Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-12 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] та Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛідерАвто» про визнання недійсним правочину, на підставі якого 19 липня 2014 року [PERSON] було відчужено автомобіль Міцубіши Аутлендер 3,0, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , своїй сестрі [PERSON] . У подальшому позовні вимоги збільшувала (т.1, а.с. 100-102, 150-153). Остаточно позивачка просила суд про наступне: -визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Міцубіши Аутлендер 3.0, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] ; -визнати автомобіль спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] ; -поділити автомобіль шляхом виділу його [PERSON] , стягнувши з нього на користь [PERSON] компенсацію за половину вартості автомобіля в сумі 134 350,00 грн. В судовому засіданні позивачка та її представники [PERSON] і [PERSON] позов підтримали у повному обсязі. Позивачка суду пояснила, що спірний автомобіль було придбано під час перебування її у шлюбі з [PERSON] за спільні кошти подружжя у травні 2014 року. Фактично подружні стосунки вони припинили у червні 2014 року. Дізнавшись про намір позивачки розірвати шлюб, [PERSON] без її згоди переоформив автомобіль на ім`я своєї сестри [PERSON] , хоча до цього часу автомобіль фактично перебуває в його володінні та користуванні. Позивачка стверджувала, що вона не надавала згоди ні в усній, ні в письмовій формі на відчуження автомобіля. Відповідач [PERSON] позов не визнав. Суду пояснив, що спірний автомобіль було придбано за 16 000 доларів США, які він позичив у [PERSON] (4 000 доларів США) та [PERSON] (12 000 доларів США). У липні 2014 року автомобіль було продано його сестрі [PERSON] за 12 000 доларів США у зв`язку з тим, що позивач вирішила розірвати шлюб. Ці кошти він одразу повернув [PERSON] , борг [PERSON] поки не повернутий. Продаж автомобіля відбувся за їх спільним з позивачкою рішенням, і вони разом запропонували [PERSON] придбати автомобіль. Відповідач не заперечував, що в даний час з дозволу сестри він періодично користується спірним автомобілем. Відповідач [PERSON] підтвердила, що подружжя [PERSON] разом у липні 2014 року приїхали до неї з пропозицією придбати належний їм автомобіль. Таке своє рішення вони пояснили тим, що [PERSON] бажає розлучитися. Через кілька днів відповідач придбала автомобіль за 12 000 доларів США. [PERSON] пояснила також, що в даний час брат періодично користується автомобілем з її дозволу. Представники відповідачів адвокати Пшеничний О.Л. та Оловятенко О.Ю. просили суд у задоволенні позову відмовити. Вважали, що відповідачами доведено той факт, що відчуження спірного автомобіля відбулося за згодою позивача. Зазначали, що відсутність згоди одного з співвласників на відчуження спільного майна сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди іншого, недійсним. Лише в тому разі, коли той із подружжя, хто уклав договір про відчуження спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором - діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, є підстави для визнання договору недійсним. На думку представників, відповідачі у даній справі діяли добросовісно. Звертали увагу суду на те, що позивач не надала суду доказів, які б належно підтверджували заявлену нею вартість автомобіля. Відповідач - ТОВ «ЛідерАвто» - свого представника в судове засідання не направив, вимоги ухвали суду про витребування копії договору купівлі-продажу спірного автомобіля, який було укладено 17 липня 2014 року, не виконав (т.2, а.с. 15). Провадження у справі було відкрито ухвалою судді від 15 грудня 2015 року (т. 1, а.с. 30). Ухвалами суду від 12 грудня 2017 року (т.1 а.с. 184) та від 10 липня 2018 року (т.2, а.с. 15) суд за клопотанням сторін витребував докази. Ухвалою суду від 23 січня 2015 року (окремий том, а.с. 26) суд задовольнив заяву [PERSON] про забезпечення позову та наклав арешт на спірний автомобіль. Ухвалою суду від 12 листопада 2018 року (т.2, а.с. 52) суд закрив підготовче провадження у справі. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, суд встановив такі фактичні обставини справи: [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 25 липня 2009 року. Мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] . 8 травня 2014 року подружжя придбало автомобіля Міцубіши Аутлендер 3.0, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , що підтверджується довідкою-рахунком серії ВІА № 3471 Лубенської філії Товариства «ТОРГ ТРАНС» (т.1, а.с. 114). Позивачка стверджує, що автомобіль було придбано за спільні кошти подружжя. Відповідач, у свою чергу, зазначає, що спільних коштів на придбання автомобіля подружжя не мало. Для його придбання, зі слів [PERSON] , він позичив 16 000 доларів США у близьких йому людей - [PERSON] - 4 000 доларів США, та [PERSON] - 12 000 доларів США. Ці обставини, на думку відповідача, належно підтверджуються розписками, оригінали яких зберігаються в матеріалах цивільної справи № 537/6239/14-ц, а саме, розпискою [PERSON] від 19 липня 2014 року про те, що [PERSON] та [PERSON] йому повернуто 12 000 доларів США (цивільна справа № 537/6239/14-ц, а.с. 118) та розпискою [PERSON] від 7 травня 2014 року про те, що він отримав від [PERSON] 4 000 доларів США, які обіцяв повернути за першою вимогою (цивільна справа № 537/6239/14-ц, а.с. 123). [PERSON] обставини отримання коштів від зазначених осіб на придбання автомобіля категорично заперечує. Письмових доказів, які б підтверджували її обізнаність про укладення цих договорів, суду не надано. 19 липня 2014 року [PERSON] продав спірний автомобіль своїй сестрі [PERSON] за 146 762, 64 грн., що підтверджується довідкою-рахунком серії ВІА № 558614 , виданої ТОВ «ЛідерАвто» (т.1, а.с. 13). 30 липня 2014 року [PERSON] звернулася в суд з позовом про розірвання шлюбу, про встановлення місця проживання дитини, стягнення аліментів і про поділ майна - автомобіля Міцубіши Аутлендер 3.0, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . У позові буквально зазначила, що «вже майже як місяць сім`я повністю розпалась. Чоловік не бере участі у веденні спільного господарства, не вносить вклад до сімейного бюджету. Ми проживаємо хоча і в одній квартирі, але в різних кімнатах» (цивільна справа № 537/4366/14-ц, а.с. 4). Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 15 січня 2015 року, яке набрало законної сили 26 січня 2015 року, шлюб між сторонами було розірвано, місце проживання неповнолітнього [PERSON] визначено з матір`ю. Позовні вимоги про стягнення аліментів та поділ автомобіля судом залишено без розгляду за заявою позивача (цивільна справа № 537/4366/14-ц). 13 листопада 2014 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання за нею права власності на спірний автомобіль. Позов обґрунтувала тим, що вона є добросовісним набувачем спірного автомобіля, але [PERSON] цього не визнає. У грудні 2014 року [PERSON] звернулася в суд з зустрічним позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу автомобіля нечинним. Уточнивши вимоги, просила визнати недійсною довідку-рахунок серії ВІА № 558614 від 19 липня 2014 року. Позови розглядалися в одному провадженні (цивільна справа Крюківського районного суду м. Кременчука № 537/6239/14-ц). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року було частково задоволено касаційну скаргу [PERSON] , і рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 1 вересня 2015 року та ухвала апеляційного суду Полтавської області від 29 жовтня 2015 року в частині вирішення зустрічного позову були скасовані, а справа в цій частині передана на новий розгляд до суду першої інстанції. Скасовуючи рішення, колегія суддів Судової палати у цивільних справах ВССУ, зокрема, зазначила, що суди не визначилися з характером спірних правовідносин, не дали оцінку тому, що довідка-рахунок є достатньою та самостійною підставою і документом для переоформлення автомобіля на іншого власника, тобто, є правочином. Під час нового розгляду у Крюківському районному суді м. Кременчука 21.06.2016 року за заявою [PERSON] її зустрічний позов було залишено без розгляду. Тоді у провадженні Автозаводського районного суду м. Кременчука вже знаходилася справа, яка вирішується в даний час. У Крюківському районному суді м. Кременчука також перебувала цивільна справа № 537/1860/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя та його поділ шляхом виділення у власність [PERSON] та стягнення на користь позивача компенсації половини вартості автомобіля. 9 грудня 2015 року позовна заява залишена без розгляду ухвалою суду за заявою позивачки, поданою після того як суд відмовив у задоволенні її клопотання про відвід головуючого у справі судді (цивільна справа №537/1869/15-ц, а.с. 77-81). Вирішуючи спір, суд виходить з наступного: Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Сторони по-різному пояснили суду джерело походження коштів, за які ними було придбано автомобіль. [PERSON] , стверджуючи, що вся необхідна сума була ним запозичена, не спростовував презумпцію спільності права власності на це майно, оскільки пояснив, що отримане за правочинами позики використав в інтересах сім`ї. З його слів дружина знала про позики. Позивачка такі обставини категорично заперечила і пояснила, що вони мали спільні кошти на придбання автомобіля, частину яких отримали від продажу напередодні - 07 травні 2014 року - автомобіля марки Сузукі. [PERSON] заявила, що тільки в судовому засіданні дізналася, що їх перший автомобіль відповідачем також був оформлений на ім`я його сестри [PERSON] (т.2, а.с. 103-104). За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), у якому Верховний Суд відійшов від правових висновків, викладених у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у наведених вище справах, Велика Палата Верховного Суду вказала, що він суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток, та вважала, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Спірний автомобіль придбано сторонами під час перебування у шлюбі, тобто він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Презумпція спільної сумісної власності не спростована. Транспортний засіб є цінною річчю, а тому його продаж повинен був вчинятися за письмової згоди другого з подружжя (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 27 лютого 2019 року, справа №449/181/16). Якщо майно, яке є спільною сумісною власністю, відчужене без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору купівлі-продажу цього майна актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля Міцубіши Аутлендер 3.0, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , та визнання автомобіля спільною сумісною власністю колишнього подружжя підлягають задоволенню. Відповідно до частин першої та п`ятої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. У пункті 5 Постанови №9 від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Ні позивачка як заінтересована особа, ні сторони оспорюваного правочину не заявили про застосування наслідків його недійсності. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] і в даний час користується спірним автомобілем. За таких обставин суд не вважає необхідним застосовувати реституцію з власної ініціативи. Заявивши вимогу про поділ спірного автомобіля та стягнення на свою користь половини його вартості в сумі 134 350,00 грн., [PERSON] не надала суду ніяких доказів, які б належно підтверджували його вартість. Відповідачі із запропонованою оцінкою автомобіля не погодилися. Відповідно до частин 3 та 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачка сплатила 1 301,20 грн. судового збору (551,20 грн.+750,00 грн.), хоча мала б сплатити з урахуванням збільшення позовних вимог судовий збір за дві вимоги немайнового характеру 1 038,40 грн. (487,20 грн. на 01.01.2015 року + 551,20 грн. на 01.01.2016 року) та 1% від суми заявленої майнової вимоги - 1343,50 грн., а всього 2 381,90 грн. Отже, з [PERSON] на користь позивачки необхідно стягнути 1038,40 грн. судового збору; а з позивачки у державний бюджет - недоплачений нею судовий збір в сумі 1 080,70 грн. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 263-265 ЦПК України,-

Outcome: partial