Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

У липні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Запорізької міської ради про визнання права власності на гараж [NUMBER], розташований за адресою : [ADDRESS], за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 20.10.1994 року він придбав за договором купівлі-продажу капітальний гараж [NUMBER] (площею 30 кв.м), розташований за вказаною адресою. Даний договір було укладено з [PERSON] у присутності свідків, але не був нотаріально посвідчений. Згодом продавець [PERSON] виїхав за межі України, і позивач був позбавлений можливості посвідчити вищевказаний договір нотаріально та зареєструвати своє право власності на гараж у встановленому законом порядку. В свою чергу громадянин [PERSON] придбав у такий же спосіб спірний гараж у [PERSON] за договором від 21.02.1993 року, а останній - у громадянина [PERSON] за договором від 12.01.1976 року. Позивачем також зазначено, що факт законності побудування спірного гаражу першим володільцем [PERSON] підтверджується Посвідченням про право постановки гаража на території м. Запоріжжя, виданим Управлінням Головного архітектора в 1954 році, а також гараж був підключений до електромережі, необхідної для його експлуатації. Позивач [PERSON] вказав, що має намір зареєструвати своє право власності на спірний гараж, але не в змозі цього здійснити через відсутність належних правовстановлюючих документів як на сам гараж, так і на відведену земельну ділянку під ним, у зв'язку з чим вимушений звернутися до суду та просить визнати за ним право власності на вказаний гараж на підставі ст. 344 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав вимоги [PERSON] та додатково зазначив, що позивач володіє спірним гаражем добросовісно, відкрито та безперервно на протязі більше 10 років, а з урахуванням положень пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та роз'яснень, вказаних у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 просить даний позов задовольнити. Представник відповідача до суду не з'явився, хоча про день, час і місце судового засідання відповідач повідомлявся у встановленому законом порядку. 10.11.2014 року відповідач надіслав до суду клопотання про неможливість участі в судовому засіданні його представника та розгляд справи за наявними в ній документами. У зв'язку за даними обставинами суд розглянув справу на підставі наявних у ній доказів, за відсутності представника відповідача. Суд, вивчивши матеріали справи, проаналізувавши сукупність наданих доказів, заслухавши пояснення представника позивача, приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до дублікату Посвідчення на право постановки гаражу на території м. Запоріжжя від 12.06.1974 року, виданого Управлінням головного архітектора м. Запоріжжя в 1954 році, громадянину [PERSON] було надано дозвіл на побудову гаражу у дворі будинку [ADDRESS] (а.с. 11). Згідно з наданими позивачем договорами купівлі-продажу спірного гаражу від 12.01.1976 року (а.с.12.), від 21.02.1993 року (а.с.9), від 20.10.1994 року (а.с.8) відповідно [PERSON] продав гараж [PERSON], який продав його [PERSON], а останній продав його позивачеві [PERSON] Вказані договори не були посвідчені нотаріально та не проходили державної реєстрації. Відповідно до завдання Запорізького підприємства міських електромереж «Дніпроенерго» від 10.10.1983 року № 2239/13 спірний гараж був підключений до електромережі, необхідної для його експлуатації (а.с.10), про що також свідчить акт інспектора Держенергонагляду від 03.11.1983 року. Згідно Звіту про ріелтерську оцінку майна капітального гаража [NUMBER] (площею 30 кв.м), розташованого за адресою: [ADDRESS], станом на 23.07.2014 року, ринкова вартість спірного гаража складає 17000 грн. ( а.с.13-15) Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, або оспорювання. Судовий захист цивільних прав та інтересів, шляхом визнання відповідного права, гарантується ст. 16 ЦК України, з якої вбачається, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до ст.397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Як вбачається із роз'яснень, даних в пунктах. 9, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні, вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст.344 ЦК України). З узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав, проведеного Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має враховувати добросовісність саме на момент передання позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом усього часу володіння майном має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав його з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Другим важливим критерієм добросовісності є усвідомлення набувачем незаконності свого володіння. Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, норми ст.344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Статтею 10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи із вищенаведеного та враховуючи, що позивач [PERSON] добросовісно заволодів спірним гаражем [NUMBER], розташованим за адресою: м. Запоріжжя, вул. Дзержинскього, 67, відкрито та безперервно протягом більше десяти років продовжує володіти (користуватися) цим нерухомим майном, тому позовні вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Суд також враховує, що рішення суду, яке набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідно до п. 5 ч. 1 ст.і 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Outcome: approved