Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] предявив через суд позов до [PERSON] на предмет повернення позики в сумі 10000,00 грн. за укладеним 10 травня 2014 року усним договором строком повернення коштів до 01 червня 2014 року, на підтвердження наявності якого внаслідок невиконання добровільно у присутності працівника Кіровського РВ ДМУ відповідачем складена 23 березня 2015 року розписка про повернення отриманих коштів у строк до 01 жовтня 2015 року, проте зобов?язання було прострочене, в порушення умов договору кошти повернуті були лише в сумі 1250,00 грн. 26 квітня 2015 року, а неповерненням коштів позивачу спричинено моральну шкоду, тому позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в сумі 8750,00 грн., моральну шкоду в сумі 6000,00 грн., витрати на правову допомогу в сумі 1000,00 грн. та судовий збір в сумі 562,23 грн. Позивач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, у поданій заяві клопотав про розгляд справи у його відсутності, наполягаючи на задоволенні вимог з наведених у позовній заяві підстав, не заперечуючи проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] заперечень проти позову не надав, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, причин не повідомив, свого представника до суду не направив, на підставі чого з урахуванням письмової згоди представника позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, дослідивши зібрані письмові докази, дійшов висновку про задоволення позову частково, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Згідно з вимогами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 23 березня 2015 року між [PERSON]М, та [PERSON] на підтвердження укладеного безвідсоткового договору позики, за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти в сумі 10000,00 грн. на умовах повернення строком до 01 жовтня 2015 року всієї суми, складена письмова розписка [PERSON] у присутності слідчого Кіровського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області (а.с.6). За статтею 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. За змістом ст.526, 527, 530, 532, 533 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, належними сторонами, у строк, у встановленому місці та відповідній валюті. За умовами ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. В судовому засіданні встановлено, що свої зобовязання за укладеним договором позики відповідач у відповідності до вимог ст.526, 1049 ЦК України у визначений в розписці строк до 01 жовтня 2015 року станом на час звернення позивача до суду не виконав і грошові кошти в належній сумі 10000,00 грн. не повернув, сплативши згідно розписки від 26 квітня 2015 року 50 євро, що еквівалентно 1250,00 грн. (а.с.7), прострочивши таким чином перед позивачем виконання взятих на себе зобовязань на суму 8750,00 грн., у звязку з чим права позивача згідно зі ст. 611 ЦК України підлягають захисту з присудженням на його користь, в межах заявлених позовних вимог, основного боргу, який станом на 18 січня 2017 року складає 8750,00 грн. Розв?язуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав, визначені у ч.2 ст. 16 ЦК України, зокрема, згідно п.9 ч.2 ст. 16 таким способом може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Разом з тим, спосіб захисту права, передбаченого п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК, не поширюється на випадки, для яких законом відшкодування моральної шкоди не передбачене (на договори оренди, інвестиції, позики, кредиту, банківського вкладу). Так, стаття 611 ЦК України визначає правові наслідки порушення зобовязання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. З аналізу змісту ст. 611 ЦК України належить дійти висновку, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди в договірних правовідносинах може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також, якщо умови про відшкодування прописані в укладеному договорі. Порушення договору (порушення зобовязання) як підстава для виникнення права на відшкодування моральної (немайнової) шкоди може виявлятися як у невиконанні, так і в неналежному виконанні договірних зобовязань. Проте, якщо право на відшкодування моральної шкоди не надано законом чи договором, подібні вимоги кредитора до боржника безпідставні. Так, оскільки ст. 1050 ЦК України, яка встановлює наслідки порушення договору позичальником, не передбачає права на відшкодування моральної шкоди, і таких наслідків не встановлено договором, підстав для задоволення відповідної вимоги позикодавця немає. Згідно положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Таким чином, відшкодування моральної (немайнової) шкоди в договірних правовідносинах може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також, якщо умови про відшкодування прописані в укладеному договорі. Крім того, суд відзначає, що позивачем згідно процесуального обов?язку за ст.ст. 10,60 ЦПК України не доведено доказами спричинення моральної шкоди, відсутні такі докази і в матеріалах справи. За встановлених обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 6000,00 грн. Крім того, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 1000,00 грн., з огляду на наступне. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Правове регулювання статусу особи, яка надає допомогу, передбачене ст.56 ЦПК. Питання граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу регулюється Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». З огляду на вказані вимоги закону, при вирішенні спору у частині стягнення витрат на правову допомогу, суд перевіряє, чи є особа фахівцем у галузі права та чи має вона право за законом на надання правової допомоги, чи надавала ця особа правову допомогу стороні як фахівець у галузі права. Склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ). На підтвердження надання правової допомоги надано договір про надання правової допомоги від 15 листопада 2016 року, квитанцію від 15 листопада 2016 року про оплату суми 1000,00 грн. із зазначенням призначення платежу: оплата гонорару, а також свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю [PERSON] серії ДП №2853 від 07 жовтня 2014 року, що в своїй сукупності доводить перед судом понесений розмір витрат, їх цільове призначення та фактичне виконання наданих послуг. З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 551,20 грн.

Outcome: partial