Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-16 00:00:00

У листопаді 2014 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] міської ради, виконавчого комітету [PERSON] міської ради, [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання недійсними рішень та скасування державних актів на право власності на землю. До початку слухання справи позивач змінила предмет позову. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона є власником 11/25 частин житлового будинку №6 по вул.. Ужгородській у м.Запоріжжі на підставі нотаріально посвідченого на підставі договору купівлі-продажу від 23.03.2004 року. Дана частина будинку була придбана у [PERSON] У договорі зазначено, що будинок розташований на земельній ділянці площею 1246 кв.м. Власником 14/25 частини зазначеного житлового будинку є [PERSON] відповідач у справі. При укладенні договору купівлі - продажу частини житлового будинку продавець про відсутність факту приватизації земельної ділянки, відсутність будь-яких домовленостей із співвласниками домоволодіння щодо порядку користування нею і змінення її часток, а також про відсутність будь яких згод на вчинення співвласниками інших дій щодо земельної ділянки. На підтвердження даних обставин, гр. [PERSON] була надана її нотаріально заява на адресу Орджонікідзевського РВ УМВС України в Запорізькій області, з якої що будь - яких дій з приводу земельної ділянки по вул. Ужгородській, 6 в м. Запоріжжя не вчиняла, заяв та інших документів не підписувала. В подальшому, позивач звернулась до Управління земельних відносин [PERSON] міської ради та їй було повідомлено, що відповідно до положень ст. 120,86,88 ЗК України вона може набути у власність земельну ділянку лише пропорційно частці у домоволодінні що дорівнює 11/25 часток. Тобто, відповідно до зазначених норм діючого законодавства, позивач має право на отримання у власність 11/25 частини від загальної площі 1246 кв.м. (що складає 548,24 кв.м.), а [PERSON]- 697,76 кв.м. відповідно. Від працівників Управління земельних відносин [PERSON] міської ради довідалась, п. 2 рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 27.11.2003 р. № 403/98 «Про передачу гр. [PERSON] у власність по фактичному користуванню земельних ділянок по вул.. Ужгородській,6» (далі - рішення міськвиконкому) був затверджений розмір земельних ділянок Ужгородській, 6 загальною площею 0,1242 га (в тому числі: площею 0,1000 га - для будівництва та обслуговування житлових будинків і господарських будівель, площею 0.0242 га для ведення особистого селянського господарства) та встановлені зовнішні межі землекористування згідно з планом, що додається, за рахунок земельної ділянки, розмір якої зареєстрований орендним підприємством [PERSON] міжміським бюро технічної інвентаризації (площа 0.1148 га) та земель [PERSON] міської ради (площа 0,0094 га). Також, п. 3 цього ж рішення міськвиконкому гр. [PERSON] було передано у власність по фактичному користуванню земельні ділянки по вул. Ужгородській. 6 загальною площею 0,0731 га. Вищезазначене рішення міськвиконкому було затверджене рішенням [PERSON] міської ради 28.01.2004р. № 26. В подальшому, на підставі даних рішень гр. [PERSON] отримала правовстановлюючі документи на землю: Державний акт про право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 452; Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0568 га; Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0163 га з цільовим призначенням «для ведення особистого селянською господарства» по вул. Ужгородській, 6 в м. Запоріжжя, зареєстрований 01.03.2004 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійною користування землею, договорів оренди землі за № 453. Внаслідок прийняття вищезазначених рішень, гр. [PERSON] було отримано у власність земельні ділянки, загальний розмір яких не відповідає її частці у домоволодінні, а саме площа 2-х земельних ділянок переданих останній у власність складає 0,0731 га, втім як відповідно до 14/25 її часток у домоволодінні, площа 2-х земельних ділянок що могли бути передані їй у власність (з урахуванням затвердженої п. 2 рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради № 403/98 загальної площі 0,1242 га) повинна складати 695,52 кв.м. Тобто, внаслідок прийняття відповідачами зазначених рішень, та видачі на підставі них в подальшому державних актів на право власності на землю, останні, без згоди позивача та згоди попереднього власника майна - [PERSON] фактично позбавили позивача можливості на отримання у власність земельної ділянки в розмірі, що відповідає її частці у домоволодінні, безпідставно зменшивши її з 546,48 кв.м. на 511 кв.м. за рахунок передачі у власність 35 кв.м. [PERSON] Як наслідок, межа земельної ділянки що надана [PERSON] почала проходити впритул до зовнішньої стіни прибудови літ. а2 (1981 року побудови), що не надає позивачу змоги реалізувати своє право власності належним чином, оскільки [PERSON] до її обслуговування та використання не допускає. Просила суд задовольнити її вимоги у обраний нею спосіб захисту, а саме усунути перешкоди у користуванні прибудовою літ. а- 2 до 11/25 частин житлового будинку № 6 по вул. Ужгородській у м. Запоріжжі та прилеглою до неї земельною площею 35 кв.м. шляхом: Визнати протиправним та скасувати, як прийняте незаконно рішення виконавчою [PERSON] міської ради від 27.11.2003 р. № 403/98 «Про передачу гр. [PERSON] у власність по фактичному користуванню земельних ділянок по вул. Ужгородській,6»; Визнати протиправним та скасувати, як прийняте незаконно рішення [PERSON] міської ради від 28.01.2004 р. № 26, яким було затверджено рішення виконавчого комітету [PERSON] і ради від 27.11.2003 р. № 403/98 «Про передачу гр. [PERSON] у власність по фактичному користуванню земельних ділянок по вул. Ужгородській,6»; Визнати такими, що видані незаконно та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0568 га (кадастровий № 2310100000:05:001:0223) з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування частини житлових будинків і господарських » по вул. Ужгородській, 6 в м. Запоріжжя, який зареєстрований 01.03.2004 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 452 та державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0.0163 га (кадастровий № 2310100000:05:001:0224) з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» по вул. Ужгородській, 6 в м. Запоріжжя, зареєстрований 01.03.2004 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 453. У судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги підтримали з підстав викладених в уточненій позовній заяві та просять їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача виконавчого комітету [PERSON] міської ради не зявився до судового засідання, про час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно, належним чином, про що в матеріалах справи мається відповідна розписка, суду надані письмові заперечення, які приєднані до матеріалів справи.(т.1 а.с. 46-50) Представник відповідача [PERSON] міської ради не зявився до судового засідання, про час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно, належним чином, про що в матеріалах справи мається відповідна розписка, суду надані письмові заперечення, які приєданні до матеріалів справи.(т.1 а.с. 31) [PERSON] та її представники проти задоволення позову заперечували, зазначаючи, що приватизація належної [PERSON] частини земельної ділянки була здійснена відповідно до вимог закону та позивач не має право на позов, так як її права не були й не могли бути порушені приватизацією земельної ділянки [PERSON], оскільки на час її проведення [PERSON] не була співвласником житлового будинку по вул.. Ужгородська, 6, позивач намагається у інший спосіб переглянути судові рішення, які набрали законної сили, крім того, просять застосувати наслідки пропуску строку позовної давності до спірних правовідносин між сторонами й в позові відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, матеріали цивільних справ №2-2234/2011,2/818/361/2012,335/8621/13-ц, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити, з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст. 3, 27,30, 32 ЦПК України та ст. 20 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів та здійснює свій захист на власний розсуд. Згідно ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається із матеріалів справи у провадженні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя перебувала справа № 2-2234/2011 за позовом [PERSON] до [PERSON] міської ради [PERSON], треті особи: Управління Держкомзему у Запорізької області, державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» [PERSON] регіональна філія [PERSON] міський відділ, Комунальне підприємство «Градпроект», ОП «ЗМБТІ» про визнання рішення міської ради про передачу земельної ділянки у приватну власність незаконним, визнання державних актів на право приватної власності на землю недійсними, виділення в натурі, визнання права власності на земельну ділянку відповідно до частки у житловому будинку (т.1 а.с.64-66). Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 03.02.2012 року у задоволенні вимог [PERSON] відмовлено.(т.1 а.с.64-66) Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 26.04.2012 року апеляційну скаргу [PERSON] - відхилено. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03.02.2012 року у цій справі залишено без змін.(т.1 а.с.67-68) Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.06.2012 року відмовлено [PERSON] у відкритті касаційного провадження(т.1 а.с.69). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя (справа № 335/8621/13-ц, провадження № 8/335/17/2013) від 03.10.2013 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 05.11.2013 року заяву [PERSON] про перегляд рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03.02.2012 року за нововиявленими обставинами - залишено без задоволення. Крім того, у провадженні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя перебувала справа № 335/13290/13-ц, провадження № 8/335/23/2013, порушена за заявою [PERSON] про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03.02.2012 року у справі № 2-2234/2011, і ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13.02.2013 року вказана заява залишена без задоволення. Вказаними судовими рішеннями встановлені наступні обставини. На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 23.03.2004 року приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованому в реєстрі за № 333, позивач [PERSON] набула право власності на 11/25 частини житлового будинку №6 по вул.. Ужгородська у м. Запоріжжі. Співвласником житлового будинку за адресою: вул.. Ужгородська, 6 є [PERSON], відповідач у справі. 30.04.2004 року [PERSON] звернулася на імя міського голови з заявою про затвердження розміру земельної ділянки та передачі її частини площею 0,07307 га у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку. Для отримання у власність земельної ділянки по вул. Ужгородській, 6, площею 0,0731 га, [PERSON] здійснено всі необхідні дії, передбачені Земельним Кодексом України, у тому числі, отримано всі необхідні висновки, що стало підставою для прийняття [PERSON] міською радою рішення № 403/98 від 27.11.2003 року «Про передачу гр. [PERSON] у власність по фактичному користуванню земельної ділянки по вул.. Ужгородській, 6». Посилання позивачки на те, що при оформленні у власність земельної ділянки, [PERSON] не були узгоджені зовнішні межі її земельної ділянки по відношенню до земельної ділянки позивачки, Акт погодження меж земельної ділянки не підписувався, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки у матеріалах проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є довідка [PERSON] міського відділу реєстрації актів громадського стану [PERSON] обласного управління юстиції № 32 «п»/ 12- 66 від 08 липня 2003 року про смерть гр. [PERSON]М 17.05.2001 року, яка була співвласником будинку (11/25 часток) по вул.. Ужгородська,6. На час відведення земельної ділянки нові власники будинку у законні права не вступили, про що свідчить лист голови квартального комітету від 03.07.2003 року. Також у листі зазначалося, що у будинку проживає сімя [PERSON] Згода на приватизацію частини земельної ділянки по вул.. Ужгородській у м. Запоріжжі по фактичному користуванню гр. [PERSON] була надана 18.08.2003 року та завірена головою квартальної комітету № 1. Як встановлено зазначеними судовими рішеннями, при підготовці проекту землеустрою були здійснені всі необхідні дії, у тому числі кадастрова зйомка. Згідно пояснень КП «Градпроект», третьої особи у справі, в 2003 році (до зміни організаційно-правової форми) державним комунальним підприємством «Градпроект»на замовлення [PERSON] було виконано топографо-геодезичні роботи щодо земельної ділянки і до ДКП «Градпроект»було надано всі необхідні вихідні матеріали, зокрема, технічний паспорт на домоволодіння станом на 01.10.1998 року з реєстрацією поточних змін 14.01.1999 року та згоду на оформлення земельної ділянки за фактичним користуванням, отриману від користувача домоволодіння [PERSON] За результатами проведення геодезичної зйомки було складено план встановлених меж земельної ділянки, який є складовою частиною технічної документації із землеустрою щодо складення документа, що посвідчує право на земельну ділянку у відповідності до ЗУ «Про землеустрій». На підставі зазначених матеріалів, було в подальшому прийнято рішення виконкому [PERSON] міської ради від 27.11.2003 року № 403/98, яке є законним та обґрунтованим. Вказані обставини встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили, а відтак у силу ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. П. 1 ст. 120 ЗК України закріплює, що якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти, до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Крім того, як встановлено зазначеними судовими рішеннями, [PERSON] взагалі не була співвласником будинку на момент приватизації [PERSON] земельної ділянки, тому й не могли бути порушені її права та інтереси. Жодних доказів щодо факту порушення прав позивачки приватизацією земельної ділянки останньою не подано, як і при розгляді справи за позовом про визнання рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність незаконним, так і у даній справі. В ухвалі апеляційного суду Запорізької області від 26.04.2012 року у цивільній справі №2-2234/2011 зазначено: «...отже, на час набуття [PERSON] у власність спірної земельної ділянки права [PERSON] жодним чином порушено не було, а тому відсутні підстави для визнання незаконним рішення про передачу спірної земельної ділянки у приватну власність та визнання недійсними державних актів на право приватної власності на землю.» Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст.321 ЦК України). При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, а ще при тій умові, що ці порушення були поєднані з позбавленням володіння його нерухомого майна. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст.\~16,\~386,\~391 ЦК України. Згідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст.ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав і посвідчується державним актом; цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтвом про право на спадщину; право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. У п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що з 1 січня 2002 року відповідно до ст. 125 ЗК України право користування земельною ділянкою виникало після одержання власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з травня 2009 року у відповідності до Закону України від 5 березня 2009 року №1066-VI право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Проте жодного з наведених документів на підтвердження свого права на земельну ділянку, який би свідчив про правомірне (в розумінні ст. 125 ЗК України) право користування земельною ділянкою, на якій розташована 11/25 частина будинку [PERSON], про усунення перешкод у користуванні прибудовою літ. а2, яка\~відповідно до\~ст. 187 ЦК України\~ є складовою житлового будинку і не може бути відокремлена від будинку без його пошкодження або істотного знищення, щодо якої заявлено позов, суду так і не надала. А тому у встановленому законом порядку не довела свого порушеного права щодо неї. Як встановлено судом апеляційної інстанції в ухвалі від 26.04.2012 року [PERSON] набула права власності на свою земельну ділянку в порядку приватизації ще перед придбанням позивачкою у власність належних їй 11/25 часток будинку, попередній власник яких [PERSON] не оспорила права [PERSON] на передачу їй у власність земельної ділянки оспореного розміру. За змістом п.21 Постанови №7 від 16.04.2004 року Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначення між співвласниками будинку порядку користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок господарські будівлі та споруди, є обов'язковим для осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на жилий будинок. Таким чином, судовими рішення встановлено, що оскільки попередні користувачі земельної ділянки визначили порядок користування спільною земельною ділянкою, то він є обов'язковим і для наступних співвласників будинку, до яких відноситься й [PERSON] Крім того, зі змісту договору купівлі-продажу належної [PERSON] частки будинку вбачається, що їй було роз'яснено зміст ст. 120 ЗК, якою на час укладання договору передбачалось, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Таким чином, отримавши роз'яснення щодо порядку набуття прав на земельну ділянку, на якій розташований будинок, [PERSON] мала з'ясувати правовий режим і форму власності даної земельної ділянки, і вже в залежності від цього приймати рішення щодо укладання договору з придбання будинку.(т.1 а.с. 67-68). [PERSON] висуваючи вимоги до відповідачів про усунення перешкод у користуванні прибудовою літ. А2 до 11/25 частин житлового будинку та прилеглою до неї земельної ділянки площею 35 кв.м. шляхом визнання протиправним та скасування рішення виконавчою [PERSON] міської ради від 27.11.2003 р. № 403/98 «Про передачу гр. [PERSON] у власність по фактичному користуванню земельних ділянок по вул. Ужгородській,6»; рішення [PERSON] міської ради від 28.01.2004 р. № 26, яким було затверджено рішення виконавчого комітету [PERSON] і ради від 27.11.2003 р. № 403/98 «Про передачу гр. [PERSON] у власність по фактичному користуванню земельних ділянок по вул. Ужгородській,6»; Державних актів на право власності на земельну ділянку площею 0,0568 га, договорів оренди землі за № 452 та державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0.0163 га, не надала доказів того, що право користування даною земельною ділянкою належить саме її, а тому підстав усувати перешкоди у користуванні нею у суду відсутні, крім того, суд вважає що вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки не є належним способом захисту. Сам по собі пред'явлений позов є негаторним позовом, про безпосередньо зазначено і у самому позові і на чому наполягає позивач (т.1 а.с.106), тому заявлені вимоги у цій справі повинні вирішуватися тільки на підставі\~ст. 391 ЦК України, якою передбачений захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння.\~\~ Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З огляду на правила розподілу тягаря доказування, саме на позивача покладено обов'язок з доведення факту дійсного порушення його прав, яке, на його думку, полягає у позбавленні можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним йому майном, так і ту обставину, що його права порушені і вони можуть бути захищені у визначений ним спосіб. Між тим, наведені обставини доведено у встановленому порядку не було. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Загальні способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 ЦК України, а право, яке виникає з земельних правовідносин статтею 152 Земельного Кодексу України. При виборі способу захисту цивільного права необхідно виходити із субєктивного права та характеру його порушення. Право вибору способу захисту порушеного або оспорюваного права належить виключно позивачеві відповідно до вимог ст.ст. 3,11,31 ЦПК України, оскільки правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме його прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, тоді як суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений до справи відповідач відповідальним за це, тобто перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду і у відповідності до ст.4 ЦПК є обовязком суду. Згідно зі ст.ст 15, 16, 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. Власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Способи захисту цивільних прав, у тому числі захисту права власності, визначені в ст. 16 ЦК України, перелік яких не є вичерпним. Згідно ч.3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи у разі порушення нею положень ч.3 ст. 13 ЦК України, відповідно до яких не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в іншій формі. Частиною 2\~ст. 386 ЦК України\~встановлено, що власник, який має підстави передбачати\~\~ можливість порушення свого права власності іншою особою,\~\~ може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які\~\~\~можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом\~ст. 391 ЦК України\~вимога власника про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном є негаторною і не пов'язана з позбавленням права володіння. Власник майна як позивач не зобов'язаний доводити неправомірність дій відповідача. Власник має доказати факт існування перешкод у здійсненні користування та розпорядження майном. Особа, яка створює перешкоди, тобто відповідач, має довести правомірний характер своєї поведінки, отже підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Відповідачем за негаторним позовом є лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю, а підставою мають слугувати посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення і таке право вимоги пред'являється у випадках створення фактичних або юридичних перешкод до користування майном. Фактичні перешкоди до користування майном звичайно створюються особою, яка є власником об'єктів, суміжно розміщених з майном, до користування яким створюються (негаторний позов). Відповідно до розяснень, викладених у п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Рішення про усунення перешкод може бути ухвалено на підставі ст.391 ЦК в разі доведеності позивачем відповідно до вимог ч.3 ст.10 ЦПК факту створення йому перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном при неможливості усунення перешкод в інший спосіб. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] всупереч вимогам ст. ст. 10, 57-60 ЦПК України не надала суду належних, допустимих та вагомих доказів порушення її прав, свобод чи інтересів власника оскаржуваними нею рішеннями виконавчого комітету [PERSON] міської ради, [PERSON] міської ради та Державними актами на право власності на землю, враховуючи обставини встановленні судовими рішеннями, в чому полягають такі перешкоди з боку кожного з відповідачів, отже не довела сам факт порушення, як і не довела, яким чином оспорювані рішення органів місцевого самоврядування, порушують її права як власника частини будинку, в чому саме полягають такі перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном, які факти, що підтверджують дії кожного з відповідачів у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей, і що такі перешкоди неможливо усунути в інший спосіб. Майже усі доводи викладені у позовній заяві [PERSON] (т.1 а.с. 98-106), були предметом дослідження судами трьох інстанцій, судові рішення набрали законної сили і вказаним доводам було надано відповідну правову оцінку. Позивач звертаючись з даним позовом фактично намагається переглянути судові рішення щодо приватизації [PERSON] земельної ділянки в інший спосіб. У процесі розгляду справи за клопотання позивача судом призначалася судова земельно-технічна експертиза, згідно із висновком якої від 14.05.2015 року розроблений проект передачі у власність земельних ділянок по фактичному користуванню [PERSON] по вул.. Ужгородській у м.Запоріжжі та прийнятті рішення [PERSON] міської ради виконавчого комітету від 27.11.2003 року №403/98 та № 26 від 28.01.2004 року не відповідають вимогам законодавства. При цьому висновок експерта для суду у відповідності до ч.6 ст.147 ЦПК України не є обовязковим і оцінюється судом за правилами ст..212 цього Кодексу, як один із доказів по справі. Незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивована в рішенні або ухвалі. Згідно до ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи вказаний висновок експерта, суд враховує наступне висновок був складений по цивільній справі №335/13139/14-ц, № 335/8621/13-ц, № 2-2234/11, тобто ні в рамках однієї справи, по якій назначена експертиза - № 335/13139/14-ц, по справам по яким вже винесене рішення, саме справа № 335/8621/13-ц й № 2-2234/11, фактично судовий експерт дав свою оцінку тим фактам, які вже підлягали дослідженню, та по яким маються відповідні судові рішення, що є недопустимим. За положеннями ст.14 ЦПК рішення суду, що набрало законної сили, є обов'язковим для всіх органів, підприємств, установ, організацій, громадян, а також їх правонаступників, і підлягає виконанню на всій території України. Таким чином, висновок експертизи порушує принцип обов'язковості судового рішення і усім фактам, які покладені в основу висновку, суди вже надавали відповідну оцінку, вказаний висновок суперечить наявним у справам доказам, у звязку із чим не може бути взятий до уваги судом. Окрім того, позов заявлено на підставі ст. 391 ЦК України і предметом доказування у даній справі є саме факт існування перешкод у здійсненні користування та розпорядження майном. Не можна обійти увагою й ту обставину, що задоволення позову у заявлений [PERSON] спосіб шляхом заявлення негаторного позову про усунення перешкод у користуванні прибудовою літ.а-2 (яка, крім того є складовою частиною згідно до ст.187 ЦК України) 11/25 частин житлового будинку № 6 по вул. Ужгородській у м. Запоріжжі та прилеглою до неї земельною ділянкою площею 35 кв.м., крім вищенаведеного, [PERSON] не звернула уваги на те, що задовольняючи позов саме в такий спосіб, суд фактично вирішить питання щодо користування і земельною ділянкою, яка є необхідною для обслуговування власності позивача, що є недопустимим, оскільки позивач жодного з документів на підтвердження свого права на земельну ділянку, який би свідчив про правомірне (в розумінні ст. 125 ЗК України) право користування земельною ділянкою, суду не надав. Аналізуючи підстави заявленого позову та оглянувши матеріали іншої цивільної справи та судові рішення, які набрали законної сили, суд доходить до висновку, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03.02.2012 року вже надано відповідної правової оцінки діям та рішенням відповідачів і правам [PERSON] щодо приватизації [PERSON] земельної ділянки, обґрунтованих мотивів порушення як усіма відповідачами так і кожним із відповідачів прав позивача не доведено, а обраний позивачем спосіб захисту - усунення перешкод у користуванні складовою частиною будинку (прибудовою літ. а-2 до 11/25 частин житлового будинку) та прилеглою до неї земельною ділянкою площею 35 кв.м., є неналежним. В звязку з тим, що підстав для захисту у обраний позивачем спосіб немає, суд прийшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні вимог. Враховуючи, що підстав для задоволення позовних вимог судом не встановлено, тому відповідно до ст. 267 ЦК України підстави для вирішення питання щодо застосування до спірних правовідносин позовної давності відсутні. Враховуючи ті обставини, що у задоволенні вимог позивача відмовлено, судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача не стягуються.

Outcome: dismissed