Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-15 00:00:00

У липні 2017 року позивач [PERSON] (далі-позивач) звернувся до Шевченківського районного в м. Києві суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач -1), [PERSON] (далі - відповідач - 2) про визнання договору дарування недійсним. Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що позивач є власником ? частини квартири [ADDRESS], інша ? частина квартири належала дружині позивача [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 12.02.1998 року. Після смерті дружини [INFO] право власності на ? частини квартири набула її дочка від першого шлюбу [PERSON]. На пропозиції відповідача 2 продати їй свою частку відмовився. Продати свою частину вона позивачу не пропонувала. У лютому до позивача подано позов, з якого вбачається, що відповідач 1 є власником ? частини квартири на підставі договору дарування від 26.12.2013 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. Позивач вважає, що уклавши договір дарування, відповідач 2 хоче змусити його продати свою частку квартири, шляхом вселення в квартиру інших осіб, тим самим, залишити його без житла. Тому позивач просив суд визнати договір дарування ? квартири [ADDRESS] від 26.12.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. недійсним. Ухвалою судді від 17.08.2017 року було відкрито провадження у справі. Ухвалою судді від 21.02.2018 року було призначено розгляд справи в підготовче судове засідання на 28.03.2018 року в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 28.03.2018 року було закрито підготовче провадження та призначено справу по суті. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, вважає, що відключення йому електроенергії відбулося з порушенням. У судове засідання представник відповідача 1 не з'явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, в матеріалах справи містяться письмові заперечення, відповідно яких позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, зазначивши, що крім того, позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки позивач дізнався про своє порушене право в 2014 році, з моменту, як [PERSON] прописаний у спірній квартирі, а саме з 30.01.2014 року. У судове засідання представник відповідача 2 не з'явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином. Суд повно та всебічно дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як передбачає ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ч.1, 2 ст.16 ЦК Україн и кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу зазначених норм законодавства, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього. Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений ч.2 ст.16 ЦК України. Відповідно копії свідоцтва про право власності від 12.02.1988 року, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (а.с. 4). [INFO] померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 5). Відповідно рішення Шевченківського районного суду від 23.05.2007 року визнано за [PERSON] право спільної сумісної власності на ? частину квартири [ADDRESS], як за спадкоємцем за заповітом після смерті її матері [PERSON], померлої [INFO] (а.с. 28). 26.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування ? частин квартири [ADDRESS] (а.с. 21-22). Відповідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, власником ? частини квартири [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 12). Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд звертає увагу також на те, що відповідно до положень ст. 55 Конституції України та статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. За змістом наведених норм, позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідачі прав позивача не порушували, оформлення договору дарування відбулося відповідно до норм чинного законодавства, а тому, суд приходить до висновку, що не підлягає задоволенню позовна вимога про визнання договору дарування ? квартири [ADDRESS] від 26.12.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. недійсним. Також, суд не бере до уваги посилання представника відповідача щодо пропуску позивачем строків позовної давності, оскільки надані представником відповідача докази того, що позивач дізнався про своє порушене право в 2014 році, а саме: копія довідки КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» від 19.05.2016 року та копія рахунків на оплату ЖКП не є належним доказом, з урахуванням чого строк позовної давності розпочався саме з 2016 року, коли позивач дізнався про поданий відповідачем 2 до нього позов та на момент подачі позовної заяви не є пропущеним. Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно правової позиції висвітленій в Постанові Верховного Суду України від 19.03.2014р. у справі № 6-14цс14 відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, суд дійшов висновку, що строк позовної давності щодо вимог позивача має обчислюватися з моменту, коли у позивача виникло право на позов до відповідача про визнання недійсними договору дарування. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, даючи юридичну оцінку наданим по справі доказам, з'ясувавши характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача, враховуючи, що відповідачі, уклавши договір дарування, прав позивача не порушили, тому суд дійшов висновку про неможливість його захисту в обраний позивачем спосіб, у зв'язку з чим позовні вимоги про визнання договору дарування ? квартири [ADDRESS] від 26.12.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. недійсним, задоволенню не підлягають, крім того, не заслуговують на увагу посилання представника відповідача щодо пропуску позивачем строків позовної давності, тому суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed