Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

у листопаді 2017 р. [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], загальною площею 42,59 кв.м, житловою площею 27,5 кв.м., в порядку поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON]. В обґрунтування позову зазначила, що 01.07.2000 р. між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. 26.10.2017 р. позивачка звернулась до суду з заявою про розірвання шлюбу з [PERSON], на час подачі позовної заяви рішення про розірвання шлюбу судом не прийняте. У період шлюбу під час спільного проживання з відповідачем ними за спільні кошти було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS], про що укладено договір купівлі-продажу від 01.09.2005 р.. На даний час сторони добровільно вирішити питання поділу квартири не можуть, у звязку з чим позивач звернулась із позовом до суду. Позивач у судовому засіданні позов підтримала, з підстав зазначених вище, просила його задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю, проти задоволення позову не заперечує. Відповідно до положень ч.4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо це не суперечить закону або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі обставини, що мають значення для справи та відповідні їм правовідносини. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 01.07.2000 року, про що свідчить свідоцтво про одруження, видане Відділом реєстрації актів громадянського стану Тернівського райвиконкому Криворізької міської ради Дніпропетровської області серії І-КИ №102689 (а.с.7). Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 01.09.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області, [PERSON], відповідачем [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS]. (а.с.9-10). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» №8246590 від 05.09.2005 року, власником квартири за адресою: [ADDRESS] вказаний [PERSON] (а.с.11). На даний час між позивачем та відповідачем виникають непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання зазначеного нерухомого майна і угоди про спосіб виділення в натурі його частки із сумісного спільного володіння не досягнуто, в звязку з чим відповідач звернулася до суду. У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не передбачено законом або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім'я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя. Згідно з ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.ч. 2, 3 статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно з ч.1 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Спосіб та порядок поділу спільного сумісного майна подружжя зазначені в ст. 71 СК України, відповідно до якої майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. В даному випадку, спірна квартира була придбана у власність на підставі договору купівлі-продажу від 01.09.2005 року, тобто в період, коли сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі. Будь-яких доказів про існування домовленостей між позивачем та відповідачем щодо майна або шлюбного договору суду не надано. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 17 лютого 2016 року по справі № 6-1500цс/15, при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, враховуючи вищезазначене, виходячи з того, що частки позивача та відповідача у спільному майні є рівними, а тому позивач має право на належну йому частку у спільному з відповідачем майні, і звідси й має право на так звану ідеальну частку у праві власності на спільне майно, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання за нею та відповідачем права власності на 1/2 частину квартири обґрунтовані та підлягають задоволенню. Після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачем відповідно до ст.ст. 81, 83 ЦПК України, вони вважаються судом належними, допустимими, достовірними та достатніми згідно зі ст. ст. 77,78,79,80 ЦПК України і свідчать про обґрунтованість та законність позовних вимог, а також наявність фактичних та правових підстав для їх задоволення. На підставі викладеного, ст. ст. 60, 61, 65, 69, 70, 71,72 Сімейного Кодексу України, ст. ст. 325, 328,372 ЦК України,

Outcome: approved