Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

У липні 2016 року позивачі звернулися до Печерського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідачів, у якому просили визнати дії ТОВ «Студія Квартал-95» щодо розміщення відео в мережі Інтернет на сайті інформаційно-гумористичної шоу-програми «[INFO]», за електронною адресою: [INFO] за участі позивачів протиправними; визнати дії ТОВ Телерадіокомпанія «Студія «1+1» щодо трансляції відео за участі позивачів протиправними; зобов'язати ТОВ «Студія Квартал-95» видалити відео з мережі Інтернет з сайту інформаційно-гумористичної шоу-програми «[INFO]» за електронною адресою: [INFO], стягнути з відповідачів солідарно на користь позивачів моральну шкоду у грошовій формі у розмірі 800000,00 грн., грошові кошти витрачені на правову допомогу та сплачену суму судового збору. Присутня у судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини неявки до суду не повідомив, заяви, клопотання не надходили до суду. Представник відповідача ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія «1+1» у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його необґрунтованість, вказала, що її довіритель не є власником веб-сайтів, на які вказано у позові, не є виробником програми «[INFO]», не має відношення до трансляції або поширення спірного відео, журналісти або інші представники ТОВ «Телерадіокомпанія «Студія «1+1» не здійснювали жодних відеозйомок позивачів. Відповідач ТОВ «Студія Квартал-95» повідомлений належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання, представника у судове засідання не було направлено та про причини неявки до суду не повідомлено. До суду, шляхом подання до канцелярії, надішли письмові заперечення, у яких представник просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, як такому, вимоги якого є необґрунтованим /а. с. 40-41/. Заслухавши обґрунтування позивача та її представника, заперечення представника відповідача, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їхній сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У позовній заяві вказано, що у мережі Інтернет розміщено відео, у якому зафіксовано події, що мали місце 27.09.2016 у кафе неподалік станції метро «Лісова», що знаходиться по вул. Кіото у Деснянському районі м. Києва, за участі позивачів, інших відвідувачів кафе та працівників поліції. Відео, розміщення якого у мережі Інтернет стало причиною подання до суду позову, відзнято реєстратором патрульного поліцейського, який прибув за викликом позивача [PERSON], та розміщено на порталі сайту у розділі «Патруль» за електронною адресою: [INFO], а згодом було використано без дозволу та відома позивачів у випуску «[INFO]» в ефірі телеканалу «1+1» з коментарями, які озвучені в образливій формі, мають тенденційний характер, та такими, що не відповідають дійсності, принижують честь та гідність позивачів, чим завдано моральної шкоди. Завдання моральної шкоди, нанесеної внаслідок поширення спірного відео, позивачі підтверджують медичною документацією та висновком психолога за результатом проведення психологічного дослідження відносно психічного стану, з метою визначення основних рис особистостей, рівня соціалізації, морально-психологічного стану, характеру та ступеню моральних страждань, завданих внаслідок дій правоохоронних органів, засобів масової інформації та шоу-програмою /а. с. 10-14, 19-21/. Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. Згідно з ст. 1 Закону України «Про інформацію», під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Положеннями ч. 1 ст. 60 ЦПК України визначено обов'язок доказування обставин, на які посилається сторона як на підставу своїх вимог і заперечень, покладається саме на неї, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України. Вимоги позивачів про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди, випливають з їхнього переконання про порушення їхніх особистих немайнових прав. Постановою № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» надано роз'яснення, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. (Абзац пункту 5 в редакції Постанови Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.2001). Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. (Абзац пункту 5 в редакції Постанови Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.2001). Як вказано у п. 12 Постанови № 1 Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Роз'ясненнями п. 18 вказаної Постанови № 1 від 27.02.2009 вказано, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини», Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Практика Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення у справі «Лопеш Гомеш да Сілва проти Іспанії», визначає за журналістами право вдаватись до певної дози перебільшення та виклику, та використовувати вислови, які можуть бути полемічними і навіть заходити надто далеко в особистому плані. Згідно з ст. 11 ЦПК України, розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи вищевикладене, вбачається, що позивачами не доведено протиправність дій відповідачів, завдання позивачам моральної шкоди з їхньої вини, оскільки не було надано суду доказів розміщення, трансляції або поширення відповідачами відеофайлів, які містять події 27.09.2016 за участі позивачів, відповідачі не є виробниками шоу-програми «[INFO]» або власниками Інтернет-ресурсів - сайтів, на які містяться посилання за вказаними у позові електронними адресами: [INFO] та [INFO], не можуть впливати на зміст чи зовнішній вигляд інформації, що розміщується на сайті, тому не можуть нести і відповідальність за інформацію, яка на них розміщена. Матеріали справи доказів поширення відповідачами будь-якої інформації про позивачів взагалі не містять, у спірному відео прізвища позивачів або інші їхні персональні дані (ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних», відповідно до якого персональними даними є відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована) не називаються. Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо визнання дій протиправними, то позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню також не підлягають. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed