Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

У липні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виділ в натурі частки земельної ділянки, припинення спільної сумісної власності на земельну ділянку. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15.05.2001 року їй на праві власності належить 69/100 часток житлового будинку [ADDRESS]. Відповідач є власником 31/100 частки вказаного житлового будинку. Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку від 19 травня 2011 року вони є співвласниками земельної ділянки площею 0,0835 га, яка розташована по [ADDRESS]. Рішенням Ленінського районного народного суду м.Миколаєва від 24.10.1991 року було встановлено порядок користування спірною земельною ділянкою між попередніми співвласниками житлового будинку, однак визначена в судовому рішенні площа земельної ділянки не відповідає на теперішній час площі цієї ж земельної ділянки, визначеної технічною документацією та Державним актом про право власності на земельну ділянку. Посилаючись на ці обставини, позивачка просила суд поділити в натурі земельну ділянку площею 0,0835 га, розташовану по [ADDRESS], виділивши їй 61/100 частку земельної ділянку, визнавши за нею право власності на цю земельну ділянку, а також припинити право спільної сумісної власності на земельну ділянку. У жовтні 2013 року відповідач [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON], в якому просив суд припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку загальною площею 0,0835 га, розташовану за адресою: [ADDRESS], виділити йому в натурі частку земельної ділянки площею 0,0345 га та визнати за ним право власності на дану земельну ділянку. Ухвалою суду від 22.10.2013 року за клопотанням представника відповідача у справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу. Після проведення даної експертизи кожна із сторін уточнила свої позовні вимоги, пред'явивши їх також і до Миколаївської міської ради. Остаточно позивачка просила суд скасувати підпункт 1 п.3.1 рішення Миколаївської міської ради від 4 березня 2010 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання Державного акта, що посвідчує право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 835 кв.м, за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] в частині надання [PERSON], [PERSON] у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 835 кв.м для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS], визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 19.05.2011 року на підставі рішення Миколаївської міської ради від 04.03.2010 року на ім'я [PERSON] та зареєстрований в Книзі записів актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею, визначити порядок користування земельною ділянкою, розташованої по [ADDRESS] між співвласниками будинку [PERSON] та [PERSON] відповідно до вимірів фактичного користування сторонами земельною ділянкою, у відповідності з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 18.12.2013 року. Відповідач остаточно в своїй позовній заяві просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради від 04.03.2010 року «Про вилучення, надання, передачу у власність, спільну сумісну та спільну часткову власність, надання в оренду земельних ділянок громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по Центральному, Заводському, Ленінському, Корабельному районах м.Миколаєва в частині надання [PERSON], [PERSON] у спільну сумісну власність земельної ділянки площею 835 кв.м для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS], визнати недійсним Державний акт про право власності на земельну ділянку, визначити порядок користування земельною ділянкою за висновком і планом кадастрової зйомки судової будівельно-технічної експертизи, виділивши у користування сторін відповідно до порядку, що склався земельні ділянки: [PERSON] земельну ділянку площею 450 кв.м., [PERSON] - земельну ділянку загальною площею 303 кв.м, залишивши у загальному користуванні сторін земельну ділянку площею 47 кв.м. У судовому засіданні позивачка, відповідач та їх представники підтримали вимоги позову та просили про його задоволення з врахуванням висновку експертизи регіональної торгово-промислової палати Миколаївської області. Представник Миколаївської міської ради, а також представники третіх осіб в судове засідання не з'явилися. Про час і місце розгляду справи відповідач і треті особи повідомлені судом належним чином. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, пояснення експерта [PERSON], вивчивши і оцінивши в сукупності наявні матеріали цивільної справи та матеріали інвентарної справи на житловий будинок, судом встановлено наступне. Земельні відносини регулюються Конституцією України, ЗК України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до положень ст.ст.12,116 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) набуття права власності чи користування землями державної або комунальної власності здійснюється за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Відповідно до ст.126 ЗК України державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням. Порядок та підстави безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, визначений ст.118 ЗК України, відповідно до якої громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу місцевого самоврядування за місцем знаходження земельної ділянки. Тобто, підставою набуття права на землю в таких випадках є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, з подальшим оформленням відповідних правовстановлюючих документів. При цьому, обов'язок по перевірці дотримання вимог діючого законодавства при прийнятті відповідного рішення та подальшої видачі правовстановлюючого документа покладається на органи місцевого самоврядування, які є відповідальними за свою діяльність перед юридичними та фізичними особами (ст.74 Закону України «Про місцеве самоврядування» від 21 травня 1997 року (з наступними змінами та доповненнями). За ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. За правилами ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно роз'яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», питання про недійсність документів, що посвідчують право приватної власності на землю, виданих на підставі рішення органу місцевого самоврядування, вирішується в судовому порядку в разі, якщо буде встановлено, що порушений порядок надання земельних ділянок або скасування такого рішення. З матеріалів цивільної справи вбачається, що позиваці на підставі договору купівлі-продажу від 15.05.2001 року належить 69/100 часток житлового будинку по [ADDRESS]. Відповідач є співвласником 61/100 частки вказаного будинку на підставі договору дарування від 22.05.1985 року. Частки співвласників в житловому будинку не змінювалися. Рішенням Миколаївської міської ради №44/50 від 04.03.2010 року позивачці [PERSON] та відповідачу [PERSON] передано у спільну сумісну власність земельну ділянку для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 835 кв.м, розташованої по [ADDRESS]. На підставі зазначеного рішення Миколаївської міської ради 19 травня 2011 року позивачам видано Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. Як вбачається з матеріалів справи, висновку судової будівельно-технічної експертизи регіональної торгово-промислової палати Миколаївської області від 18.12.2013 року, який також містить план кадастрової зйомки земельної ділянки по [ADDRESS], фактична площа земельної ділянки [ADDRESS] становить 800 кв.м, що на 35 кв. м менше ніж зазначено в Державному акті на право власності на земельну ділянку, а також фактичні розміри лінійних меж на момент дослідження земельної ділянки не відповідають розмірам лінійних меж і конфігурації, зазначені в Державному акті на право власності на земельну ділянку, а саме: по фасадній межі зі сторони вул.Комсомольської - по прямій - 15,94 м., розходження в меншу сторону - на 0,78 м.; по задній торцевій межі з вул.7-а Слобідська - по прямій - 15,8 м., розходження в більшу сторону - на 0,17 м.; по правій боковій межі зі сторони житлового будинку № 116 - по прямій - 50,82 м. - розходження в меншу сторону - на 0,18 м.; по лівій боковій межі зі сторони житлового будинку № 112 - по прямій - 51,11 м розходження в меншу сторону - на 0,29 м. Крім того, з висновку експерта також вбачається, що на теперішній час сторони фактично користуються земельними ділянками таким чином: [PERSON] земельною ділянкою 482,43 кв.м, в тому числі: в особистому користуванні - 450 кв.м, у загальному користуванні земельна ділянка - 32, 43 кв.м; в користуванні [PERSON] знаходиться земельна ділянка площею 317,57 кв.м, в тому числі: в індивідуальному користуванні - 303 кв.м, в загальному користуванні - 14,57 кв.м. Вищенаведене свідчить про те, що площа земельної ділянки, зазначена в Державному акті на право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] не відповідає фактичній площі земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні сторін. Зазначене вказує на те, що було порушено порядок затвердження технічної документації, та приймаючи рішення міська рада діяла з порушенням права приватної власності сторін у справі. Таким чином, враховуючи викладені обставини та на підставі ст.152 ЗК України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] щодо скасування рішення Миколаївської міської ради і Державного акту на право власності на земельну ділянку слід задовольнити, а саме: визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради від 4 березня 2010 року № 44/50 «Про вилучення, надання, передачу у власність, спільну сумісну та спільну часткову власність, надання в оренду земельних ділянок громадян, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по Центральному, Заводському, Ленінському, Корабельному районах м. Миколаєва» в частині надання [PERSON], [PERSON] у спільну сумісну власність земельної ділянки площею 835 кв.м. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS], визнати недійсним Державний акт Серії ЯК № 807314 на право власності на земельну ділянку площею 0,0835 га, розташовану по [ADDRESS], виданий на ім'я [PERSON] на підставі рішення Миколаївської міської ради від 4 березня 2010 року № 44/50. Як роз'яснено в п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. Як слідує з наявного у справі рішення Ленінського районного народного суду м.Миколаєва від 24.10.1991 року між відповідачем [PERSON] та попереднім співвласником 69/100 часток житлового будинку [PERSON] було визначено порядок користування вказаною земельною ділянкою площею 824 кв.м.. При цьому при визначенні порядку користування земельною ділянкою між сторонами суд взяв до уваги порядок користування земельною ділянкою між попередніми співвласниками житлового будинку, який склався на протязі тридцяти років. Як пояснили сторони в судовому засіданні і це слідує з матеріалів справи та пояснень експерта наданих в судовому засіданні з 1991 року сторони користувалися земельною ділянкою у відповідності до порядку, визначеного судом, та встановлені фізичні межі між земельними ділянками до теперішнього часу не змінювалися. В той же час, як було встановлено висновком експертизи фактична площа земельної ділянки, якою користувалися попередні співвласники та користуюся сторони на теперішній час становить 800 кв.м. Як слідує з наявного у справі посвідчення від 23.11.1926 року [PERSON] та [PERSON] (перші співвласники будинку) передано по денаціоналізації в приватну власність домобудівлі, що містяться в [ADDRESS] на земельній ділянці в 795 кв.м в межах з будинком. Рішенням виконкому Миколаївської міської ради народних депутатів від 08.02.1955 року за домоволодінням було закріплено земельну ділянку площею 824 кв.м. Як вбачається з висновку судової будівельно-технічної експертизи від 18.12.2013 року на теперішній час сторони користуються земельними ділянками такої площі: [PERSON] земельною ділянкою 482,43 кв.м, в тому числі: в особистому користуванні - 450 кв.м, у загальному користуванні земельна ділянка - 32, 43 кв.м; в користуванні [PERSON] перебуває земельна ділянка площею 317,567 кв.м, в тому числі: в індивідуальному користуванні - 303 кв.м, в загальному користуванні - 14,57 кв.м . Саме на визначенні такого порядку користування земельною ділянкою, який існує між співвласниками житлового будинку тривалий термін, сторони наполягали і в судовому засіданні. У відповідності до п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», якщо при вирішені спору суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. У резолютивній частині рішення в такій справі суд залежно від її обставин повинен вказати розміри й межі тих ділянок, які має використовувати кожна зі сторін, і тих, які виділено для спільного користування, а також зазначити, як сторони мають проходити до будинку, будівель, споруд на вулицю. Враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку, що первісний та зустрічний позови сторін щодо визначення порядку користування земельною ділянкою підлягають задоволенню.

Outcome: approved