Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-19 00:00:00

У квітні 2020 року [PERSON] звернувся до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «ПІВНГЗК») із указаною позовною заявою. В обґрунтування позову вказує, що він протягом періоду з 05.04.1983 р. по 24.07.2006 р. працював у відповідача на різних посадах, зокрема, слюсарем по ремонту обладнання в кар`єрі, механіком дільниці подріблення щебеню, слюсарем черговим та з ремонту устаткування в кар`єрі та на відвалах, механіком дільниці в кар`єрі та на відвалах виробничої дільниці з капітального ремонту устаткування. 24.07.2006 року позивача було звільнено у зв`язку з виявленою невідповідністю виконування робіт - за станом здоров`я (трудове каліцтво). Відповідно до Акту про нещасний випадок - 26.03.2006 року позивач працював механіком дільниці в кар`єрі та на відвалах виробничої дільниці з капітального ремонту№7 Ганнівського кар`єру в зміну з 8.00 до 20.00 год. Працюючи в зміну він виконував роботи по установці приймального канату на екскаваторі, який знаходився на капітальному ремонті. Разом зі слюсарем з ремонту устаткування позивач виконував затяжку підіймального канату в вирівнювальні блоки обойми механізму підвіски ковша з допомогою підіймального крану під управлінням машиніста крану. Для цього обойма блоків була виставлена у вертикальному положенні відносно коромисла, яке знаходилося на землі. При запасові кінця підіймального крану сталося його заклинювання між блоком та корпусом обойми. Для з`ясування причин заклинювання канату та усторонення заклинювання позивач присів біля обойми блоків і нахилився до оглядового вікна. В цей час сталося самовільне розклинювання підіймального канату і обойма блоків почала падати в бік позивача, завдавши йому травмування. Внаслідок виробничої травми позивач отримав ампутацію правого стегна, лівосторонній коксартроз, лівосторонній гонартроз, больовий синдром, статико динамічна функція порушена в наявному ступені. Травми відносяться до категорії - тяжкі. За рішенням МСЕК позивачу було встановлено 80% втрати працездатності та друга група інвалідності. Таким чином, позивач у віці 44 років зазнав непоправної шкоди його здоров`ю, у нього немає ноги, він все життя вимушений ходити на милицях, що завдає йому значних моральних страждань і переживань, його звичний спосіб життя порушений, він змушений докладати багато зусиль для організації свого життя, втратив можливість займатися улюбленими справами, майже не виходить на вулицю. Вважає, що його вини в нещасному випадку немає, він виконував роботу відповідно до наряду, діяв в інтересах підприємства. Просив стягнути на його користь з відповідача 200000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. Ухвалою судді від 09.04.2020 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, роз`яснено відповідачу право подати клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. 19 травня 2020 року до суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву, у якому останній просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначив, що комісією було встановлено, що до нещасного випадку призвели також і дії самого потерпілого, який порушив вимоги п. 2.15 посадової інструкції механіка виробничої дільниці з капітального ремонту №7 Ганнівського кар`єру, згідно з якими механік дільниці повинен виконувати особисто та забезпечувати виконання підпорядкованим персоналом вимог нормативних актів з охорони праці, а також повинен брати участь у розробці технологічних карт безпеки праці. Крім того, відповідно до ст. 159 КЗпП України кожен працівник несе особисту відповідальність за дотримання правил безпеки при виконанні робіт та поводження з машинами і механізмами, які використовуються в процесі роботи. Між тим, як видно із наведеного в п. 3 Акту ф. Н -1 опису обставин нещасного випадку, позивач у ході виробничої ситуації, що склалася на той час, повівся необережно та неуважно, коли присів біля обойми блоків і нахилився до оглядового вікна, тоді як саме в цей час сталось самовільне розклинювання підіймального канату і обойма блоків почала падати в його бік, що і призвело до його травмування. Зазначене свідчить, що він не враховував (не передбачав) потенційної небезпеки, що може виникнути в процесі виконання ремонтних робіт на великому технологічному устаткуванні, тоді як зобов`язаний був дбати про власну безпеку і безпеку оточуючих. Отже, слід визнати, що причиною нещасного випадку є також власна необережність потерпілого. У зв`язку з цим відповідач вважає, що, незважаючи на тяжкі наслідки даного нещасного випадку, суд повинен враховувати приписи ч. 2 ст. 1193 ЦК України, згідно з якою уразі якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, розмір відшкодування шкоди зменшується, залежно від ступеня вини потерпілого. Дослідивши письмові докази у справі в порядку спрощеного позовного провадження, суд приходить до наступного. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач в період часу 05.04.1983 р. по 24.07.2006 р. працював у відповідача на різних посадах, зокрема, слюсарем по ремонту обладнання в кар`єрі, механіком дільниці подріблення щебеню, слюсарем черговим та з ремонту устаткування в кар`єрі та на відвалах, механіком дільниці в кар`єрі та на відвалах виробничої дільниці з капітального ремонту устаткування. 24.07.2006 року позивача було звільнено у зв`язку з виявленою невідповідністю виконування робіт - за станом здоров`я, що підтверджується трудовою книжкою та не оспорюється сторонами (а.с. 12-15). Згідно довідки МСЕК серії АБ №0007604 від 18.11.2013 року позивачу встановлено 80% втрати професійної працездатності та друга група інвалідності безстроково (а.с. 9). Відповідно до Акта розслідування нещасного випадку від 03.04.2006 року комісією встановлено організаційні причини нещасного випадку, а саме: 1. Неякісне розроблення діючої карти безпеки праці на виконання робіт по заміні і установці підіймального канату екскаваторів ЕКГ 8 І. 2. Невиконання посадових обов`язків: - невиконання вимог п. 173 «Правил безпеки при розробці родовищ корисних копалин відкритим способом», - невиконання п.2.15. Посадової інструкції механіка дільниці в кар`єрі та на відвалах виробничої дільниці з капітального ремонту устаткування № 7 Ганнівського кар`єру, - невиконання п.2.7.5. Посадової інструкції начальника дільниці з капітального ремонту устаткування № 7. Комісія вважає, що нещасний випадок з механіком дільниці № 7 [PERSON] стався внаслідок порушення вимог п.2.7.5. своєї посадової інструкції, а також п.173 «Правил безпеки при розробці родовищ корисних копалин відкритим способом» в частині не складення досконалої карти безпеки праці на заміну та установку підіймального канату на ЕКГ 8 І начальником дільниці № 7 з капітального ремонту устаткування [PERSON] і вимог п.2.15. своєї посадової інструкції механіком дільниці № 7 з капітального ремонту устаткування [PERSON] (а.с. 5-8). Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Доводи представника відповідача про те, що травмування позивача відбулося саме внаслідок його дій та внаслідок його грубої необережності, а також щодо відсутності правових підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди, безпідставні, оскільки нещасний випадок з позивачем стався під час виконання ним трудових обов`язків, і як встановлено у Актах визнаний таким, що пов`язаний саме з виробництвом, та є страховим. Також, визначеним комісією заходом щодо усунення причин нещасного випадку, зокрема, є перегляд технологічної карти по заміні та установці підйомних канатів на екскаваторах ЕКГ 8 І. Висновок комісії про те, що позивач порушив вимоги п.2.15 посадової інструкції механіка виробничої дільниці з капітального ремонту №7 Ганнівського кар`єру, згідно з якими механік дільниці повинен виконувати особисто та забезпечувати виконання підпорядкованим персоналом вимог нормативних актів з охорони праці, а також повинен брати участь у розробці технологічних карт безпеки праці, є загальним, неконкретним, та не може свідчити про те, що працівником було допущено грубу необережність або службову недбалість, що призвело до нещасного випадку. Окрім того, як зазначає і сам представник відповідача у своєму відзиві на позов, основною причиною нещасного випадку з потерпілим є організаційна, а саме: неякісна (недосконала) розробка технологічної карти безпеки праці, що також не може свідчити про те, що позивачем було допущено грубу необережність або службову недбалість. Відповідно до ч. 2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обов`язку відповідач не виконав. Частиною першою ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що в даному випадку саме відповідач повинен виплатити позивачеві моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, а статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов`язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. З урахуванням наведеного суд вважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої трудовим каліцтвом повинен вирішуватися на підставі норм КЗпП України при доведеності виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах (ст. 153 КЗпП України) та інших юридично важливих обставин. Зазначений спір є спором, що виникає із трудових правовідносин. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п.13 згаданої Постанови Пленуму Верховного суду України судам необхідно враховувати те, що відповідно дост.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи, що дії, а саме виконання трудових обов`язків позивачем є такими, що виконувалися в інтересах відповідача, суд розцінює їх як такі, що виконувалися потерпілим внаслідок сумлінного ставлення до своєї роботи та здійснювалися внаслідок добросовісної помилки щодо сприймання потерпілим в першу чергу інтересів виробництва та своїх обов`язків, ніж своєї безпеки. Факт заподіяння позивачу моральних страждань і обставини, якими вони заподіяні, підтверджено тим, що позивач у зв`язку з отриманими тяжкими травмами від нещасного випадку на виробництві тривалий час зазнає фізичних страждань, у достатньо молодому віці 44 років втратив ногу, змушений проходити чисельні медичні процедури, лікування, зазнає обмежень у русі. З врахуванням вищевикладених обставин справи суд вбачає наявність спричинення позивачу моральної шкоди, яку повинен відшкодувати саме відповідач, як власник підприємства, який не створив працівнику безпечні умови праці, що призвело до ушкодження його здоров`я на виробництві, виникнення хронічних професійних захворювань та моральних страждань потерпілого. Доводи представника відповідача про вину позивача у заподіянні собі ушкоджень, допущення ним грубої необережності та про порушення ним трудового законодавства не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи. За таких обставин, вимоги позивача є обґрунтованими і не суперечать чинному законодавству. Суд вважає, що розмір моральної шкоди, яку позивач просить стягнути, є обґрунтований, враховуючи роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного ушкодження, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв`язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 200000 грн за встановлені 80 % втрати професійної працездатності та другу групу інвалідності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ч. 1 ст. 1167 ЦК України та

Outcome: approved