Представник відповідача проти позову заперечував пояснивши, що [PERSON] працював на посаді торгівельного представника ТОВ «Східна дистрибуційна мережа» з 16.08.2013 року, з окладом - 1 160 грн. на місяць. 04.09.2013 року він отримав заробітну плату за серпень 2013 року, пропорційно відпрацьованому часу у розмірі 528,99 грн., що підтверджується розрахуноково - платіжною відомістю №8 за серпень 2013 року та його особистим підписом у відомості на виплату грошей, № ВЗП- 000099. В подальшому виконував свої службові обов'язки до 16.09.2013 року включно, однак 17 вересня 2013 року з невідомих причин на роботу не вийшов, про що було складено акт, службову записку та табель обліку робочого часу. У день звільнення на підставі ст.ст. 47, 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки» позивачу була повернута оформлена трудова книжка та видана компенсація за невикористану відпустку у розмірі 87 грн. 48 коп. про, що свідчить його підпис у видатковому касовому ордері від 21.10.2013 року. Заробітна плата виплачена за фактично відпрацьований час, а саме, з 17.08.2013 р. до 16.09.2013 р. включно. За час відсутності без поважних причин на робочому місці з 17.09.2013 р. до 20.10.2013 р. заробітна плата йому не нараховувалась. Вважає, що у позивача немає законних підстав вимагати сплати заробітної плати за період з 16.08.13 р. по 21.10.13 р. та компенсації втрати частини заробітної плати. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши фактичні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. [PERSON] працював у відповідача з 16.08.2013 року згідно штатного розкладу ТОВ «Східна дистрибуційна мережа» з окладом торгівельного працівника у розмірі 1 160 грн. на місяць (а.с. 15). 04.09.2013 року позивач отримав заробіток за серпень 2013 року пропорційно відпрацьованому часу у розмірі 528,99 грн., що підтверджується розрахунково-платіжною відомістю №8 за серпень 2013 року та його особистим підписом [PERSON] у відомості № ВПЗ - 000099 за другу половину серпня 2013 року (а.с. 18-20). Робочий час фіксувався табелем обліку за серпень, вересень та жовтень (а.с. 16,21,26). 17 вересня 2013 року, позивач з невідомих причин на роботу не вийшов, про що зафіксовано службовою запискою на ім'я директора підприємства, актами про відсутність на робочому місці, від імені заступника директора менеджера по персоналу з ведення кадрового діловодства та юрисконсульта підприємства (а.с. 32). З 17 вересня 2013 року до моменту звільнення, останній на роботу не виходив, що підтверджено табелями обліку робочого часу за серпень, вересень та жовтень 2013 року, службовими записками заступника директора з продаж та актами комісії (а.с. 16,21,26,33-35). Матеріали справи містять відомості про систематичні порушення позивачем трудового законодавства, які відображені в численних актах перевірки та службових записках. Табелювання робочого дня [PERSON] та фіксування його виходів на роботу ніким не спростовано. Факт отримання позивачем заробітної плати за фактично відпрацьований у вересні 2013 року час підтверджується розрахуноково-платіжною відомістю №9 за вересень 2013 року та особистим підписом [PERSON] у відомості на виплату грошей № ВЗП-000112 від 04.10.2013 року (а.с. 23-25). Жоден із зазначених доказів позивач не спростував. Із копії трудової книжки вбачається, що згідно наказу №125 від 21 жовтня 2013 року [PERSON] було звільнено з роботи за власним бажанням. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обов'язок із виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану виплату. У відповідності до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Судом встановлено, що при звільненні з роботи позивачу була видана належно оформлена трудова книжка та проведена виплата за невикористану відпустку (а.с. 30,31,). Доводи позивача, стосовно фальшування документів про відображення виплати заробітної плати та розрахунку при звільненні, суд вважає безпідставними, оскільки вони належними доказами не підтверджені. Отже, посилання позивача на порушення строків виплати компенсації втрати частини заробітної плати, затримку виплати при звільненні безпідставні, будь-які докази цього відсутні, його вимоги не грунтуються на законі і не можуть бути підставою для задоволення позову. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган відшкодовує працівнику моральну шкоду у випадку, якщо з його вини були порушені законні права працівника, що привело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вирішуючи питання відшкодування позивачу моральної шкоди, суд вважає, що позивачем не надано належних доказів спричинення йому моральної шкоди, та оскільки в судовому засіданні не було встановлено порушення прав позивача у суду є підстави для відмови у задоволенні позову і у цій частині. Відповідно до ст.ст. 47,116,117,237-1 КЗпП України, та

Outcome: dismissed