Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

у липні 2017 року Головне територіальне управління юстиції у Львівській області звернулося до суду з позовом в інтересах громадянина [PERSON] [PERSON] [PERSON] Ромеро [PERSON] про забезпечення повернення малолітньої дитини до [PERSON] [PERSON]. Свої вимоги позивач та управління юстиції мотивують тим, що [PERSON] Ромеро [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] Ромеро [PERSON], [INFO], та перебувають у шлюбі з 21 січня 2014 року. [PERSON] народилася та мала постійне місце проживання в [PERSON] [PERSON]. 12 травня 2016 року позивач надав малолітній дитині згоду на поїздку з відповідачем в Україну протягом червня, липня і серпня 2016 року з поверненням у Сантьяго-Де-Чилі ([PERSON]), однак до моменту подачі позову дитина так і не повернулася до місця її постійного проживання в [PERSON] [PERSON]. Відповідач не має наміру повертатися до постійного місця проживання в [PERSON] [PERSON], чим порушує права дитини та позивача, зокрема право дитини на належне батьківське виховання та право позивача брати участь у вихованні дитини, право дитини та позивача на безперешкодне спілкування, право позивача на визначення місця проживання дитини. Позивач та управління юстиції вважають, що відповідач здійснює незаконне утримування дитини на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, та просять суд: 1) визнати незаконним утримування відповідачем на території України малолітньої дитини [PERSON] Ромеро [PERSON], [INFO]; 2) повернути малолітнього [PERSON] Ромеро [PERSON] до місця постійного проживання у [PERSON] [PERSON]; 3) зобов'язати [PERSON] передати малолітнього [PERSON] Ромеро [PERSON] батьку [PERSON] Ромеро [PERSON] для забезпечення повернення дитини. Представник Головного територіального управління юстиції у Львівській області позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Надала пояснення аналогічні викладеним у позові. Представник позивача [PERSON] суду пояснила, що дитина народилася у [PERSON] [PERSON] і проживала там, батько дитини згоди на переїзд в Україну на постійне місце проживання не давав. У звязку з викладеним просить суд позов задовольнити у повному обсязі з підстав, що зазначені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечила, у його задоволенні просила відмовити. Суду пояснила, що за згодою обох батьків 04 березня 2015 року посольством України в Аргентинській [PERSON], консульським відділом зареєстровано [PERSON] Ромеро [PERSON] громадянином України. Його проживання на території України є законним та не може бути визначено як утримання. Відповідач жодним чином не перешкоджає спілкуванню дитини та батька. Позивач виганяв відповідачку з дому в [PERSON], у 2016 році надав нотаріальний дозвіл на вивезення дитини в Україну. Позовні вимоги не відповідають інтересам дитини, оскільки [PERSON] у м. Львові відвідує дитячий садок «Софія» з вивченням іспанської мови, наявні всі умови для життя і розвитку дитини. У позивача в [PERSON] немає квартири, він її продав. Представник відповідача [PERSON] під час розгляду справи проти задоволення позову заперечила. Надала пояснення, згідно з якими відповідач [PERSON] має вищу педагогічну освіту, трьох дітей, кошти, умови для проживання дитини, працює журналістом. [PERSON] є громадянином України та залишення на території України відповідатиме її інтересам. Син сторін по справі прижився та адаптувався в новому українському середовищі, має належний медичний догляд. Відсутні виняткові випадки для вилучення дитини від матері. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини. Згідно частин 1, 2 та 3 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобовязані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сімї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобовязані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини. Тобто, за змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини. Згідно зі свідоцтвом про народження (реєстраційний номер 5.792), [PERSON] Ромеро [PERSON] народився 09.10.2014 року в Сантьяго-Де-Чилі [PERSON] [PERSON]; батьками дитини зареєстровані [PERSON] Ромеро [PERSON] та [PERSON] (т.1,а.с.11-13). Батьки дитини [PERSON] Ромеро [PERSON] та [PERSON] з 21.01.2014 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану [PERSON] [PERSON] (т.1,а.с.15-17). Позивач та неповнолітній М.-[PERSON] зареєстровані у [PERSON] [PERSON] за адресою: [ADDRESS], район Нуньоа Сантьяго-Де-Чилі (т.1,а.с.29). Р.-[PERSON] має сертифікат члена Фонду медичних послуг працівників Державного банку [PERSON] [PERSON], який розповсюджує свою дію на членів сімї [PERSON] та сина М.-[PERSON] (т.1,а.с.32). Відповідно до довідки Посольства України в Аргентинській [PERSON] віл 04.03.2015 року, Ромеро [PERSON] [PERSON] (Александер) [INFO] зареєстрований громадянином України (т.1,а.с.104). 24.07.2015 року позивач надав [PERSON] нотаріальний ордер із дозволом на реєстрацію місяця проживання дитини М.-О. Ромеро [PERSON] в Україні, у [ADDRESS] (т.1,а.с.98). Позивач орендує квартиру в Сантьяго де [PERSON] (т.2,а.с.9). 11.05.2016 року Р.-[PERSON] був наданий нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд (подорож) дитини М.-[PERSON] в Україну на період місяців червня, липня та серпня 2016 року у супроводі матері [PERSON] з обовязковим поверненням у Сантьяго (т.1,а.с.40). Відповідно до викуплених квитків відповідач [PERSON], [PERSON]. Ромеро та [PERSON] 30.05.2016 року вилетіли з Сантьяго до Києва через аеропорт Шарль де Голь (Париж, Французька [PERSON]) (т.1,а.с.95-96). 28.10.2016 року батько дитини позивач [PERSON] [PERSON] звернувся до Міжнародного офісу Комітету юридичної допомоги Столичного округу РЧ із заявою про застосування Гаазької Конвенції 1980 року про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення людей щодо незаконного утримання сина М.-[PERSON] (т.1,а.с.19-24). Міністерством юстиції України проводились процедури, передбачені пунктом 12 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2006 року № 952 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2010 року № 795), спрямовані на отримання добровільної згоди відповідача на повернення дитини, під час яких було отримано пояснення відповідача у цій справі, з яких вбачається, що відповідач має намір мирно врегулювати питання. Питання повернення дитини, яка не досягла 16 років і незаконно переміщена або утримується на території Україні, до держави постійного місця проживання дитини вирішується на підставі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналась Законом України від 11.01.2006 року №3303-ІУ і яка набула чинності для України з 01.09.2006 року. Відповідно до статті 3 Конвенції 1980 року, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування, за умови, що у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або могли б здійснюватись, якби не переміщення (утримування). З урахуванням наведених вище норм права і встановлених фактичних обставин справи, слід дійти висновку про те, що постійним місцем проживання малолітнього М.-[PERSON] до його виїзду у супроводі матері в Україну та подальшого його утримування матірю на території України є держава [PERSON] [PERSON], що підтверджується письмовими доказами про народження та реєстрацію дитини з народження на постійне проживання. Відповідно до пунктів 1 та 2 ст. 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено ст. 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Норма ст. 2 Конвенції 1980 року зобов'язує державу Україну вжити усіх належних заходів для забезпечення негайного повернення дитини, для здійснення позивачем ефективно його прав. Звернення до компетентних органів України в жовтні 2016 року, в строк, який не перевищує одного року з дати приїзду дитини в Україну свідчить про те, що позивач згоди на зміну постійного місця проживання не надавав, а тому відповідно до вищенаведених положень Конвенції утримання дитини в Україні відповідачем до цього часу, без згоди позивача є незаконним, оскільки позивач позбавлений права як батько здійснювати піклування про сина. [PERSON] Ромеро [PERSON] відвідує приватний дитячий садок «Хеппі» (м. Львів, ТОВ «Хеппі-Діти») з 18.11.2016 року (т.1,а.с.201), дитина спільно з матірю та двома сестрами зареєстрований в [INFO] (т.1,а.с.105). Дана квартира належить відповідачу на праві приватної власності (т.1,а.с.109). Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов у квартирі, складеним ОСББ «На Соняшниковій 20 А», квартира має загальну площу 135,7 кв. метрів, житлову 79,0 кв. метрів. В квартирі зроблений сучасний ремонт, обладнана меблями та необхідною побутовою технікою та системою індивідуального опалення. [PERSON]-[PERSON] має окрему кімнату, ліжко, стілець для годування. У сімї панує доброзичлива атмосфера (т.1,а.с.107-108). У відповідачки на рахунку у ПАТ «Альфа-Банк» наявні грошові кошти у сумі 25000 дол. США (т.1,а.с.108а). Відповідно до консультативного висновку голови правління Асоціації практикуючих психологів Львівської області від 19.09.2017 року № 29 щодо емоційного стану [PERSON] [PERSON] зазначено наступне. Протягом вересня 2017 року була проведена консультація з [PERSON] Ромеро [PERSON], [INFO]. За результатами усного інтерв'ю дитини можна зробити висновок про стійкі, позитивно забарвлені, налагоджені емоційні стосунки матері, [PERSON] з сином, [PERSON] Ромеро [PERSON]. Натомість, будь-які висловлювання інших осіб (зокрема психолога) або матері та сестри щодо батька, [PERSON] Ромеро [PERSON], не викликають у дитини жодних реакцій, а при неодноразовому повторенні викликають специфічні психофізіологічні реакції (почервоніння обличчя, неконтрольовані рухи, відведення погляду), що може свідчити про нейтральне або негативне ставлення дитини до батька. Аналіз спрощеного варіанту малюнку структури сім'ї, де проаналізовано обрані кольори та проведеного з дитиною інтерв'ю, показав емоційно непривабливі відносини з іншими членами родини (крім матері), позитивний емоційний стан дитини (т.1, а.с. 265). Крім того, у висновку органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації ЛМР від 14.05.2018 року зазначено, що комісія з питань захисту дитини вважає недоцільним повернення дитини до [PERSON] [PERSON]. Суду не було надано жодних доказів того, що позивач дав усну або письмову згоду на зміну постійного місця проживання дитини. Також, суду не були надані належні та допустимі докази того, що позивач, проживаючи разом з сином в [PERSON] [PERSON], не займався його вихованням, або не виконував інші обов`язки, як його мати. Ті обставини, що на території України відповідач забезпечила дитину належними умовами проживання, належним піклуванням із свого боку, свідчать лише про належне виконання відповідачем обов'язків матері. Заперечення відповідача фактично зводяться до припущень про те, що повернення дитини до [PERSON] [PERSON] поставить під загрозу своєчасний та гармонійний розвиток інтелектуально-мнестичної сфери та особистості дитини. Разом з цим, задовольняючи позов про повернення дитини, суд виходить з того, що дитина не відбирається від його батька та повернення дитини в розумінні статті 19 Конвенції 1980 року не обмежує батьківські права відповідача. Суд переконаний, що повернення малолітньої дитини не створить їй нестерпної обстановки з огляду на потреби забезпечення його найвищих інтересів, що полягають, серед іншого, в необхідності забезпечити дитині такі умови розвитку, за яких дитина зможе у майбутньому самостійно реалізувати право на самоідентифікацію мовну, етнічну, за кровним спорідненням тощо. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що утримання дитини на території України є незаконним та відсутні обставини, які б давали підстави, передбачені указаною Конвенцією (ст.ст. 12, 13), для відмови у поверненні дитини до держави її постійного місця проживання, а тому позов необхідно задовольнити частково, за виключенням вимоги про покладення на позивача витрат, повязаних з поверненням дитини оскільки така вимога неконкретизована, є зайвою та спрямована на зобовязання позивача, а не відповідача.

Outcome: partial